Stieg Larsson

Els homes que no estimaven les dones

PRÒLEG

Divendres, 1 de novembre

Hi tenia lloc cada any, pràcticament era un ritual. I aquesta vegada complia 82 anys. Quan, com de costum, li van enviar la flor, ell va treure l'embolcall de paper i tot seguit va agafar el telèfon per trucar a un ex-comissari de la policia, que, en retirar-se, havia anat a viure a Dalarna, vora el llac Siljan. No sols tenien la mateixa edat, sinó que havien nascut el mateix dia (una mena d'ironia, ateses les circumstàncies). L'excomissari seia amb el seu cafè, esperant, intuint la trucada.

—Ha arribat.

—I aquest any què és?

—No sé de quina espècie és. Hauré de buscar algú que m'ho digui. És blanca.

—Cap carta, m'imagino.

—Només la flor. El guarniment és del mateix tipus que l'any passat. Un d'aquells de fes-t'ho tu mateix.

—Matasegells?

—Estocolm.

—I la lletra?

—La mateixa de sempre, tot majúscules. Escriptura recta i clara.

Amb això, el tenia quedava acabat i no es van dir ni una paraula més durant gairebé un minut. L'excomissari es va reclinar contra el respatller de la cadira de la cuina i va posar-se la pipa a la boca. Sabia que ja no li demanarien que fes cap comentari sucós ni cap pregunta subtil que aboqués una nova llum sobre el cas. Aquests temps feia molt que havien quedat enrere i la conversa dels dos homes semblava un ritual lligat a un misteri que ningú més arreu del món tenia el més petit interès a aclarir.

El nom en llatí era Leptospermum (Myrtaceae) rubinette. Es tractava d'una planta aproximadament deu centímetres d'alçada, amb fulles menudes que recordaven el bruc i una flor blanca de cinc pètals que feien ben bé dos centímetres.

La planta procedia del sotabosc i les terres altes d'Austràlia, on es trobava entre les tofes d'herba. Allà l'anomenaven «neu del desert». Més tard, algú dels jardins botànics d'Uppsala confirmaria que es tractava d'una planta que rarament es cultivava a Suècia. La botànica va escriure al seu informe que estava emparentada amb l'arbre del te i que de vegades es confonia amb la seva cosina més comuna, la Leptospermum scoparium, que creixia a balquena a Nova Zelanda. El que les diferenciava, observava, era que la Rubinette tenia un petit nombre de puntets de color rosa a les puntes dels pètals, la qual cosa donava a la flor un pàllid to rosat.

A grans trets, la Rubinette era una flor discreta. No tenia propietats medicinals conegudes ni era allucinògena. Tampoc no era comestible ni s'emprava en la fabricació de tints vegetals. Tanmateix, per als aborígens d'Austràlia tenia una certa importància, ja que consideraven sagrada la regió i la flora dels voltants d'Ayers Rock. Pel que semblava, l'únic fi d'aquesta flor, doncs, era aprofitar la seva bellesa capriciosa.

La botànica deia que mai no n'havia vist cap, però, després de consultar alguns companys, comentava que s'havia prova! d'introduir la planta a un jardí de Cotcborg i que no es podia excloure la possibilitat que la cultivés algun botànic aficionat. Era difícil que arrelés a Suècia perquè creixia en climes secs i, per tant, havia de conservar-se a cobert la meitat de l'any. Els terrenys calcaris no li anaven bé i es regava indirectament a través del subsòl humit. Calia aviciar-la.

El fet que fos una flor tan poc freqüent hauria d'haver facilitat que seguíssim la pista fins a l'origen d'aquest exemplar concret, però a la pràctica va resultar una tasca impossible. No hi havia cap registre on fer la consulta, ni cap permís per investigar. Qualsevol grapat d'amants de les flors, encara que només fos un centenar de persones, podia haver tingut accés a llavors o plantes. I aquests la podrien haver intercanviat entre amics o comprat per correu procedent de qualsevol banda d'Europa, fins i tot dels antípodes.

Sigui com vulgui, només era una altra més en la sèrie de flors desconcertants que arribaven cada any per correu el primer de novembre. Sempre eren boniques i, generalment, poc freqüents, indefectiblement premsades i fixades sobre paper pintat amb un marc senzill de 29 x 16 centímetres.

El misteri de les flors mai no s'havia comunicat a la premsa; només unes poques persones en tenien coneixement. Trenta anys enrere, l'arribada de la flor era objecte d'una anàlisi exhaustiva (al Laboratori Forense de l'Estat, per part d'especialistes en empremtes digitals, grafòlegs, criminòlegs i un o dos familiars i amics del destinatari). Ara els actors del drama només eren tres: l'home dels aniversaris, cada dia més vell, l'excomissari i la persona que havia enviat la flor. Els dos primers, si més no, havien arribat a una edat en què ja es podien anar preparant per veure el grup encara més reduït.

El policia era un veterà molt bregat. Mai no oblidaria el seu primer cas, en el qual havia hagut de detenir un treballador completament borratxo i violent d'una subestació elèctrica abans que ferís algú. Durant la seva carrera havia engarjolat furtius, maltractadors, estafadors, lladres de cotxes i conductors ebris. S'havia hagut d'encarar amb lladres, camells, violadors i un pertorbat que posava bombes. Havia treballat en nou casos d'assassinat o homicidi sense premeditació. En cinc d'aquests casos, l'assassí havia trucat personalment a la policia i, ple de remordiment, havia confessat haver mort l'esposa, el germà o algun altre familiar. Dos més es van resoldre en qüestió de pocs dies. Per a un altre va caldre l'ajuda de la Brigada Nacional d'Homicidis i dos anys d'investigacions per resoldre'l.

El cas que feia nou es va solucionar per a satisfacció de la policia; és a dir, que van saber qui era l'assassí, però, com que les proves eren tan poc sòlides, el fiscal va decidir retirar els càrrecs. Per a consternació del comissari, finalment es va posar punt i final a l'assumpte. Però, fet i fet, mirant enrere, la seva carrera era impressionant.

Per bé que ell no se'n sentia precisament satisfet: el «cas de les flors premsades» l'havia estat empipant des de feia anys; un últim cas, irresolt i d'allò més frustrant. La situació era doblement absurda perquè, després de passar milers d'hores rumiant, durant el servei però també fora, només podia intuir que s'havia comès un crim.

Els dos homes sabien que qui fos que havia preparat les flors duia guants i que no hi hauria empremtes digitals ni al marc ni al vidre. El marc el podien haver comprat en una botiga de fotos o en qualsevol papereria d'arreu del món. Era molt senzill, no es podia seguir cap pista. La majoria de les vegades el paquet s'havia enviat per correu des d'Estocolm; ara bé, en tres ocasions s'havia fet des de Londres; en dues, des de París; en dues més, des de Copenhaguen; en una, des de Madrid; en una altra, des de Bonn, i en una altra més, des de Pensacola, a Florida. El comissari ho havia hagut de consultar en un aties.

Després de penjar el telèfon, l'home que feia 82 anys va seure llarga estona tot contemplant la bonica però incomprensible flor, el nom de la qual encara desconeixia. Aleshores va alçar la vista cap a la paret del davant de l'escriptori. Hi havia penjades 43 flors premsades amb els seus marcs corresponents. Quatre rengleres de deu flors, i encara una altra a sota amb quatre flors més. A la filera de dalt de tot, l'espai número nou era buit. La «flor del desert» seria la número 44.

De cop i volta va esclafir a plorar. Aquest rampell d'emotivitat el va sorprendre, després de gairebé quaranta anys.

PRIMERA PART

Incitació. Del 20 de desembre al 3 de gener

El 18% de les sueques han estat intimidades alguna vegada per un home.

Capítol 1

Divendres, 20 de desembre

El judici havia acabat irremeiablement; tot el que es podia dir s'havia dit, però ell no havia dubtat en cap moment que perdria. El veredicte es va lliurar per escrit divendres a les deu del matí i ara l'únic que quedava era l'anàlisi final dels periodistes que esperaven al passadís, fora del jutjat de primera instància.

En Carl Mikael Blomkvist els va veure a través de la porta d'entrada i va alentir el pas. No tenia gens de ganes de parlar sobre el veredicte, però les preguntes eren inevitables i ell (més que ningú) sabia que s'havien de formular i respondre. «Així és com sent un delinqüent a l'altra banda del micròfon», va pensar. Va redreçar-se i va provar de somriure. Els periodistes el van saludar amb simpatia, gairebé incomodant-lo.

—Vejam… Aftonbladet, Expressen, l'agència de notícies TT, TV4 i… d'on véns, tu?… ah, sí, Dagens Industri. Dec de ser tota una celebritat —va deixar anar en Blomkvist.

—Una declaració, Kalle Blomkvist. —Era una periodista d'un dels diaris de l'edició de la tarda.

En Blomkvist, en sentir el seu malnom (diminutiu de «Carl» però amb ressonàncies d'heroi alhora), va procurar no fer rodar els ulls. Una vegada, quan tenia 23 anys i tot just havia començat la seva primera feina d'estiu com a periodista, en Blomkvist havia desemmascarat casualment una banda que havia comès cinc atracaments a bancs en un període de dos anys. No hi havia dubte que era la mateixa banda en cada cas. La seva especialitat era assaltar dos bancs seguits de petites poblacions amb precisió militar. Duien màscares de Disney, de manera que la lògica policial els va batejar inevitablement com la Banda de l'Ànec Donald. Els diaris van preferir anomenar-los la Banda de l'Ós, que sonava més sinistre i més escaient, perquè en dues ocasions, de manera temerària, havien disparat trets d'avís tot amenaçant els curiosos que passaven per allà.

El seu sisè cop va ser en un banc d'Òstergòtland en plena temporada de vacances. Va resultar que un periodista de la ràdio local era al banc en aquell moment. Tan bon punt els lladres van marxar, va anar a una cabina de telèfon i va explicar la peripècia del robatori en una emissió en directe.

En Blomkvist estava passant uns quants dies amb una xicota a la caseta d'estiu dels pares de la noia, a prop de Katrineholm. No va poder explicar exactament per què ho havia relacionat, ni tan sols a la policia, però mentre escoltava les notícies va recordar un grup de quatre homes d'una caseta d'estiu que hi havia a menys de cent metres carretera avall. Els havia vist jugant a bàdminton al jardí: quatre paios rossos i atlètics, amb pantalons curts i sense camisa. Evidentment es tractava de culturistes, i tenien alguna cosa que l'havia fet mirar dues vegades; potser perquè hi jugaven sota un sol abrusador i amb una energia exagerada, li va fer l'efecte.

Ben mirat, no hi havia cap raó per sospitar que fossin els atracadors de bancs, però, tanmateix, va pujar a un turó que dominava la caseta. Semblava buida. I quaranta minuts després va arribar un Volvo i va aparcar al jardí. Els joves van sortir ràpidament del cotxe, cadascun duia una bossa de fer esport; per tant, potser simplement tornaven de nedar d'alguna banda. Però un d'ells va anar a la part del darrere del vehicle i va treure del portaequipatges una cosa que es va afanyar a tapar amb la jaqueta del xandall. Fins i tot des del seu punt d'observació relativament allunyat, en Blomkvist va poder veure que es tractava d'un típic AK4, el rifle que havia estat el seu company inseparable durant l'any de servei militar.

Va trucar a la policia i això va ser l'inici d'un setge de tres dies a la caseta, a bastament cobert pels mitjans de comunicació, amb en Blomkvist en un seient de primera fila enduent-se l'estimulant i copiosa suma que li pagava un diari de l'edició de la tarda. La policia va establir el seu quarter general en una caravana emplaçada al bell mig del jardí de la caseta on s'estava en Blomkvist.

La detenció de la Banda de l'Ós li va proporcionar l'estatus d'estrella que el va llançar en la seva carrera de jove periodista. L'altra cara de la moneda del seu salt a la fama va ser que l'altre diari de tarda no es va poder resistir a emprar el titular: «En Kalle Blomkvist resol el cas.» L'irònic article el va escriure una columnista gran i contenia referències al jove detectiu dels llibres infantils d'Astrid Lindgren. Per acabar-ho d'adobar, el diari havia publicat l'article amb una foto borrosa d'en Blomkvist en què sortia amb la boca oberta i l'índex enlairat, com si donés ordres a un policia uniformat. En realitat, però, tan sols li indicava on era l'excusat al fons del jardí.

Tant era que en Blomkvist no hagués fet servir mai a la vida el nom de Carl. A partir d'aquell moment, els seus collegues de feina, per a la seva consternació, li van posar el malnom de Kalle Blomkvist, un epítet emprat amb afany de provocació i en to de mofa, no pas amb hostilitat, però tampoc amb cordialitat. Malgrat el seu respecte cap a Astrid Lindgren (els llibres de la qual li encantaven), detestava el malnom. Van caldre uns quants anys i fites periodístiques de molt més pes abans que el malnom comencés a passar a millor vida, però encara se n'avergonyia si el sentia alguna vegada.

Ara mateix va aconseguir fer un somriure beatífic i va dir a la periodista del diari vespertí:

—Au, va, empesca't alguna cosa tu mateixa. És el que fas normalment.

El seu to no va ser desagradable. Tots es coneixien, més o menys, aquell matí i els detractors més acèrrims d'en Blomkvist no havien vingut. Un dels periodistes presents antigament havia treballat amb ell. I en una festa, feia alguns anys, gairebé s'havia lligat una de les periodistes (la de TV4).

—S'ha endut un bon revés, avui —va dir el de Dagens Industri, que era clarament un suplent—. Com se sent?

Tot i la gravetat de la situació, ni en Blomkvist ni els periodistes més grans van poder evitar somriure. Va intercanviar mirades amb la periodista de TV4. «Com se sent?» Aquesta pregunta era típica del periodista d'esports més curt que una sabata quan entafora el micròfon en plena cara de l'atleta, sense alè després d'acabar la cursa.

—Només em sap greu que el tribunal no hagi arribat a una altra conclusió —va replicar ell, una mica estirat.

—Tres mesos a la garjola i 150.000 corones per danys i perjudicis. No és cap broma —va apuntar la de TV4.

—Sobreviuré.

—Pensa disculpar-se amb en Wennerstròm? Li farà una encaixada de mans? —Em penso que no.

—I doncs, encara opina que és un estafador? —Dagens Industri.

El tribunal tot just havia dictaminat que en Blomkvist havia calumniat i difamat el financer Hans-Erik Wennerstròm.

El judici havia acabat i ell no tenia intenció de presentar cap recurs. Així doncs, què passaria si repetia als esglaons del palau de justícia el que havia afirmat? En Blomkvist va decidir que no ho volia esbrinar.

—Em semblava que tenia bones raons per publicar la informació que tenia a les mans. El tribunal s'ha pronunciat en sentit contrari, i jo he d'acceptar que el procediment judicial ha seguit el seu curs. Els responsables de l'editorial haurem de discutir la sentència abans de decidir què pensem fer. No tinc res més a dir.

—Però, com és possible que hagi oblidat que els periodistes han de contrastar les seves afirmacions? —La de TV4. La seva expressió era d'indiferència, però a en Blomkvist li va fer l'efecte que percebia un punt de decepció als seus ulls.

Els periodistes presents, llevat del noi de Dagens Industri, eren tots gats vells en aquell món. Per a ells, aquesta pregunta era gairebé humiliant.

—No tinc res més a afegir —va repetir, però mentre que els altres ho van deixar córrer, TV4 el va arraconar just davant de les portes del palau de justícia i li va fer algunes preguntes més al davant de la càmera. Va ser més amable del que ell es mereixia, i les respostes van ser prou clares per satisfer tots els periodistes que encara s'amuntegaven darrere de la noia. L'article sortiria als titulars, però ell es va gravar al cap que no es tractava de la notícia de l'any. Els periodistes van aconseguir el que necessitaven i van tornar a les seves redaccions respectives.

En Blomkvist va pensar d'anar a peu, però era un dia rúfol de desembre i durant l'entrevista havia agafat fred. Mentre baixava els esglaons del palau de justícia, va veure en William Borg sortint del cotxe. Devia haver-se esperat a dins mentre l'entrevistaven. Les seves mirades es van trobar i aleshores en Borg va somriure.

—Només per veure't amb aquest paper a la mà, ja ha valgut la pena venir.

En Blomkvist no va dir res. En Borg i en Blomkvist es coneixien des de feia quinze anys. Quan eren uns periodistes inexperts havien treballat plegats per a la secció d'economia d'un diari del matí. Potser era qüestió de química, però aquell període havia estat la base d'una enemistat que encara durava. Segons el parer d'en Blomkvist, en Borg era un periodista de tercera fila i un busca-raons que empipava tothom que l'envoltava amb comentaris grollers i observacions denigrants sobre els periodistes més grans i amb més experiència. Semblava sentir una especial aversió per les periodistes d'una certa edat. Havien discutit una primera vegada, després hi va haver altres enfrontaments, i aleshores l'antagonisme va agafar un caire personal.

Amb el pas dels anys s'havien barallat regularment, però no va ser fins a la darreria dels anys noranta que es van convertir en enemics de debò. En Blomkvist havia publicat un llibre sobre periodisme econòmic en què citava una sèrie d'articles escrits per en Borg, que quedava com un ximple pedant que entenia malament les coses i que feia la pilota a les empreses emergents de noves tecnologies, que estaven a punt d'anar-se'n en orris. Arran d'això, un dia que es van trobar per casualitat en un bar de Sòder van arribar a les mans. En Borg va abandonar el periodisme i ara treballava d'assessor (amb un sou considerablement més alt) per a una empresa que, per més inri, formava part de l'esfera d'influència de l'industrial Hans-Erik Wennerstròm.

Es van fulminar amb la mirada durant uns instants interminables abans que en Blomkvist girés sobre els talons i se n'allunyés. Era típic d'en Borg venir fins al palau de justícia simplement per seure i burlar-se'n.

L'autobús de la línia 40 es va aturar davant del cotxe d'en Borg i en Blomkvist ho va aprofitar per tocar el dos. Va baixar a Fridhemsplan, indecís sobre què fer. Encara duia la sentència a la mà. Finalment va anar tot xino-xano fins al cafè Anna, vora l'entrada del pàrquing que hi havia sota la comissaria de policia.

Mig minut més tard havia demanat un cafè amb llet i un sandvitx, a la ràdio se sentia l'informatiu del migdia. Parlava d'un atemptat suïcida a Jerusalem i de la notícia que el govern havia nomenat una comissió per investigar una presumpta nova aliança illícita en el sector de la construcció.

El periodista Mikael Blomkvist de la revista Millennium, l'han condemnat aquest matí a noranta dies de presó per calúmnies amb agreujant contra l'industrial Hans-Erik Wennerstròm. En un article d'aquest mateix any que va atraure l'atenció sobre l'anomenat cas Minos, Blomkvist va acusar Wennerstròm de desviar cap al tràfic d'armes fons de l'Estat que s'havien de destinar a inversions en la indústria polonesa. Blomkvist també ha estat condemnat a pagar 150.000 corones sueques per danys i perjudicis. En una declaració per a la premsa, l'advocat de Wennerstròm, Bertil Camnermarker, ha dit que el seu client estava satisfet amb la sentència. Ha estat un cas especialment greu de difamació, ha manifestat.

La sentència ocupava vint-i-sis pàgines. Exposava les raons per trobar en Blomkvist culpable de quinze càrrecs de calúmnia amb agreujants contra l'home de negocis Hans-Erik Wennerstròm. Així doncs, cada càrrec li costava 10.000 corones i sis dies de presó. I a més, hi havia les costes del judici i els honoraris de l'advocat. Només de pensar en totes les despeses ja tremolava, però també calculava que podria haver estat pitjor; el tribunal l'havia exculpat de set càrrecs més.

A mesura que anava llegint la sentència, anava sentint una tibantor i un malestar creixents a l'estómac. Això el va sorprendre. Així que el judici havia començat, havia sabut que caldria un miracle perquè es deslliurés d'una condemna, i ja s'havia fet la idea del resultat. Va seure els dos dies que van durar les sessions sorprenentment tranquil, i durant onze dies més, havia esperat, sense sentir res en concret, que el tribunal acabés de deliberar i li lliurés el document que ara tenia a la mà. I era justament ara quan el malestar físic l'aclaparava.

Quan va fer un mos al sandvitx, va semblar com si el pa se li inflés a la boca. Amb prou feines se'l va poder empassar i va apartar el plat a un costat.

Era la primera vegada que condemnaven en Blomkvist per un delicte. El judici havia estat una fotesa, en termes relatius. Un delicte de poc pes. Al cap i a la fi, no havia estat cap robatori a mà armada, ni cap assassinat o violació. Des del punt de vista financer, però, la cosa era seriosa: Millennium no era cap nau capitana del món dels mitjans de comunicació, amb recursos illimitats, la revista amb prou feines se'n sortia; ara bé, la condemna tampoc no havia representat pas una catàstrofe. El problema era que en Blomkvist era un dels socis accionistes majoritaris de Millennium i alhora, encara que pugui semblar una ximpleria, era redactor i editor de la revista. Els danys i perjudicis de 150.000 corones els pagaria ell personalment, encara que això el deixés escurat dels seus estalvis. La revista s'encarregaria de cobrir les despeses del judici. Amb una mica de compte, tot aniria bé.

Va sospesar la possibilitat de vendre el pis, tot i que això li trenqués el cor. A la fi dels esbojarrats anys vuitanta, durant un període en què havia tingut una feina estable i un sou prou alt per fer patxoca, havia buscat un lloc fix on viure. Li havien ensenyat un pis rere l'altre, abans de trobar un àtic de seixanta-cinc metres quadrats just al final de Bellmansgatan. L'antic propietari havia començat a fer-lo habitable però, de cop i volta, li havia sortit una feina a l'estranger en una empresa do noves tecnologies i en Blomkvist l'havia pogut comprar a un preu força assequible.

Va desestimar els plànols interiors originals del dissenyador i va acabar d'ultimar la redistribució ell mateix. Es va gastar els diners arreglant la cambra de bany i la zona de La cuina; però, en comptes de posar un terra de parquet i parets divisòries per convertir-lo en el pis de dues habitacions que s'havia projectat, va polir els taulons del terra, va emblanquinar les rústiques parets originals i va dissimular els escrostonaments més visibles amb aquarelles d'Emanuel Bernstone. El resultat va ser un espai d'un únic ambient, amb el dormitori rere una llibreria i una cuina americana al costat del menjador i la sala d'estar. L'apartament tenia dues lluernes i una finestra de sostre amb vistes a les teulades que donaven a Gamla Stan, la part vella d'Estocolm, i a les aigües de la badia de Riddarfjàrden. Des d'allà distingia les rescloses, o Slussen, i l'ajuntament. En l'actualitat no es podria permetre un apartament així, i no hauria volgut desempallegar-se'n per res del món.

Però la possibilitat de perdre el pis no era res si es comparava amb el fet que, professionalment, s'havia clavat una bona patacada. Trigaria molt a refer-se'n… si és que ho aconseguia algun dia.

Tot era qüestió de confiança. Era de preveure que qualsevol director dubtaria a publicar un article que dugués la seva signatura. No obstant això, encara tenia un munt d'amics al negoci que serien capaços de comprendre que havia estat víctima de la mala sort i de les circumstàncies, però mai no podria tornar a cometre ni el més petit error.

El que portava pitjor era la humiliació que havia patit. S'ho havia jugat tot i havia perdut davant d'una mena de mafiós vestit d'Armani. Un yuppie amb un advocat famós que l'havia escarnit durant tot el judici.

Com carai havien pogut anar tan malament les coses?

El cas Wennerstròm havia començat d'una manera d'allò més prometedora a la coberta d'un Màlar-30 de trenta-set peus la nit de Sant Joan, un any i mig abans. Havia estat per casualitat, tot plegat perquè un antic company periodista, ara assessor llepa del Consell General, volia impressionar la seva nova xicota. Havia llogat temeràriament un Scampi per a uns quants dies de navegació romàntica per l'arxipèlag d'Estocolm. La noia, tot just arribada de Hallstahammar per estudiar a Estocolm, havia acceptat la proposta després d'oferir una certa resistència, però només si també hi podia venir la seva germana amb el seu xicot. Cap dels tres de Hallstahammar sabia navegar i, malauradament, l'antic company d'en Blomkvist era un mariner més entusiasta que no pas experimentat. Tres dies abans de sortir, li havia trucat com a últim recurs i l'havia convençut perquè fos el cinquè membre de la tripulació, el més versat en navegació.

En Blomkvist s'havia mostrat una mica reticent davant la proposta, però hi havia cedit amb la promesa d'uns quants dies de relaxament per l'arxipèlag amb bon menjar i agradable companyia. Però les promeses es van esfumar quan l'expedició es va convertir en un desastre que no es podia haver imaginat. Havien estat navegant per la bonica però tampoc excessivament corprenedora ruta de Bullandò, remuntant l'estret Furusund a menys de nou nusos, però la nova xicota es va marejar de seguida. La seva germana va començar a discutir amb el xicot, i cap d'ells no va mostrar el més petit interès per aprendre ni un borrall de navegació. De seguida va quedar clar que esperaven que en Blomkvist es fes càrrec del vaixell mentre ells es limitaven a donar-li consells amb tota la bona intenció però, bàsicament, inútils. Després de fondejar la primera nit en una cala d'Angsò, estava disposat a atracar el vaixell a Furusund i agafar l'autobús cap a casa. Només les súpliques desesperades de l'assessor el van convèncer per quedar-se a bord.

L'endemà al migdia, prou d'hora perquè encara hi hagués alguna plaça buida, van amarrar al moll dels visitants de la pintoresca illa d'Arholma. Tot just acabaven de dinar plegats, quan en Blomkvist es va fixar en un M-30 groc de fibra de vidre que entrava a la dàrsena fent servir únicament la vela major. L'embarcació va fer un gràcil canvi de rumb mentre el timoner buscava una plaça al moll. En Blomkvist també va escodrinyar els voltants i va adonar-se que l'espai entre el seu Scampi i un catamarà que tenien a estribord era l'única plaça que quedava. N'hi hauria prou, per bé que era una mica justa per a l'estret M-30. Va plantar-se a popa i els va fer un senyal; l'home de l'M-30 va alçar la mà per agrair-l'hi i va governar l'embarcació cap al moll. Un mariner que anava sol i que no es prenia la molèstia d'engegar el motor, va observar en Blomkvist. Va escoltar el petarrelleig de la cadena de l'àncora i, segons més tard, el patró va acalar la vela mentre es movia com un gat escaldat per guiar l'M-30 amb el timó de dret cap a la plaça lliure, alhora que es preparava per amarrar.

En Blomkvist es va enfilar a la barana i va allargar una mà cap a l'amarra. El nouvingut va fer una darrera correcció de la trajectòria i va planar perfectament cap a la popa de l'Scampi, ara avançant molt a poc a poc. Així que va llançar l'amarra a en Blomkvist, de seguida es van reconèixer i es van somriure, encantats.

—Hola, Robban. Com és que no fas servir el motor per no rascar la pintura de totes les embarcacions del port?

—Hola, Micke. Ja deia jo que m'eres familiar. Faria servir el motor amb molt de gust, si pogués posar en marxa aquest tros de merda. Es va morir fa dos dies, a prop de Ròdlòga.

Van fer una encaixada per damunt de les baranes.

Feia una eternitat, a l'escola de Kungsholmen, cap als anys setanta, en Blomkvist i en Robert Linciberg havien estat amics, molt bons amics, ben mirat. I com sol passar sovint amb els companys d'escola, l'amistat s'havia anat apagant després que els seus camins s'haguessin separat. S'havien vist potser mitja dotzena de vegades en els darrers vint anys; l'última feia set o vuit anys. Ara es van estudiar amb interès. En Lindberg tenia els cabells embullats, estava morè i duia barba de dues setmanes.

En Blomkvist es va sentir immediatament de més bon humor. Quan l'assessor i els seus beneits acompanyants van sortir per ballar al voltant de l'arbre del solstici d'estiu, aixecat al davant de la botiga principal de l'altra banda de l'illa, ell es va quedar amb les arengades i l'aiguardent a la coberta de l'M-30, fent-la petar amb el seu antic company d'escola.

Aquell vespre, després d'haver abandonat la lluita contra els cèlebres mosquits d'Arholma i d'arrecerar-se dins la cabina, i després d'uns quants didalets d'aiguardent, la conversa va derivar, entre bromes i comentaris irònics, cap a l'ètica del món empresarial. En Lindberg havia passat de l'institut a la facultat d'economia d'Estocolm, i d'allà havia entrat al món de la banca. En Blomkvist s'havia llicenciat a la facultat de periodisme d'Estocolm i havia dedicat bona part de la seva vida professional a posar al descobert la corrupció en la banca i el món dels negocis. La conversa va començar a sondejar el que era èticament acceptable pel que feia a certs contractes blindats de l'època dels anys noranta. En Lindberg finalment va reconèixer que al món dels negocis hi havia un o dos malparits immorals. I es va mirar en Blomkvist amb una expressió que, tot d'una, s'havia tornat greu.

—Per què no escrius sobre en Hans-Erik Wennerstrom?

No sabia que se'n pogués escriure res. Doncs fica-hi el nas, fica-hi el nas, per l'amor de Déu. Què saps del programa AAI?

—Home, va ser una mena de programa de cooperació dels anys noranta per mirar de redreçar la indústria dels països de l'antic bloc de l'est. S'hi va posar fi ara fa un parell d'anys. No ho he investigat mai.

—L'Agència per a l'Ajuda a la Indústria va ser un projecte patrocinat per l'Estat i administrat per representants d'almenys una dotzena de grans empreses sueques. L'AAI va rebre concessions del govern per a una sèrie de projectes engegats amb l'acord dels governs de Polònia i dels països bàltics. La Confederació Sindical Sueca, la LO, també s'hi va afegir com a garant que el moviment obrer dels països de l'est es veuria reforçat tot seguint el model suec. En teoria, era un projecte de cooperació basat en el principi d'oferir ajuda per al desenvolupament, i figurava que proporcionaria als règims dels països de l'est l'oportunitat de reestructurar la seva economia. A la pràctica, però, va significar que les empreses sueques van rebre subvencions estatals per anar-hi i establir-s'hi com a sòcies d'empreses dels països de l'Europa oriental. Aquell carallot de ministre del partit cristià era un fervent partidari de l'AAI; deia que així es construiria una fabrica paperera a Cracòvia, es proporcionaria nou equipament per a una indústria metallúrgica a Riga, es muntaria una cimentera a Tallinn, etcètera, etcètera. Els fons els distribuiria la junta de l'AAI, que estaria formada per una sèrie de pesos pesants de la banca i del món empresarial.

—Així doncs, es tractava d'impostos?

—La meitat, si fa no fa, provenien de les contribucions del govern, i els bancs i les empreses hi posaven la resta. Però distava molt de ser una activitat desinteressada. Els bancs i la indústria comptaven treure'n grans beneficis. Altrament, no els hauria importat una merda.

—De quants diners estem parlant?

—Espera't un moment i escolta això. Els principals collaboradors de l'AAI eren grans empreses sueques que volien entrar al mercat de l'Europa oriental. Indústries sòlides com ABB, la constructora Skanska i empreses similars. Res d'empreses especuladores, si t'ho estimes més així.

—M'estàs dient que Skanska no fa especulació? No van despatxar el seu director general després de deixar que alguns paios perdessin cinc-cents milions jugant a especular? I què em dius de les seves bogeries amb les operacions immobiliàries a Londres i a Oslo?

—Pots comptar, sempre hi ha algun imbècil en totes les companyies d'arreu del món, però ja saps a què em refereixo. Almenys, aquestes companyies produeixen alguna cosa. La columna vertebral de la indústria sueca i tot això.

—I com encaixa en Wennerstròm en tot plegat?

—En Wennerstròm és el jòquer de la baralla. Es a dir, el paio que surt del no-res, que no té cap mena d'experiència en la indústria pesant i que, en realitat, no té res a fer en aquests projectes. Però ha aconseguit una enorme fortuna a la borsa i ha invertit en companyies consolidades. Ha entrat per la porta del darrere, per dir-ho d'una altra manera.

Assegut a la cabina, en Blomkvist es va omplir el got amb aiguardent Reimersholm i es va arrepapar al seient, provant de recordar el poc que sabia sobre en Wennerstròm. Nascut a Norrland, on als anys setanta va engegar una empresa d'inversions, havia fet diners i s'havia traslladat a Estocolm, on la seva carrera havia agafat volada als anys vuitanta. Va crear el Wennerstròmgruppen, rebatejat com a Wennerstroem Group en establir-se a Londres i Nova York, i la companyia va començar a aparèixer als mateixos articles de premsa que Beijer. Jugant amb accions, opcions de compra i cops ràpids, va aparèixer a la premsa rosa com un dels nombrosos multimilionaris de Suècia amb apartament a Strandvägen, un fantàstic xalet d'estiu a l'illa de Värmdö i un iot de motor de vint-i-cinc metres d'eslora que havia i emprat a una antiga estrella del tennis arruïnada. En realitat, era un simple comptable, però als anys vuitanta aquesta mena de gent i els especuladors immobiliaris havien estat els amos, i en Wennerstròm no havia destacat per damunt dels altres. Al contrari, més aviat havia estat a l'ombra de les persones com ell. No tenia l'extravagància de Jan Stenbeck ni es prodigava a la premsa sensacionalista com Percy Barnevik. Va dir adéu al negoci de les immobiliàries i es va dedicar a fer grans inversions a l'antic bloc de l'est. Quan la bombolla va esclatar als anys noranta i els directors generals, l'un rere l'altre, es van veure obligats a cobrar els contractes blindats, l'empresa d'en Wennerstròm se'n va sortir extraordinàriament bé. «Un exemple d'èxit a la sueca», com ho va qualificar el Financial Times.

—Això era l'any 1992 —va comentar en Lindberg—. En Wennerstròm va entrar en contacte amb l'AAI i va dir que volia ajuda financera. Va presentar un pla, segons semblava sustentat per interessos a Polònia, que volia crear una indústria per manufacturar envasos de productes alimentaris.

—Una fàbrica de llaunes, vols dir, oi?

—No ben bé, però es tractava d'alguna cosa així. No tinc ni idea de qui coneixia a l'AAI, però va aconseguir 60 milions de corones.

—Això comença a posar-se interessant. Deixa que ho endevini: va ser la darrera vegada que algú va veure els diners.

—T'equivoques. —En Lindberg va fer un somriure tímid abans d'agafar ànims amb uns quants glopets més d'aiguardent.

—El que va passar després és un exemple clàssic de comptabilitat. En Wennerstròm, efectivament, va muntar una fàbrica d'envasar a Polònia, a Lódz. L'empresa es va anomenar Minos, l'AAI va rebre uns quants informes entusiastes al llarg del 1993, i tot seguit es va fer el silenci. El 1994 Minos, tot d'un plegat, va fer fallida.

En Lindberg va deixar el got buit amb un cop sec emfàtic.

—El problema amb l'AAI era que no hi havia cap procediment clarament definit per fer un seguiment dels projectes. Fes memòria: aleshores tothom era molt optimista, quan va caure el Mur de Berlín. Arribaria la democràcia, l'amenaça de la guerra nuclear ja no existia i els bolxevics es convertirien en petits capitalistes d'un dia per l'altre. El govern volia imposar la democràcia als països de l'est. Fins a l'últim capitalista volia pujar al tren i ajudar a construir la nova Europa.

—Vaja, no sabia pas que els capitalistes tinguessin tanta tirada per la caritat.

—Creu-me, era el somni humit de tot capitalista. Rússia i l'Europa oriental són els mercats sense explotar més grans del món després de la Xina. La indústria no veia cap problema a anar de la mà del govern, sobretot si a les empreses només se'ls demanava una mínima part de la inversió. Resumint, l'AAI s'ha empassat prop de 30 mil milions de corones dels contribuents. Figurava que es recuperarien en concepte de futurs beneficis. Sobre el paper, l'AAI era una iniciativa del govern, però la influència de la indústria era tan gran que, a la pràctica, la junta de l'AAI funcionava de manera independent.

—Així doncs, hi ha teca per a un article, oi?

—Tingues paciència. Quan el projecte es va engegar no hi havia cap problema amb el finançament. Suècia encara no s'havia vist afectada per la sotragada dels tipus d'interès. El govern en tenia prou venent l'AAI com una de les principals contribucions de Suècia a favor de la democràcia als països de l'est.

—I tot això passava amb els conservadors al govern?

—No hi barregis la política. Es tracta de diners i prou, i tant se val qui nomeni els ministres, tant si són els social-demòcrates com la dreta. Bé doncs, endavant a tota màquina. Aleshores van arribar els problemes de divisa i, després, aquells imbècils dels nous demòcrates… te'n recordes?… van començar a ploriquejar que trobaven que a les activitats de l'AAI els mancava transparència. Un dels seus pallassos havia confós l'AAI amb l'Autoritat Sueca per al Desenvolupament Internacional i es va pensar que tot plegat era un d'aquells refotuts projectes idealistes com el de Tanzània. La primavera del 1994 es va nomenar una comissió per investigar-ho. En aquella època es van posar al punt de mira diversos projectes, i una de les primeres investigacions va ser la de Minos.

—I en Wennerstròm no va poder justificar en què s'havien gastat les subvencions.

—Ben al contrari. Va presentar un informe excellent que demostrava que s'havien invertit en Minos al voltant de 54 milions de corones. Però va resultar que, en un país tan ressagat com Polònia, hi havia massa problemes de paperassa burocràtica perquè pogués funcionar una fabrica moderna d'embalatges. A la pràctica, la fàbrica no va poder competir amb un projecte alemany similar. Els alemanys feien tot el que podien per apoderar-se del bloc sencer de països de 1 est.

—Havies dit que li havien donat 60 milions de corones.

—Si fa no fa. Els diners funcionaven com un préstec sense interessos. La idea era que les empreses retornessin part dels diners al llarg d'un nombre d'anys determinat. Però Minos havia fet fallida i no se'n podia culpar pas en «Wennerstròm. Aquí és on van intervenir les garanties de l'Estat, i en Wennerstròm va quedar lliure de responsabilitats. No va haver de tornar els diners perduts amb la fallida de Minos, i alhora va poder demostrar que havia perdut la mateixa suma de la seva butxaca.

—Vejam si ho entenc tot bé. El govern hi aportava uns quants milers de milions del contribuent i una prima als diplomàtics per obrir portes. Les indústries rebien els diners i els empraven per invertir en societats de capital de risc de les quals, més endavant, recollien enormes beneficis. Dit d'una altra manera, els negocis de sempre.

—Ets un cínic. Figurava que els préstecs s'havien de tornar a l'Estat.

—Has dit que eren sense interessos. Per tant, això significa que els contribuents no treien res en absolut per posar-hi els diners. A en Wennerstròm li van donar 60 milions i en va invertir 54. Què va passar amb els altres 6 milions?

—Quan es va veure clar que el projecte de l'AAI seria investigat, en Wennerstròm va enviar un xec de 6 milions a l'AAI per reemborsar la diferència. Així doncs, l'assumpte va quedar resolt, si més no des del punt de vista jurídic.

—Sembla com si en Wennerstròm hagués malversat una petita part dels diners de l'AAI. Però, en comparació amb els 500 milions que van desaparèixer de Skanska o amb el contracte blindat del conseller delegat d'ABB, de més de mil milions de corones… que sí que van fer emprenyar la gent… no sembla que hi hagi gaire suc per escriure un article —va apuntar en Blomkvist—. Els lectors d'avui dia ja n'estan fins al capdamunt, d'històries sobre especuladors d'estar per casa, encara que es tracti de fons públics. Hi ha res més, a la teva història?

—Tot just acaba de començar.

—Com és que saps tantes coses sobre els tripijocs d'en Wennerstròm a Polònia?

—Vaig treballar al Handelsbanken als anys noranta. I endevina qui era el representant del banc que escrivia els informes per a l'AAI.

—Ja ho entenc. Endavant, si us plau.

—Bé, l'AAI va rebre l'informe d'en Wennerstròm. Es van preparar els documents. El balanç de pagaments es va saldar. La devolució d'aquells 6 milions va ser una decisió molt astuta.

—Vés al gra.

—Però, benvolgut Blomkvist, si ja ho he fet! L'AAI es va donar per satisfeta amb l'informe d'en Wennerstròm. Era una inversió que se n'havia anat en orris, però no hi havia res a dir sobre la manera com s'havia dut a terme. Tot estava meticulosament justificat. Jo m'ho vaig creure. El meu cap també. L'AAI també s'ho va creure, i el govern no hi podia dir res.

—On és la trampa?

—Ara és quan la història es posa espinosa —va dir en Lindberg, que semblava sorprenentment sobri—. I com que ets periodista, tot això t'ho dic extraoficialment.

—Au, vinga. No pots seure aquí davant meu, explicant-me totes aquestes coses, i aleshores dir-me que no les puc repetir.

—És clar que sí. Tot el que t'he explicat fins ara és de domini públic. Pots consultar l'informe si vols. No em fa res que escriguis sobre la resta de la història… el que no t'he explicat…, però m'hauràs de considerar una font anònima.

—Entesos, però «extraoficialment» en terminologia normal i corrent significa que m'han explicat una cosa en confiança i que no en puc escriure res.

—A fer punyetes la terminologia. Escriu el que et surti dels nassos, però que consti que sóc una font anònima. Estem d'acord?

—És clar —va dir en Blomkvist.

A la llarga, això va ser un error.

—Molt bé, doncs. L'afer Minos va tenir lloc ara fa més d'una dècada, just després de la caiguda del Mur i que els bolxevics comencessin a actuar com a veritables capitalistes. Jo vaig ser una de les persones que van investigar en Wennerstròm, i sempre vaig pensar en el seu cas.

—Per què no ho vas dir quan vas signar el seu informe?

—Ho vaig parlar amb el meu cap. Però el problema era que no hi havia res a què agafar-se. Els documents estaven en ordre, jo només havia de signar l'informe. Cada vegada que he vist el nom d'en Wennerstròm a la premsa des d'aleshores penso en Minos, i encara més quan, anys més tard, a mitjan dels noranta, el meu banc va fer negocis amb en Wennerstròm, movent molts i molts calés, ben mirat, i la cosa no va acabar gens bé.

—Us va enganyar?

—No, no va ser tan obvi. Tots vam guanyar diners. Va ser alguna altra cosa… no sé ben bé com explicar-ho, i ara parlo del meu cap, i no ho vull fer. Però el que em va sobtar… la impressió general que em va fer, com diuen… no va ser positiva. Els mitjans presenten en Wennerstròm com un oracle de l'economia de gran envergadura. I ell se n'aprofita. Es el seu «capital de confiança».

—Ja sé què vols dir.

—Em va fer l'efecte que aquest home només era un bluf. Ni tan sols destacava mitjanament com a financer. De fet, vaig pensar que era un complet ignorant en determinats temes, tot i tenir alguns joves taurons d'allò més llestos que li feien d'assessors. Ara bé, pel que fa a ell, no en donaria ni un cèntim.

—I doncs?

—Fa pocs anys vaig anar a Polònia per un altre assumpte. El nostre grup tenia un sopar amb uns inversors de Lódz, i em vaig trobar a la mateixa taula que l'alcalde. Vam xerrar sobre la dificultat de redreçar l'economia polonesa i tot plegat, i d'una manera o altra vaig esmentar el projecte Minos. L'alcalde es va quedar parat per un instant… com si mai no hagués sentit parlar de Minos. Em va dir que tot va ser una martingala i que no en va sortir res de bo. Se'n va riure i va dir… t'ho cito tal qual… que si els nostres inversors només podien fer això, aleshores Suècia anava de dret cap a la fallida. Em segueixes?

—Que l'alcalde de Lódz és, sens dubte, un paio sensat. Però continua.

—L'endemà vaig tenir una reunió al matí, però la resta del dia la vaig tenir lliure. En comptes de tocar-me els collons, vaig agafar el cotxe per donar una ullada a la fàbrica abandonada de Minos, en una petita població de l'extraradi de Lódz. La gegantina fàbrica de Minos era un edifici en ruïnes. Una nau de xapa que l'Exèrcit Roig havia construït als anys cinquanta. Vaig trobar un vigilant que sabia parlar una mica d'alemany i vaig descobrir que un dels seus cosins havia treballat a Minos, i ens vam arribar a casa seva, que no quedava gaire lluny. El vigilant va fer d'intèrpret. T'interessa escoltar el que va dir?

—Me'n moro de ganes.

—Minos es va inaugurar la tardor del 1992. A tot estirar hi havia quinze empleats, la majoria dones grans. El seu sou era d'unes 150 corones al mes. Al principi no hi havia maquinària, de manera que els empleats es passaven l'estona fent neteja. A la primeria d'octubre van arribar de Portugal tres màquines per fer cartró. Eren velles i completament obsoletes. A pes, haurien pagat per la ferralla poc més d'uns quants milers de corones. Sí, funcionaven, però no paraven d'avariar-se. I, per descomptat, no hi havia recanvis, de manera que Minos patia contínuament aturades en la producció.

—Comença a semblar que hi ha material per a un article —va comentar en Blomkvist—. Què fabricaven a Minos?

—Durant el 1992 i la meitat del 1993 van fabricar capses de cartró normals i corrents per a detergents, oueres de cartró i aquesta mena de coses. Després van començar a fabricar bosses de paper. Però la fàbrica sempre anava curta de matèria primera i, per tant, mai no es va assolir un gran volum de producció.

—No fa gaire pinta de ser una inversió gegantina, precisament.

—Vaig fer números. El lloguer total devia pujar al voltant de 15.000 corones durant dos anys. Els salaris potser sumaven 150.000 corones sueques com a màxim… i estic sent generós. La despesa de la maquinària i els mitjans de transport… una furgoneta per repartir les oueres de cartró… calculo que 250.000. Afegeix-hi el cost dels permisos, uns quants viatges aquí i allà… segons semblava, una persona de Suècia visitava la fàbrica de tant en tant. Sembla com si l'operació sencera no passés dels dos milions. Un dia, l'estiu del 1993, l'encarregat va anar a la fàbrica i va dir que es tancava, i poc després va aparèixer un camió hongarès i es va endur la maquinària. A fer punyetes Minos.

Durant el judici en Blomkvist havia pensat sovint en aquella nit de Sant Joan. Durant gran part de la vetllada, el to de la conversa l'havia fet sentir com si fos novament a l'escola, fent-la petar agradablement. A l'adolescència havien hagut de compartir les càrregues típiques d'aquella etapa de la vida. D'adults, eren uns veritables estranys l'un per a l'altre; ara com ara, eren persones completament diferents. Durant la xerrada en Blomkvist havia pensat que, en realitat, no recordava com era que s'havien fet amics a l'escola. Recordava que en Lindberg era un noi reservat, increïblement tímid amb les noies. D'adult havia triomfat… bé, escalava posicions al món de la banca.

En Blomkvist poques vegades s'emborratxava, però aquella trobada casual havia transformat una desastrosa sortida en veler en un vespre agradable. I com que la conversa li portava tants ecos del to amb què la feien petar a l'escola, al principi no es va prendre gaire seriosament la història d'en Lindberg sobre en Wennerstròm. Però de mica en mica se li va despertar l'instint professional, i al final escoltava amb tota l'atenció i van sorgir les lògiques objeccions.

—Espera un moment —va demanar—. En Wennerstròm és un nom de primera fila entre els especuladors de la borsa. Si no vaig completament errat, ha guanyat milers de milions, oi?

—El capital de Wennerstroem Group s'acosta als 200 mil milions. I ara preguntaràs com és que un multimilionari s'hauria d'empastifar en una estafa de 50 milions de no-res.

—Home, ja que ho dius: per què arriscar-se ell i el bon nom de la seva companyia en un frau tan descarat?

—Jo no diria que va ser un frau tan descarat quan la junta de l'AAI, els banquers, el govern i els auditors del Parlament van aprovar els comptes d'en Wennerstròm sense ni un sol vot en contra.

—Encara és una quantitat ridículament petita per a un risc tan gran.

—I tant. Però pensa una cosa: el Wennerstroem Group és una companyia d'inversions que fa els seus negocis amb béns immobles, valors, opcions de compra, divises estrangeres… digue'n com vulguis. En Wennerstròm es va posar en contacte amb l'AAI el 1992, just quan la borsa estava a punt de tocar fons. Recordes la tardor del 1992?

—Que si me'n recordo? Tenia un crèdit hipotecari d'interès variable quan els tipus d'interès es van disparar fins al 500 per cent a l'octubre. Vaig haver de patir un interès del 19 per cent durant un any.

—Exacte, just aleshores —va dir en Lindberg—. Jo mateix vaig perdre una bona picossada aquell any. I en Hans-Erik Wennerstròm… com tothom qui invertia en borsa… es va trobar amb el mateix problema. La companyia tenia milers de milions en contractes de diferents menes, però ben poc líquid. I de cop i volta no van poder disposar de les sumes que volien. El que se sol fer en aquestes situacions és vendre algunes propietats i llepar-se les ferides, però el 1992 ningú no volia comprar béns immobles.

—Problemes d'efectiu.

—Justa la fusta. I en Wennerstròm no era pas l'únic. Tot home de negocis…

—No els diguis home de negocis. Digue'ls com vulguis, però anomenar-los homes de negocis és un insult a una professió seriosa.

—D'acord, tot especulador tenia problemes d'efectiu. Mira-t'ho així: en Wennerstròm va rebre 60 milions de corones. En va tornar 6 només tres anys després. El cost real de Minos no va suposar més de dos milions. L'interès sol per 60 milions durant tres anys són molts i molts feixos de bitllets, depenent de com els invertís podria haver duplicat els diners de l'AAI, o potser multiplicar-los per deu. I aleshores ja no parlem d'una bagatella. Salut, per cert!

Capítol 2

Divendres, 20 de desembre

En Dragan Armansky havia nascut a Croàcia feia cinquanta-sis anys. El seu pare era un jueu armeni de Bielorússia, i la seva mare, una musulmana bosniana d'origen grec. Ella s'havia encarregat de criar-lo i educar-lo, la qual cosa volia dir que, d'adult, havia quedat encasellat dins l'ampli i heterogeni grup que els mitjans definien com a musulmans. El Departament d'Immigració suec l'havia registrat, força sorprenentment, com a serbi. El seu passaport confirmava que era ciutadà suec i la fotografia del passaport mostrava una cara quadrangular, una mandíbula forta, l'ombra de la barba que traspuntava i unes temples grises. Sovint li deien «l'Àrab», tot i que no tenia una gota de sang àrab.

El seu aspecte recordava vagament el típic cap mafiós de barri d'una pellícula de gàngsters nord-americana, però, de fet, era un directiu financer amb talent que havia començat la seva carrera com a ajudant de comptabilitat de Milton Security a la primeria dels anys setanta. Tres dècades més tard, havia ascendit fins a director general i màxim responsable de la companyia.

De mica en mica havia quedat fascinat pel negoci de la seguretat. Era com els jocs de guerra: identificar amenaces, desenvolupar contra estratègies i alhora avançar-se sempre als espies industrials, als xantatgistes i als lladres. Per a ell tot va començar quan va descobrir la manera com un client havia dut a terme una estafa mitjançant la comptabilitat creativa. Va poder descobrir el culpable entre un grup d'una dotzena de persones. Al cap de trenta anys, encara recordava la seva sorpresa en adonar-se que s'havien pogut apropiar indegudament dels diners perquè l'empresa havia passat per alt tapar uns petits forats en els seus procediments de seguretat. De simple comptable va passar a ser un membre important de l'empresa, i expert en fraus econòmics. L'havien ascendit i va tenir un paper clau en el creixement de la seva empresa com a expert en estafes financeres. Quinze anys després havia arribat a director general. Ell solet havia transformat Milton Security en una de les empreses de seguretat més competents i de confiança.

La companyia tenia 380 empleats a jornada completa i uns altres 300 collaboradors autònoms. Era petita si es comparava amb Falck o el Servei Suec de Seguretat. Quan van contractar l'Armansky, la companyia s'anomenava Societat de Seguretat General Jo han Fredrik Milton i tenia una cartera de clients formada per centres comercials que necessitaven personal de seguretat que voltés pel recinte i vigilants com armaris. Sota la seva direcció, l'empresa s'havia convertit en Milton Security, reconeguda internacionalment, i havia invertit en tecnologia punta. Els vigilants nocturns havien viscut dies millors: els fetitxistes dels uniformes i els estudiants universitaris amb una feina de nit havien estat substituïts per professionals de debò. Com a caps d'operacions, l'Armansky va contractar expolicies, llicenciats en ciències polítiques especialitzats en terrorisme internacional i experts en protecció personal i espionatge industrial. I el més important de tot, va contractar els millors tècnics en telecomunicacions i experts en informàtica. La companyia es va traslladar de Solna a unes noves oficines de disseny a prop d'Slussen, al cor d'Estocolm.

Al començament de la dècada dels noranta, Milton Security estava preparada per oferir un nou nivell de seguretat a un cercle de clients exclusius, principalment empreses mitjanes i particulars acomodats (estrelles del rock acabades d'enriquir, especuladors de la borsa i executius d'empreses de noves tecnologies). Bona part de les activitats de l'empresa consistien a proporcionar protecció de guardaespatlles i solucions de seguretat a empreses sueques a l'estranger, sobretot a l'Orient Mitjà. Aquest sector dels negocis ara suposava el 70 per cent de la facturació de la companyia. Amb l'Armansky, les vendes havien augmentat d'aproximadament 40 milions de corones sueques a gairebé 2 mil milions. Oferir seguretat era un negoci d'allò més lucratiu.

Les operacions es dividien en tres branques principals: assessorament en seguretat, que consistia a identificar amenaces possibles o imaginades; mesures de prevenció, que normalment es reduïen a la installació de càmeres de seguretat, alarmes antirobatori i contra incendis, mecanismes electrònics de tancament i sistemes informàtics, i protecció personal per a particulars o per a empreses. Aquest darrer mercat s'havia multiplicat per quaranta en els últims deu anys. D'un temps ençà, havia aparegut un nou grup de clients: dones acabalades que buscaven protecció davant d'antics xicots o marits, o fins i tot d'assetjadors. A més a més, Milton Security tenia un acord de collaboració amb empreses anàlogues amb bona reputació tant d'Europa com dels Estats Units. La companyia també proporcionava seguretat a molts visitants internacionals que eren a Suècia de passada, com ara una actriu nord-americana que va rodar una pellícula durant dos mesos a Trollhàttan. El seu agent trobava que l'estatus de l'actriu exigia que anés amb guardaespatlles les raríssimes vegades que sortia a passejar pels voltants de l'hotel.

Un quart sector, considerablement més petit i que només requeria pocs collaboradors de tant en tant, era el que anomenaven IP, en l'argot intern «perdiguers», és a dir, «investigadors privats».

A l'Armansky no li feia gaire el pes aquesta àrea de negoci. Era problemàtica i menys lucrativa. Es basava molt més en el seny i l'experiència dels collaboradors que no pas en els seus coneixements sobre tecnologia de les telecomunicacions o installació d'aparells de vigilància. Les investigacions personals eren acceptables quan es tractava de verificar informacions i currículums abans de contractar algú; de corroborar les sospites que algun empleat havia filtrat informació de l'empresa o de detectar alguna activitat delictiva. En aquests casos els perdiguers eren part integrant de l'activitat operativa. Però no poques vegades els clients arrossegaven problemes privats que tenien tendència a comportar conseqüències no desitjades. «Vull saber amb quina de mena de cràpula surt la meva filla… Em sembla que la meva dona em fia el salt… El nano és bon xaval, però es fa amb males companyies… M'estan fent xantatge…» Sovint l'Armansky els deia directament que no. Si la filla havia arribat a la majoria d'edat tenia dret a sortir amb el cràpula que volgués, i si a algú li semblava que la dona li feia el salt, això ho havien de solucionar els dos cònjuges. En totes aquestes investigacions s'amagaven trampes que podien dur a un escàndol i crear problemes legals a Milton Security. Per aquesta raó en Dragan Armansky supervisava de molt a prop aquests encàrrecs, tot i que els guanys fossin modestos.

L'assumpte d'aquell matí era una d'aquestes investigacions personals. L'Armansky es va allisar la ratlla dels pantalons abans de reclinar-se a la còmoda butaca. Llavors es va mirar desconfiadament la seva collaboradora, la Lisbeth Salander, que tenia trenta-dos anys menys que ell. I va pensar per enèsima vegada que ningú semblava més fora de lloc en una prestigiosa empresa de seguretat que ella. La desconfiança era alhora assenyada i irracional. Segons el parer de l'Armansky la Salander era, sens dubte, la investigadora més competent que havia conegut en tots els anys al negoci. Durant els quatre anys que havia treballat per a ell, mai no havia ficat la pota en cap feina ni havia lliurat ni un sol informe mediocre.

Al contrari, els seus informes eren de primera. L'Armansky estava convençut que tenia un do únic i irrepetible. Qualsevol podia verificar informacions o subornar algú per donar un cop d'ull a les fitxes policials. Però la Salander tenia imaginació i sempre li portava alguna cosa diferent del que ell s'esperava. Com s'ho manegava? Mai no ho havia entès. De vegades li feia l'efecte que la seva habilitat per recollir informació era màgia pura. Es coneixia els arxius de la burocràcia de dret i del revés. I, per damunt de tot, tenia l'habilitat de ficar-se a la pell de la persona que estava investigant. Si amagava algun drap brut, ella el treia a la llum com un míssil de creuer.

Era incontestable, sempre havia tingut aquest do.

Els seus informes podien ser una veritable catàstrofe per a l'individu que es posés a l'abast del seu radar. L'Armansky no oblidaria mai la vegada que li va encarregar fer una comprovació rutinària sobre un investigador de la indústria farmacèutica abans de comprar una participació majoritària de l'empresa. S'havia calculat que per enllestir la feina caldria una setmana, però la cosa es va allargar. Després de quatre setmanes de silenci i de diversos recordatoris, dels quals ella va fer cas omís, la Salander va tornar amb un informe en el qual documentava que l'individu en qüestió era un pedòfil. En dues ocasions havia pagat per tenir relacions sexuals amb una prostituta de tretze anys de Tallinn, i hi havia indicis que tenia un interès malsà per la filla de la dona amb qui vivia actualment.

La Salander tenia costums que de vegades feien sortir de polleguera l'Armansky. En el cas del pedòfil, no va agafar el telèfon per trucar a l'Armansky ni va irrompre al seu despatx demanant-li una reunió urgent. Al contrari, sense indicar-li ni amb un sol comentari que l'informe podia contenir material explosiu, l'hi va deixar damunt la taula un vespre, just quan l'Armansky ja marxava a casa. Se'l va endur i no el va llegir fins a la nit, molt tard al seu xalet de Lidingò, mentre es relaxava davant la tele amb la seva dona i una ampolla de vi.

L'informe tenia, com sempre, una precisió gairebé científica, amb notes a peu de pàgina, citacions i fonts de referència. Les primers pàgines detallaven l'historial del subjecte: formació, carrera i situació econòmica. Fins a la pàgina 24 la Salander no deixava caure la bomba dels viat-gets a Tallinn, amb el mateix to sec com la pols que havia emprat per informar que vivia a Sollentuna i que conduïa un Volvo blau fosc. Per sustentar les seves afirmacions, es remetia a un exhaustiu apèndix que incloïa fotografies de la nena de tretze anys en companyia del subjecte. Les fotos les havia fet al passadís d'un hotel de Tallinn, i l'home tenia la mà sota el jersei de la nena. La Salander havia seguit la nena en qüestió i l'havia convençut perquè enregistrés el seu testimoni en una cinta.

L'informe havia provocat el caos que precisament l'Armansky havia volgut evitar. En primer lloc, va haver d'empassar-se uns quants comprimits que el metge li havia receptat per a l'úlcera. Tot seguit havia trucat al client per convocar-lo a una desagradable reunió d'emergència. I finalment (malgrat les ferotges reticències del client) es va veure obligat a remetre el material a la policia. Això va significar que Milton Security s'arriscava a veure's atrapada en un laberint d'acusacions i contraacusacions. Si les proves de la Salander no es podien demostrar o si l'home era exculpat, la companyia s'arriscava a un judici per calúmnies. Un malson!

Tanmateix, no va ser la desconcertant manca d'implicació emocional de la Lisbeth Salander el que més el va empipar. Milton tenia una imatge conservadora, d'estabilitat. I la Salander encaixava amb aquesta imatge com una excavadora en un saló nàutic. La investigadora estrella de l'Armansky era una dona jove, pàllida i gairebé anorèctica, que duia els cabells extremament curts i pírcings al nas i a les celles. Tenia una abella d'uns dos centímetres tatuada al coll, un braçalet tatuat al voltant del bíceps del braç esquerre i un altre al voltant del turmell esquerre. Quan li agafava per dur un top de tirants, l'Armansky també podia veure que portava un tatuatge d'un drac enorme a l'espatlla dreta. Era pèl-roja natural, però es tenyia els cabells d'un negre intens. Feia la pinta d'acabar de sortir d'una orgia d'una setmana en companyia d'una banda de heavy metal.

En realitat no tenia cap trastorn alimentari, l'Armansky n'estava segur. Al contrari, semblava consumir tota mena de menjar porqueria. Senzillament, era de constitució prima, amb uns ossos escanyolits que li donaven una aparença fràgil i delicada, les mans menudes, els canells escardalencs i els pits infantils. Tenia 24 anys, però de vegades semblava que en tingués 14.

Una boca ampla, un nas menut i uns pòmuls prominents li conferien un aire gairebé oriental. Els seus moviments eren ràpids i aràcnids, i quan treballava a l'ordinador els dits li volaven sobre el teclat. La seva constitució extrema hauria fet impossible una carrera com a model, però amb el maquillatge adient a la cara hauria pogut sortir a qualsevol cartell publicitari del món sencer. De vegades duia pintallavis negre i, tot i els tatuatges i els pírcings al nas i a les orelles, era… bé… atractiva. Era inexplicable.

El fet que la Salander treballés per a en Dragan Armansky no deixava de ser desconcertant. No era la mena de dona amb qui es relacionava normalment, i menys encara per oferir-li una feina.

L'havia contractat com a noia dels encàrrecs. En Holger Palmgren, un advocat jubilat a mitges que s'ocupava dels assumptes personals del vell J. F. Milton, havia dit a l'Armansky que aquesta Lisbeth Salander era una noia llesta amb «una manera de ser difícil». En Palmgren li havia suplicat que li donés una oportunitat, cosa que l'Armansky havia promès fer a contracor. En Palmgren era de la mena d'homes als quals un «no» els incita a redoblar els esforços; així doncs, era més fàcil dir que sí de seguida. L'Armansky sabia que en Palmgren treballava amb joves problemàtics i altres inadaptats socials, però que tenia criteri.

S'havia penedit de la seva decisió de contractar la noia tan bon punt l'havia vista. No només semblava difícil; als seus ulls, era la quinta essència de les persones difícils. Havia abandonat l'escola i no tenia cap mena de formació superior.

Els primers mesos havia treballat a jornada completa, bé, gairebé completa. Es deixava caure per l'oficina de tant en tant. Feia el cafè, anava a l'oficina de correus i s'encarregava de la fotocopiadora, però se'n fotia dels horaris d'oficina convencionals o dels hàbits de treball. A més, tenia la mà trencada per fer empipar els altres empleats. La van acabar coneixent per «la noia de les dues neurones»: una per respirar i l'altra per mantenir-se dreta. Mai no parlava de si mateixa. Els companys que provaven de xerrar-hi poques vegades obtenien una resposta i aviat ho deixaven córrer. La seva actitud no donava peu a la confiança ni a l'amistat, i de seguida es va convertir en una marginada que voltava pels passadissos de Milton com un gat perdut. En general la consideraven un cas irrecuperable.

Després d'un mes de problemes ininterromputs, l'Armansky la va fer cridar, completament decidit a fer-la fora. Ella va escoltar la seva llista de greuges sense fer cap objecció i ni tan sols aixecar una cella. No tenia l'«actitud correcta», va concloure ell, i va estar a punt de dir-li que probablement seria bona idea que busqués feina a una altra empresa que pogués aprofitar millor les seves qualitats. Només aleshores ella el va interrompre.

—Miri, si només vol una criada d'oficina, pot aconseguir-ne una a l'agència de treball temporal. Puc sortir-me'n amb el que sigui i amb qui sigui, però si vostè en té prou fent que li classifiqui el correu, aleshores és que és un idiota.

L'Armansky es va quedar allà assegut, sorprès i enfadat, i ella va prosseguir sense immutar-se.

—Vostè té aquí un home que s'ha passat tres setmanes redactant un informe completament inútil sobre aquest yuppie que pensen contractar per a aquella empresa de noves tecnologies. Vaig fer la fotocòpia d'aquell informe de merda ahir a la nit i ara veig que el té sobre la taula.

La mirada de l'Armansky es va posar en l'informe i, per trencar el costum, va alçar la veu.

—Figura que no has de llegir informes confidencials!

—Probablement no, però les rutines de seguretat de la seva empresa fan una mica de pena. Segons les directrius de l'empresa, ell mateix hauria de fer les fotocòpies d'aquestes coses, però em va encolomar l'informe ahir abans de marxar cap al bar. I per cert, vaig trobar el seu informe anterior a la cantina.

—Què… Com dius?

—Calmi's. El vaig desar a la seva safata d'entrades.

—T'ha donat la clau d'accés als seus documents? —L'Armansky estava astorat.

—No ben bé, la tenia apuntada en un paper que guardava a la seva taula juntament amb la contrasenya del seu ordinador. Però el fet és que la feina que ha fet aquesta riota de detectiu privat seu no val absolutament per a res. Ha passat completament per alt que el paio té deutes de joc i que esnifa cocaïna com una aspiradora. O que la seva xicota va haver d'anar a buscar ajuda al centre d'atenció a les dones maltractades després que ell li clavés una pallissa de por.

L'Armansky es va quedar assegut un parell de minuts, girant les pàgines de l'informe, sense dir res. Tenia una presentació com cal, estava redactat amb claredat i ple de fonts de referència, a més de declaracions dels amics i coneixen-ces del subjecte. Finalment va alçar la vista i va dir dues paraules:

—Demostra-ho.

—Quant de temps em dóna?

—Tres dies. Si no pots demostrar el que dius, divendres a la tarda estaràs despatxada.

Tres dies després va lliurar un informe que, amb unes fonts igualment exhaustives, transformava aquell jove yuppie aparentment agradable en un malparit de qui no et podies fiar. L'Armansky va llegir l'informe durant el cap de setmana, diverses vegades, i es va passar part del dilluns comprovant amb poc entusiasme algunes de les seves afirmacions. Fins i tot abans de començar, sabia que la informació seria certa.

L'Armansky estava desconcertat i també emprenyat amb si mateix per haver-la jutjat malament de forma tan palesa. L'havia pres per inepta, potser fins i tot per retardada. No s'havia esperat pas que una noia que havia faltat a tantes classes a l'escola, fins al punt de no poder graduar-se, pogués redactar un informe tan correcte des del punt de vista gramatical. A més, també contenia observacions i informació detallada, i ell, senzillament, no podia comprendre com ho podia haver fet.

No es podia imaginar que ningú més de Milton Security pogués furtar els extractes d'un historial mèdic d'un centre d'ajuda a les dones maltractades. Quan li va preguntar com se n'havia sortit, ella li va explicar que no tenia cap intenció de cremar les seves fonts. Va quedar clar que la Salander no discutiria sobre els seus mètodes de treball, ni amb ell ni amb ningú més. Això l'inquietava, però no prou perquè resistís la temptació de posar-la a prova.

Hi va rumiar uns quants dies. I va recordar el comentari d'en Holger Palmgren quan l'havia recomanada: «Tothom es mereix una oportunitat.» Aleshores va pensar en la seva pròpia educació musulmana, que li havia ensenyat que el seu deure amb Déu era ajudar els exclosos. Es clar que ell no creia en Déu i que no havia trepitjat una mesquita des de l'adolescència, però reconeixia en la Lisbeth Salander una persona que necessitava ajuda d'una manera evident. A més, no havia fet gaire cosa en aquest sentit des de feia molt i molt de temps.

En comptes de fer-la fora, la va convocar a una reunió per mirar d'esbrinar què tornava tan complicada aquesta noia. La impressió que en va treure va confirmar que tenia algun problema emocional greu, però també va descobrir que rere la façana sinistra s'amagava una intelligència poc habitual. La va trobar difícil i enutjosa, però per a gran sorpresa seva va començar a caure-li bé.

Durant els mesos següents l'Armansky va acollir la Salander sota la seva protecció. A dir veritat, se la va prendre com un petit projecte social. Li va encarregar tasques de recerca directament i va provar de donar-li indicacions de com procedir. Ella se'l va escoltar pacientment i, en acabat, va dur a terme la missió com li va semblar bé. L'Armansky va demanar al responsable dels serveis tècnics de Milton que li fes un curset bàsic d'informàtica. Tots dos van seure plegats tota la tarda fins que l'home li va comunicar que, pel que semblava, pel que feia a ordinadors la noia passava la mà per la cara a la major part del personal.

Malgrat les entrevistes per planificar la seva carrera, les ofertes de formació dins de l'empresa i altres formes de persuasió, era evident que la Salander no tenia cap intenció d'adaptar-se a la manera de fer de Milton. I això posava l'Armansky en un dilema.

Continuava sent un motiu d'irritació per als altres treballadors. Ell no hauria acceptat mai que cap altre empleat anés i vingués al seu gust, i en circumstàncies normals hauria demanat a la noia que canviés o toqués el dos. Però intuïa que si donava un ultimàtum a la Salander o l'amenaçava de despatxar-la ella simplement s'arronsaria d'espatlles i se n'aniria.

Un altre problema força més greu era que no estava segur dels seus sentiments cap a la jove. Era com una picor empipadora, repellent i alhora temptadora. No era pas atracció sexual; si més no, això es pensava. Normalment, les dones que li feien el pes eren rosses i plenes de corbes, amb uns llavis molsuts que despertaven les seves fantasies. I a més, feia vint anys que estava casat amb una dona finlandesa que es deia Ritva i que encara satisfeia de sobres les seves necessitats. Mai no li havia estat infidel; bé… només en una ocasió potser havia passat alguna cosa, i si se n'hagués assabentat, la seva esposa ho hauria interpretat malament. Però es tractava d'un matrimoni feliç i tenia dues filles de l'edat de la Salander. Sigui com vulgui, les noies sense gaire pit que de lluny es podien confondre amb nois escanyolits no li interessaven pas. No eren el seu tipus.

Tot i això, s'havia sorprès tenint fantasies fora de lloc sobre la Lisbeth Salander, i reconeixia que no li resultava del tot indiferent. Però l'atracció, es deia l'Armansky, era que la Salander representava una criatura estranya per a ell. Es podria haver enamorat igualment del quadre d'una nimfa o d'una àmfora grega. La Salander representava una vida que per a ell no era real, que el fascinava encara que no la podia compartir; i, en tot cas, ella li vedava compartir-la.

En una ocasió, l'Armansky seia en un cafè d'Stortorget, a Gamla Stan, quan la Salander va entrar i va seure en una taula no gaire lluny de la seva. Anava amb tres noies i un noi, tots vestits més o menys de la mateixa manera. L'Armansky la va observar amb interès. Semblava tan reservada com a la feina, però el cas és que va somriure amb una anècdota que va explicar una de les seves companyes, una noia amb els cabells de color porpra.

L'Armansky es va preguntar com reaccionaria la noia si un dia ell es presentava a la feina amb els cabells de color verd, uns texans desgastats i una jupa de cuir plena de tatxes i coses escrites. L'acceptaria com un igual? Potser sí; li feia l'efecte que ho acceptava tot amb una actitud de «no és el meu problema». Però probablement, se'n fotria.

S'havia assegut donant-li l'esquena i no s'havia girat ni una sola vegada, òbviament ignorant que ell també hi era. L'Armansky se sentia estranyament incòmode per la seva presència. Quan per fi es va aixecar per esmunyir-se cap a la sortida sense ser vist, de sobte ella es va girar i el va mirar fixament, com si hagués estat conscient tota l'estona que ell era allà assegut i hagués tingut el radar posat. La seva mirada va ser tan inesperada que gairebé va semblar un atac, i ell va fingir que no l'havia vist i es va afanyar a abandonar el local. Ella ni tan sols li havia dit hola, però el va seguir amb la mirada, n'estava segur, i no va ser fins que va tombar la cantonada que a ell van deixar d'encendre-se-li les galtes.

Reia molt rares vegades. Però, amb el temps, l'Armansky va tenir la impressió que la seva actitud es tornava més suau. Tenia un sentit de l'humor sec, per dir-ho de manera agradable, que podia acompanyar amb un somrís torçat i irònic.

A l'Armansky l'exasperava tant la seva manca de resposta emocional que de vegades li venien ganes d'engrapar-la i sacsejar-la ben fort per, així, penetrar la seva closca i guanyar-se la seva amistat, o, com a mínim, el seu respecte.

Només una vegada, feia nou mesos que treballava per a ell, havia provat de parlar-li dels sentiments que li despertava. Va ser a la festa de Nadal de Milton Security, un vespre de desembre, i per una vegada no anava sobri. No havia passat res inconvenient: ell tan sols havia provat d'explicar-li que li queia bé. Sobretot li volia fer saber que ella li inspirava instint de protecció, i que si mai necessitava res no dubtés a acudir a ell. Fins i tot havia intentat fer-li una abraçada. Entre amics, és clar.

Ella havia defugit l'abraçada matussera i havia abandonat la festa. Després d'aquest incident, no havia aparegut per l'oficina ni havia contestat al mòbil. La seva absència havia estat com una tortura, gairebé una forma de càstig personal. Ell no tenia amb qui parlar dels seus sentiments i, per primer cop, s'adonava amb una claredat espantosa del poder que tenia la noia sobre ell.

Tres setmanes després, quan un vespre l'Armansky es va quedar treballant fins tard repassant el tancament de l'any fiscal, la Salander va reaparèixer. Va entrar al seu despatx tan silenciosa com un fantasma, i ell es va adonar que hi havia algú entre les ombres, a prop de la porta, observant-lo. No tenia ni idea de quant de temps feia que hi era.

—Et vindria de gust un cafè? —va preguntar ella, tutejant-lo. Li va oferir una tassa de la màquina d'expressos de la cantina. Sense badar boca, ell la va acceptar, i es va sentir alhora alleujat i atemorit quan ella va tancar la porta amb el peu. Es va asseure a l'altra banda de la taula i el va mirar directament als ulls. Aleshores li va fer la pregunta tabú d'una manera que no se la podia prendre de broma ni defugir-la.

—Dragan, et sents atret per mi?

L'Armansky es va quedar com paralitzat mentre es debatia desesperadament buscant la manera de respondre. El seu primer impuls va ser fer-se l'ofès. Aleshores es va fixar en la seva expressió i va comprendre que era la primera vegada que ella feia una pregunta tan personal. Ho deia de debò, i si ell provava de riure-se'n s'ho prendria com un insult. Volia parlar amb ell, i ara l'Armansky es preguntava quant de temps li havia calgut per decidir-se a formular aquesta pregunta. A poc a poc va deixar el bolígraf a la taula i es va reclinar a la butaca. Finalment es va assossegar. —Què t'ho fa pensar? —va dir.

—La manera com em mires i la manera com no em mires. I les vegades que estàs a punt d'atansar la mà i tocar-me, però et contens.

Ell li va somriure.

—Tinc la sensació que si et posés un dit a sobre em mossegaries la mà.

Ella no va somriure. Esperava.

—Lisbeth, sóc el teu cap, i encara que m'atraguessis, mai no faria ni un gest. Va continuar esperant.

—Entre nosaltres… sí, en algun moment m'he sentit atret per tu. No ho sé explicar, però és així. Per alguna raó que no acabo d'entendre, m'agrades molt. Però no és res físic.

—Molt millor. Perquè no passarà mai.

L'Armansky va riure. Era la primera vegada que ella havia parlat en confiança, i li havia donat les pitjors notícies que un home podia imaginar rebre. Va esforçar-se per trobar les paraules adients.

—Lisbeth, entenc que no et digui res un vell de cinquanta i escaig.

—No em diu res un vell de cinquanta i escaig que, a més, és el meu cap. —Va enlairar una mà—. Un moment, deixa'm parlar. De vegades et comportes com un buròcrata obtús i cregut, però en realitat ets un home atractiu i… jo també em puc sentir… Però ets el meu cap i he conegut la teva dona i vull conservar la meva feina amb tu, i la bestiesa més gran que podria fer és que ens emboliquéssim.

L'Armansky no va dir res, amb prou feines gosava respirar.

—Sóc conscient del que has fet per mi, i no sóc una desagraïda. Aprecio sincerament que hagis superat els teus prejudicis i que m'hagis donat una oportunitat. Però no et vull com a amant, i no ets el meu pare.

Al cap d'un moment l'Armansky va sospirar, vençut.

—Què vols exactament de mi?

—Vull continuar treballant per a tu. Si no hi tens inconvenient.

Ell va assentir a les seves paraules i aleshores va respondre-li tan sincerament com va poder.

—Es clar que vull que treballis per a mi. Però també vull que sentis alguna forma d'amistat i confiança per mi.

Ella va assentir amb el cap.

—No ets una persona que inciti a l'amistat —va afegir l'Armansky. Ella va semblar retreure's una mica, però ell va prosseguir—: Comprenc que no vulguis que ningú es fiqui en la teva vida i procuraré no fer-ho. Però et fa res si em continues caient bé?

La Salander hi va rumiar molta estona. Aleshores va contestar aixecant-se, rodejant la taula i fent-li una abraçada. Ell es va quedar completament parat. Només quan ella el va deixar anar, ell li va agafar la mà.

—Podem ser amics?

Ella va assentir un cop amb el cap.

Va ser l'única vegada que ella li va mostrar tendresa, i l'única que el va tocar. Va ser un moment que l'Armansky recordava amb devoció.

Quatre anys més tard ella continuava sense revelar-li gairebé cap detall sobre la seva vida privada o el seu passat. En una ocasió ell va posar en pràctica els seus coneixements sobre l'art del perdiguer amb ella. Va tenir una llarga xerrada amb en Holger Palmgren (que no va semblar sorprès de veure'l), i el que finalment va esbrinar no va augmentar la seva confiança en la noia. Mai no n'hi va dir ni una paraula ni li va fer saber que havia estat ficant el nas a la seva vida. Al contrari: va amagar-li la seva inquietud i va estar més a l'aguait.

Abans que aquell estrany vespre s'acabés, l'Armansky i la Salander van arribar a un acord. A partir d'aleshores ella agafaria investigacions i treballaria per a ell com a independent. Rebria uns petits ingressos mensuals tant si li encomanaven feines com si no. Els diners de debò els guanyaria quan li paguessin per encàrrec. Podria treballar de la manera que volgués; al seu torn, ella es comprometia a no fer mai res que el pogués incomodar o posar en entredit el bon nom de Milton Security.

Aquesta solució era avantatjosa per a l'Armansky l'empresa i la Salander. Reduïa el problemàtic departament d'investigacions privades a un únic empleat ajornada completa, un collaborador més gran que s'ocupava perfectament de la feina rutinària i de la solvència financera. Tots els encàrrecs complicats o espinosos els delegava a la Salander i a algun altre collaborador independent, que (si les coses es torçaven) responia davant d'altres patrons amb els quals Milton Security no tenia cap responsabilitat. Com que ell li encarregava serveis amb regularitat, ella es guanyava un bon sou. Podria haver guanyat molt més, però la Salander només treballava quan li venia de gust.

L'Armansky l'acceptava tal com era, però amb la condició que no es podia reunir amb els clients. L'encàrrec del dia, malauradament, era una excepció.

Aquell dia la Salander anava vestida amb una samarreta negra que duia estampat un dibuix d'E.T. amb ullals i la frase: «Jo també sóc extraterrestre.» Duia una faldilla negra amb la vora tota esfilagarsada, una jupa de cuir negra, curta i desgastada, un cinturó ple de tatxes, unes botes Doc Martens de les grosses i mitjons amb ratlles horitzontals verdes i vermelles que li arribaven fins als genolls. S'havia maquillat amb uns colors que indicaven que potser patia de daltonisme. Dit d'una altra manera, anava feta un cromo.

L'Armansky va sospirar i va girar la vista cap al convidat, un client vestit d'una manera conservadora i amb ulleres gruixudes. En Dirch Frode, advocat, havia insistit a fer la reunió i poder fer preguntes al collaborador responsable de l'informe. L'Armansky havia remogut cel i terra per evitar que la reunió tingués lloc, dient que la Salander estava refredada, que no hi era o que estava desbordada per la feina. I l'advocat havia replicat amb tota la serenitat del món que tant era; que l'assumpte no era tan urgent i que podia esperar un parell de dies sense cap problema. Finalment, no hi va haver cap manera d'impedir que es trobessin. Ara mateix en Frode, que semblava acostar-se als setanta, contemplava la Lisbeth amb una evident fascinació. La Salander, al seu torn, se'l mirava amb una expressió que no revelava gens ni mica de simpatia.

L'Armansky va tornar a sospirar i va mirar una vegada més la carpeta que ella li havia deixat a la taula amb l'etiqueta Carl Mikael Blomkvist. El nom anava acompanyat d'un número de la Seguretat Social meticulosament anotat a la coberta. Va pronunciar el nom en veu alta. Herr Frode va sortir del seu embadaliment i es va tombar cap a l'Armansky.

—I doncs, què em poden dir sobre en Mikael Blomkvist? —va dir.

—Aquesta és la senyoreta Salander, que ha preparat l'informe. —L'Armansky va dubtar un segon i aleshores va prosseguir amb un somriure que pretenia generar confiança, però que va semblar ple de disculpes—. No es deixi enganyar per la seva joventut. Es, sens dubte, la nostra millor investigadora.

—N'estic convençut —va respondre en Frode en un to sec que indicava el contrari—. Expliqui'm què ha trobat.

Estava clar que en Frode no tenia ni idea de com actuar amb la Salander i va decidir plantejar la pregunta directament a l'Armansky, com si ella no fos a la sala. La Salander va fer un globus enorme amb el xiclet. I abans que l'Armansky pogués respondre, va dir:

—Podries preguntar al client si s'estima més la versió llarga o la curta.

Es va fer un breu silenci enutjós abans que en Frode es girés per fi cap a la Salander i provés de reparar l'error tot assumint un to amistós i paternal.

—Els estaria molt agraït si aquesta jove senyoreta em fes un resum verbal dels resultats.

Per un moment l'expressió de la noia va ser tan sorprenentment hostil que una esgarrifança freda va recórrer l'espinada d'en Frode. Llavors, tot d'una, la seva expressió es va endolcir i en Frode es va preguntar si s'ho havia imaginat tot. Quan va començar a parlar, ho va fer com una funcionària de l'Estat.

—Abans que res, permeti'm que li digui que no ha estat un encàrrec gaire complicat, llevat del fet que la descripció de la tasca en si era un xic vaga. Vostè volia saber «tot el que es pogués desenterrar» sobre ell, però no va donar cap indicació de si buscava res en concret. Per aquesta raó l'informe és una mena de barrija-barreja de la seva vida. Té 193 pàgines, però 120 són fotocòpies d'articles que ha escrit o de retalls de premsa. En Blomkvist és un personatge públic amb pocs secrets i no gaire cosa per amagar.

—Però té secrets? —va demanar en Frode. —Tothom té secrets —va replicar ella, impertorbable—. Només es tracta d'esbrinar de quina mena. —L'escolto.

—En Mikael Blomkvist va néixer el 18 de gener del 1960; per tant, té 43 anys. Va néixer a Borlànge, però no hi ha viscut mai. Els seus pares, Kurt i Anita Blomkvist, tenien prop de trenta-cinc anys quan el nen va néixer. Tots dos són morts. El pare era installador de maquinària i viatjava força. La mare, pel que he pogut esbrinar, sempre va ser mestressa de casa. La família es va mudar a Estocolm quan en Mikael va començar l'escola. Té una germana tres anys més jove que es diu Annika i que és advocada. També té cosins i cosines. Arriba o no arriba, aquest cafè?

Això últim anava adreçat a l'Armansky que es va afanyar a servir tres cafès del termos que havia demanat per a la reunió. Va indicar a la Salander que continués.

—El 1966, doncs, la família vivia a Lilla Essingen. En Blomkvist va anar primer a l'escola de Bromma i després a l'institut de Kungsholmen. Es va graduar amb bones notes… n'hi ha fotocòpies a la carpeta. A l'institut, va estudiar música i va tocar el baix en un grup de rock que es deia Bootstrap i que va treure un single que va sonar a la ràdio l'estiu del 1979. Després de l'institut va treballar de cobrador de tiquets al metro, va estalviar diners i va viatjar per l'estranger. Va ser fora un any, principalment voltant per l'Àsia: índia, Tailàndia i una marrada per Austràlia. Va començar a estudiar periodisme a Estocolm quan tenia 21 anys, però va interrompre els estudis després del primer any per fer el servei militar al cos de fusellers de Kiruna, a Lapònia. Es tractava d'una mena d'unitat de milhomes i va sortir-ne amb bona puntuació. Després del servei militar va acabar periodisme i des d'aleshores ha treballat en aquest camp. Com ho vol de detallat?

—Simplement expliqui'm el que consideri important.

—Si fa no fa, és com el porquet amb sentit pràctic del famós conte. Fins ara ha sigut un periodista excellent. A la dècada dels vuitanta va tenir moltes feines temporals, primer a la premsa de províncies i després a Estocolm. La llista és al dossier. El seu punt d'inflexió va arribar amb l'article sobre la Banda de l'Ós… els lladres de bancs que ell va identificar.

—Kalle Blomkvist.

—No suporta aquest malnom, cosa comprensible. Si a mi em diguessin Pippi Calcesllargues en un titular algú acabaria amb la cara trencada.

Va adreçar una mirada lúgubre a l'Armansky, que va empassar saliva. En més d'una ocasió havia vist la Salander precisament com una mena de Pippi Calcesllargues. Li va indicar amb un gest que prosseguís.

—Una de les fonts declara que aleshores volia dedicar-se a la crònica negra… i va treballar d'això mateix en un diari de tarda. Ara bé, el salt a la fama el va fer com a periodista especialitzat en temes polítics i econòmics. Al principi, a la darreria dels anys vuitanta va treballar com a independent, a jornada completa, en un diari d'edició de tarda. Va acomiadar-se'n el 1990, quan va participar en la fundació de la revista mensual Miüenniutn. La revista va començar com una veritable intrusa en aquest sector, sense que cap editorial s'hi interessés. La seva tirada va augmentar i avui dia treu 21.000 exemplars al mes. Les oficines de la direcció són a Gòtgatan, a poques travessies d'on ens trobem ara mateix.

—Una revista d'esquerres.

—Això depèn de com defineixi el concepte «esquerres». En general Millennium es mostra crítica amb la societat, però m'imagino que els anarquistes opinen que és una revista burgesa i caguetes de l'estil à'Arena o Ordfront, mentre que l'associació d'estudiants moderats probablement deu pensar que els directors són una colla de bolxevics. No hi ha res que indiqui que en Blomkvist hagi estat mai un activista polític, ni tan sols durant l'onada esquerranosa de l'època de l'institut. Mentre anava fent a la facultat de periodisme, vivia amb una noia que aleshores era sindicalista militant i que avui seu al Parlament com a representant del partit de l'esquerra. Pel que sembla, l'etiqueta d'esquerra-nós li ve principalment perquè, com a periodista de temes d'economia, està especialitzat a investigar sobre la corrupció i les transaccions tèrboles del món empresarial. Ha fet un retrat devastador d'alguns destacats industrials i polítics… que molt probablement s'ho mereixien prou… i ha estat el detonant d'una sèrie de dimissions i de processos judicials. El més famós va ser l'afer Arboga, que va acabar amb la dimissió forçada d'un polític conservador i la condemna d'un antic regidor a un any de presó per desfalc. No crec que denunciar activitats delictives es pugui considerar indicatiu de ser d'esquerres.

—Entenc el que vol dir. Què més?

—Ha escrit dos llibres: un sobre l'afer Arboga i l'altre sobre periodisme financer, titulat Els cavallers templers, que va sortir ara fa tres anys. No me l'he llegit, però si s'ha de jutjar per les ressenyes, sembla que va aixecar certa polèmica. Va suscitar molt de debat als mitjans de comunicació.

—Diners? —va dir en Frode.

—No és ric, però no es mor de gana. He adjuntat la declaració de la renda a l'informe. Té unes 250.000 corones sueques al banc, repartides en fons de pensions i en comptes d'estalvi, i un compte corrent amb aproximadament 100.000 corones que fa servir com a líquid per a despeses de feina, viatges i coses així. Es copropietari d'un apartament que ja ha acabat de pagar —seixanta-cinc metres quadrats a Bellmansgatan—, i no té préstecs ni deutes pendents. Té algun altre actiu… una propietat a Sandhamn, a l'arxipèlag. Es tracta d'una caseta de vacances de vint-i-cinc metres quadrats, moblada com a cabana d'estiu a la vora del mar, just a la banda més bonica del poble. Segons sembla, un oncle la va comprar als anys quaranta, quan aquestes coses encara eren assequibles per als vulgars mortals, i la cabana va acabar a les mans d'en Blomkvist. S'ho van repartir de manera que la germana es va quedar el pis dels pares a Lilla Essingen i en Blomkvist, la cabana. No tinc ni idea de què pot valer en l'actualitat… sens dubte, uns quants milions… però tot i això no sembla disposat a vendre-se-la, i sol anar a Sandhamn força sovint. —Ingressos?

—Es copropietari de Millennium, però només en treu un sou de prop de 12.000 corones al mes. La resta ho guanya amb les feines com a periodista independent… el total varia. Va tenir una bona temporada ara fa tres anys, quan en va guanyar prop de 450.000. L'any passat només va fer 120.000 corones amb les feines per compte propi.

—N'ha de pagar 150.000 en indemnitzacions, a més dels honoraris de l'advocat, etcètera —va comentar en Frode—. Donem per fet que el total és força alt. Sense oblidar que no tindrà ingressos mentre compleixi la condemna de presó.

—I això vol dir que en sortirà escurat —va dir la Salander.

—Es honrat?

—Aquest és el seu capital de confiança, per dir-ho d'alguna manera. La seva imatge es basa a semblar el sòlid guardià de la moralitat davant el món dels negocis, i el conviden amb força regularitat a pontificar a la televisió sobre diversos assumptes.

—Probablement, després de la condemna no li deu quedar gaire cosa d'aquest capital —va apuntar en Frode.

—No sé exactament el que se li exigeix a un periodista, però després d'aquest revés probablement passarà molt de temps abans que en Kalle Blomkvist guanyi el Pulitzer de periodisme. Aquesta vegada ha ficat la pota fins al fons —va dir la Salander—. Si puc fer un comentari personal…

L'Armansky va posar uns ulls com unes taronges. En tots els anys que la Salander havia treballat per a ell, mai no havia fet ni un sol comentari personal en la investigació d'un individu. Els fets pelats eren l'únic que comptava, per a ella.

—La meva feina no era indagar en l'afer Wennerstrom, però he seguit el judici i he d'admetre que m'ha deixat desconcertada. Tot plegat semblava un bon enrenou… no és gens propi d'en Mikael Blomkvist publicar una cosa que sembla tan fora de lloc.

La Salander es va gratar sota la barbeta. En aparença, en Frode es mostrava pacient. L'Armansky es va preguntar si la noia s'havia equivocat o no sabia ben bé com continuar. La Salander que ell coneixia mai no es mostrava insegura ni dubtosa. Finalment va semblar que es decidia.

—Que quedi completament entre nosaltres, per dir-ho d'alguna manera… no he estudiat l'afer Wennerstrom com cal, però em penso que en Mikael Blomkvist s'ha deixat engalipar. Em fa l'efecte que en aquesta història s'amaga una cosa completament diferent del que indica el veredicte del tribunal.

L'advocat va escrutar la Salander intensament i l'Armansky va notar que, per primera vegada des que havia començat a exposar l'informe, el client mostrava un interès que sobrepassava la mera educació. Va prendre nota mental que l'afer Wennerstrom tenia cert interès per a en Frode. Perdó, per ser més exactes, va pensar l'Armansky de seguida, a en Frode no li interessava pas l'afer Wennerstrom; havia estat quan la Salander havia insinuat que en Blomkvist s'havia deixat engalipar que en Frode havia reaccionat.

—A què es refereix, exactament? —va demanar en Frode.

—Només són especulacions meves, però estic convençuda que algú l'ha ben enganyat. —I què li fa pensar això?

—L'historial d'en Blomkvist apunta que és un periodista molt prudent. Fins ara, les revelacions polèmiques que ha publicat sempre han estat ben documentades. Vaig anar un dia al judici i vaig escoltar. Semblava com si hagués renunciat a la lluita. Això no s'adiu gens ni mica amb el seu caràcter. Si ens hem de creure el tribunal, es va inventar una història sobre en Wennerstròm sense ni una trista prova i ho va publicar com si fos una mena de periodista suïcida. Simplement, no és l'estil d'en Blomkvist.

—I doncs, vostè què creu que va passar?

—Només puc fer suposicions. En Blomkvist es va creure aquesta història, però va passar alguna cosa i la informació va resultar falsa. Això, al seu torn, vol dir que la font era algú en qui ell confiava o que algú li va donar informació falsa deliberadament… cosa que em sembla tan complicada que és inversemblant. L'alternativa és que era objecte d'una amenaça tan terrible que va llançar la tovallola, i es va estimar més que el prenguessin per un ximple i un incompetent que no pas plantar cara. Però només són especulacions meves, com he dit.

Quan la Salander va fer intenció de prosseguir la seva exposició, en Frode la va interrompre amb un gest de la mà. Es va quedar en silenci, tamborinant amb els dits al braç de la butaca abans de girar-se novament cap a ella, vacillant.

—Si decidíssim encarregar-li que descobrís la veritat de l'afer Wennerstròm… quines possibilitats hi ha que esbrinés alguna cosa?

—No l'hi puc respondre. Potser no hi ha res a esbrinar. —Però estaria disposada a intentar-ho? Ella es va arronsar d'espatlles.

—No em pertoca a mi decidir-ho. Treballo per a en Dragan Armansky, i és ell qui decideix quines feines em vol encomanar. I també depèn de quina informació estigui buscant.

—Permeti'm que l'hi expliqui així… i dono per descomptat que estem parlant confidencialment. —L'Armansky va assentir amb el cap—. No sé res d'aquest assumpte en concret, però no tinc cap dubte que en altres ocasions en Wennerstrom ha actuat d'una manera poc honesta. El cas Wennerstrom ha afectat greument la vida d'en Mikael Blomkvist, i vull saber si les seves especulacions tenen algun fonament.

La conversa havia pres un gir inesperat i l'Armansky es va posar en guàrdia immediatament. El que en Frode demanava era que Milton Security fiqués el nas en un cas que ja s'havia tancat. Un cas en el qual potser s'havia amenaçat d'alguna manera aquest tal Blomkvist, i si ho tiraven endavant possiblement entrarien en confrontació amb l'exèrcit d'advocats d'en Wennerstrom. L'Armansky no se sentia gens temptat per la idea de ficar la Salander al punt de mira d'un míssil de creuer com aquest, fora de control.

No es tractava simplement d'una qüestió que afectava els interessos de l'empresa. La Salander havia deixat ben clar que no volia que l'Armansky es comportés com una mena de pare adoptiu amoïnat, i des del seu acord havia anat amb molta cura de no comportar-se mai com a tal, però en realitat mai no deixava de preocupar-se per ella. De vegades se sorprenia comparant la Salander amb les seves filles. Es considerava un bon pare que no es ficava innecessàriament en les seves vides. Així i tot, sabia que no ho toleraria si les seves filles es comportessin com la Salander o visquessin la vida com ella.

En el fons del seu cor croat (o possiblement bosnià o armeni), mai no s'havia pogut treure del cap el convenciment que la vida de la Salander es dirigia de dret cap al desastre. Semblava la víctima perfecta per a qualsevol que li desitgés mal i temia el matí que es llevaria amb la notícia que algú li havia donat un escarment.

—Una investigació d'aquesta mena podria resultar cara —va apuntar l'Armansky, sondejant la seriositat de la proposta d'en Frode.

—Aleshores, hi posarem un sostre —va replicar en Frode—. No demano l'impossible, però és obvi que la seva collaboradora, tal com m'ha assegurat vostè, és extraordinàriament competent.

—Salander? —va dir l'Armansky tombant-se cap a ella amb una cella aixecada.

—No estic treballant en res més, ara com ara.

—Entesos. Però vull que arribem a un acord pel que fa a les formes. De moment escoltem la resta del teu informe.

—No hi ha gaire cosa més, llevat de la seva vida privada. El 1986 es va casar amb Mònica Abrahamsson i aquell mateix any van tenir una filla, Pernilla. El matrimoni es va trencar; es van divorciar el 1991. L'Abrahamsson es va tornar a casar, però sembla que encara són amics. La filla viu amb la mare i no veu en Blomkvist gaire sovint.

En Frode va demanar més cafè i aleshores es va tombar cap a la Salander.

—Ha dit que tothom té secrets. N'ha esbrinat cap?

—Em referia al fet que tothom té coses que es consideren privades i que no es van esbombant en públic. En Blomkvist, evidentment, té èxit amb les dones. Ha tingut diverses relacions i un munt d'embolics ocasionals. Però una persona s'ha mantingut present a la seva vida al llarg dels anys; es tracta d'una relació que se sol donar ben poc.

—En quin sentit?

—Es amant de l'Erika Berger, redactora en cap de Millennium, una noia de classe alta, mare sueca i pare belga que viu a Suècia. La Berger i en Blomkvist es van conèixer a la facultat de periodisme i des d'aleshores han mantingut una relació de les d'ara vull, ara no vull.

—Potser això no sigui tan estrany —va comentar en Frode.

—No, possiblement no. Però resulta que la Berger està casada amb l'artista Greger Beckman, un famós de segona fila que ha fet una pila de coses horroroses en llocs públics.

—Així doncs, li és infidel.

—En Beckman està al corrent de la seva relació. Es una situació aparentment acceptada per totes les parts implicades. De vegades ella dorm amb en Blomkvist i d'altres, a casa. No sé exactament com funciona la cosa, però probablement va ser un factor que va contribuir a trencar el matrimoni d'en Blomkvist amb l'Abrahamsson.

Capítol 3

Divendres, 20 de desembre — Dissabte, 21 de desembre

L'Erika Berger va alçar la vista, burleta, quan un Blomkvist aparentment glaçat va entrar a la redacció. Les oficines de Millennium eren al centre de la part més de moda de Gòtgatan, al damunt de les dependències de Greenpeace. El lloguer era un xic massa elevat per a la revista, però tots havien acordat conservar el local.

Va donar un cop d'ull al rellotge. Passaven deu minuts de les cinc i feia estona que s'havia fet fosc a Estocolm. L'havia esperat cap a l'hora de dinar.

—Em sap greu —va disculpar-se abans que ella pogués dir res—. Però em sentia aclaparat pel veredicte i no tenia ganes de parlar-ne. He anat a fer un tomb per rumiar una mica.

—He escoltat el veredicte per la ràdio. La de TV4 ha trucat, volia alguna declaració. —I què li has dit?

—Doncs que volíem llegir la sentència atentament abans de fer cap declaració. Es a dir, no res. I continuo pensant el mateix: ens equivoquem d'estratègia. Mostrem una posició de feblesa davant els mitjans. Aquest vespre en sortirà alguna cosa a la tele.

En Blomkvist semblava abatut. —Com ho portes?

En Blomkvist es va arronsar d'espatlles i es va deixar caure a la seva butaca preferida, al costat de la finestra, al despatx de l'Erika. La decoració era espartana, amb un escriptori, prestatgeries funcionals i mobiliari d'oficina barat. Tot era d'Ikea llevat de les dues còmodes i luxoses butaques i d'una tauleta baixa. «Una concessió a la meva educació», deia ella fent broma. Quan li venia de gust fer una pausa solia seure a llegir en una de les butaques amb els peus recollits sota el cos. En Blomkvist va mirar per la finestra. S'havia fet de nit i al barri de Gòtgatan la gent apressava el pas. Les compres del Nadal anaven a tot drap.

—Suposo que ja em passarà —va respondre ell—. Però ara mateix és com si m'haguessin clavat una pallissa monumental.

—Sí, m'ho puc imaginar. Tots estem igual. En Janne Dahlman ha marxat a casa d'hora avui.

—M'imagino que no s'ha pres gens bé el veredicte.

—Tampoc no és precisament la persona més positiva del món, de tota manera.

En Mikael va negar amb el cap. Feia nou mesos que en Dahlman formava part del consell de redacció. Havia començat just quan esclatava l'afer Wennerstròm i s'havia vist atrapat en una direcció de redacció en plena crisi. En Blomkvist va provar de recordar per quina raó ell i l'Erika havien decidit contractar-lo. Era competent, és clar, i havia treballat a l'agència de notícies TT, els diaris de tarda i a Ekot, la ràdio. Però, segons semblava, no li agradava anar contra el vent. El darrer any, en Blomkvist s'havia penedit sovint d'haver contractat en Dahlman, que tenia el costum exasperant de veure-ho tot el més negre possible.

—Saps res d'en Christer? —va preguntar en Blomkvist sense apartar els ulls del carrer.

En Christer Malm era el director d'imatge i disseny de Millennium. També era copropietari de la revista juntament amb la Berger i en Blomkvist, però estava de viatge a l'estranger amb el seu nòvio.

—Ha trucat. T'envia records.

—Haurà d'ocupar el meu lloc d'editor.

—Au, va, Micke. Com a editor, has de comptar que de tant en tant en sortiràs escaldat. Es part de la feina.

—Tens raó. Però vaig ser jo qui va escriure l'article que es va publicar en una revista de la qual resulta que també sóc l'editor. I això fa que, tot d'una, tot es vegi d'una altra manera. Se'n diu falta de criteri professional.

La Berger va notar que l'angoixa que havia estat reprimint tot el dia estava a punt d'explotar. Les darreres setmanes, abans del procés, en Blomkvist havia estat de mal humor. Però no l'havia vist mai tan moix i deprimit com semblava trobar-se ara, en l'hora de la derrota. Va rodejar la taula i se li va asseure a la falda, cama aquí cama allà, envoltant-li el coll amb els braços.

—Mikael, escolta'm. Tots dos sabem molt bé com ha anat. En tinc tanta culpa com tu. Simplement hem d'aguantar la tempesta.

—No hem d'aguantar cap tempesta. Davant els mitjans, la sentència significa que m'han clavat un tret al clatell. No puc continuar com a editor de Millennium. Es vital que conservem la credibilitat de la revista, que aturem aquesta sagnia. Ho saps tan bé com jo.

—Si et penses que deixaré que paguis els plats trencats tu sol, aleshores no has après res de mi en tots els anys que fa que treballem plegats.

—Sé com ets, Ricky. Ets completament lleial amb els teus companys. Si haguessis de triar, continuaries lluitant contra els advocats d'en Wennerstròm fins a perdre també la teva credibilitat. Hem de ser més llestos.

—I tu creus que és de llestos, abandonar el vaixell i que sembli que t'he fet fora?

—Que Millennium se'n surti depèn de tu, ara. En Christer és genial, però només és un bon tio que en sap molt, sobre imatge i composició, però que no en té ni idea, sobre baralles amb multimilionaris. No li va i prou. Hauré de desaparèixer algun temps, com a editor, periodista i membre de la junta. En Wennerstròm sap que sé perfectament el que va fer, i estic refotudament segur que, mentre jo sigui a prop de Millennium, ell no pararà fins a arruïnar-nos.

—Llavors, per què no publiquem tot el que sabem? O caixa o faixa.

—Perquè no podem demostrar ni una merda, i ara mateix no tinc cap mena de credibilitat. Hem d'acceptar que en Wennerstròm ha guanyat aquest assalt.

—D'acord, et despatxaré. Què penses fer?

—Si t'he de ser sincer, necessito un descans. Ara com ara estic cremat. Vull tenir temps per a mi mateix durant una temporada, i una part serà a la garjola. Després, ja ho veurem.

L'Erika el va envoltar amb els braços i li va atreure el cap contra els seus pits. El va abraçar amb força.

—Vols companyia aquesta nit? —va dir-li.

En Blomkvist va assentir amb el cap.

—Bé. Ja he dit a en Greger que aquesta nit em quedaré a casa teva.

La llum del carrer entrant per la finestra era l'única illuminació de la cambra. Quan l'Erika es va adormir poc després de les dues de la matinada, en Blomkvist va jaure despert estudiant la seva silueta en la foscor. Tenia l'edredó retirat fins a la cintura i ell contemplava com els seus pits pujaven i baixaven regularment. Estava relaxat, i el nus de neguit que li tenallava l'estómac s'havia calmat. Ella li produïa aquest efecte. Sempre havia estat així. I sabia que ell li produïa aquest mateix efecte.

Vint anys, va pensar. Tot aquest temps, feia. Per ell, podien continuar dormint junts dues dècades més. Com a mínim. Mai no havien provat d'amagar la seva relació, encara que pogués provocar situacions desagradables en el tracte amb altres persones.

S'havien conegut en una festa quan tots dos cursaven el segon any a la facultat de periodisme. Abans d'acomiadar-se s'havien donat els números de telèfon. Tots dos sabien que acabarien al llit, i ho van fer en menys d'una setmana sense dir-ho a les respectives parelles.

En Blomkvist estava segur que el seu no era un d'aquells amors passats de moda que duen a una llar compartida, una hipoteca compartida, arbres de Nadal i fills. Durant els anys vuitanta, quan no estaven compromesos amb altres relacions, havien parlat d'anar-se'n a viure plegats. Ell volia, però l'Erika sempre es feia enrere a l'últim moment. No sortiria bé; deia que si també s'enamoraven posarien en perill el que tenien. En Blomkvist s'havia preguntat sovint si amb alguna altra dona era possible estar tan dominat pel desig. El fet era que els anava bé junts, connectaven d'una manera tan addictiva com l'heroïna.

De vegades estaven junts tan sovint que semblaven una parella de debò; d'altres, passaven setmanes i mesos sense veure's. Però, igual que els alcohòlics es veuen arrossegats cap a la botiga de licors de la cantonada després d'un temps sense beure, ells sempre tornaven l'un amb l'altre.

A la llarga no podia funcionar, per força. Aquesta mena de relacions no podien fer altra cosa que causar dolor. Tots dos havien deixat enrere promeses trencades i amants infeliços; precisament, el matrimoni d'en Mikael se n'havia anat a fer punyetes perquè ell no podia allunyar-se de l'Erika Berger. Ell no havia mentit mai a la seva dona, la Mònica, sobre els seus sentiments cap a l'Erika, però la pobra havia cregut que tot s'acabaria quan es casessin, i més encara quan van tenir la seva filla. I l'Erika, pràcticament a la mateixa època, s'havia casat amb en Greger Beckman. En Blomkvist també havia cregut que tot acabaria aquí, i durant els primers anys de matrimoni ell i la Berger només s'havien vist a la feina. Aleshores van engegar Millennium i en qüestió de poques setmanes totes les bones intencions es van esfumar, i un vespre, cap al tard, van tenir una sessió de sexe salvatge sobre la taula. Va començar un període difícil: en Blomkvist volia viure amb la família i veure créixer la seva filla, però alhora es veia arrossegat sense remei cap a la Berger. Tal com sospitava la Salander, havien estat les seves infidelitats constants el que havia fet que la seva dona l'abandonés.

I per estrany que semblés, en Beckman acceptava la seva relació. L'Erika sempre havia estat clara pel que feia als seus sentiments cap a en Mikael, i ho havia explicat al seu marit tan bon punt havien començat a fer l'amor novament. Potser calia l'esperit d'un artista per saber portar aquesta situació; algú tan abstret en la seva creativitat o, possiblement, tan abstret en si mateix, que no s'emprenyés quan la seva dona dormia amb un altre home. Ella fins i tot dividia les vacances per poder passar dues setmanes amb el seu amant a la caseta d'estiu de Sandhamn. En Blomkvist no tenia en gaire bon concepte en Beckman, i mai no havia entès l'amor que li professava la Berger. Però s'alegrava que acceptés que ella podia estimar dos homes alhora.

En Blomkvist no podia dormir, i a les quatre va sortir del llit. Va anar a la cuina i va llegir la sentència del tribunal una vegada més des del principi fins al final. Amb el document a la mà, el va envair la sensació que la reunió a Arholma gairebé havia estat cosa del destí. Mai no sabria del cert si en Lindberg li havia explicat els detalls de l'estafa d'en Wennerstròm simplement per passar una bona estona entre brindis en la intimitat de la cabina del seu vaixell, o si realment havia volgut que la història es fes pública.

Ell es decantava per la primera possibilitat. Però potser en Lindberg, per raons personals o professionals, havia volgut perjudicar en Wennerstròm i havia aprofitat l'oportunitat de tenir a bord un periodista disposat a escoltar. En Lindberg havia aconseguit mantenir-se prou sobri per insistir a en Blomkvist que el tractés com una font anònima. A partir d'aquell moment en Lindberg podia dir el que li donés la gana, perquè el seu amic mai no podria revelar la seva font.

Si la trobada d'Arholma havia estat una ensarronada, en Lindberg no podia haver planificat millor el seu paper. Però la trobada s'havia produït per casualitat.

En Lindberg no tenia ni idea de fins a quin punt menyspreava el seu antic amic la gent com en Wennerstròm. Després de molts anys d'experiència, en Blomkvist estava convençut que no hi havia ni un sol director de banc o director executiu famós que no fos també un cabronàs.

En Blomkvist mai no havia sentit parlar de la Lisbeth Salander i ignorava feliçment l'informe que la noia havia lliurat aquell mateix dia, però si l'hagués sentit, s'hi hauria mostrat d'acord quan la noia havia dit que la seva aversió als taurons financers no era cap mostra de radicalisme esquerranós. A en Mikael no li interessava la política, i era d'allò més escèptic amb tota mena d'«ismes» polítics. Només havia votat en una ocasió a les eleccions al Parlament (el 1982) i aleshores s'havia decantat, ple de dubtes, pels socialdemòcrates; no concebia res pitjor que tres anys més amb Gòsta Bohman fent de ministre d'Economia i Thorbjòrn Fallin (o possiblement Ola Ullsten) com a primer ministre. Així doncs, havia votat Olof Palme i s'havia trobat amb l'assassinat del primer ministre, a més de l'escàndol Bofors per la venda d'armes i dels tripijocs sòrdids d'Ebbe Carlisme.

El desdeny d'en Blomkvist pels periodistes especialitzats en economia es basava, segons el seu parer, en una cosa tan simple com la moralitat. L'equació era molt senzilla. Un director de banc que desvia uns quants centenars de milions per especular temeràriament no hauria de mantenir el seu càrrec. Un conseller delegat que juga a les empreses fantasma hauria d'anar a la presó. A un propietari que obliga els joves a pagar un lloguer desorbitat i de sotamà per un estudi d'un sol ambient amb lavabo compartit, l'haurien de penjar com un pernil.

La feina del periodista especialitzat en economia era investigar els taurons que provocaven crisis d'interessos per especular amb els estalvis dels petits inversors, examinar els consells de direcció de les empreses amb el mateix zel despietat amb què els periodistes especialitzats en temes polítics vigilaven la més petita pixada fora de test dels ministres i diputats del Parlament. Mai no entendria per què tants influents periodistes de temes d'economia tractaven les mediocres joves promeses de l'economia com si fossin estrelles del rock.

Aquesta actitud obstinada li havia portat enfrontaments amb els companys de professió. En Borg, per exemple, seria enemic seu tota la vida. El paper crític amb la societat d'en Blomkvist l'havia convertit en un polèmic convidat als sofàs de la televisió; cada cop que enxampaven un director general amb un contracte blindat valorat en milers de milions de corones sempre el convidaven a ell perquè fes els comentaris pertinents.

Li va ser fàcil imaginar-se que aquell vespre s'havien obert ampolles de xampany en algunes redaccions de diaris.

L'Erika pensava el mateix que ell pel que feia al paper del periodista. Ja quan eren a la facultat de periodisme s'havien entretingut imaginant una revista que complís aquest perfil.

En Mikael no s'hauria pogut imaginar tenir cap superior millor que l'Erika. Era una organitzadora perfecta i sabia tractar els seus subordinats amb calidesa i confiança, però alhora no li feia por enfrontar-s'hi i quan calia podia mostrar-se intractable. Per damunt de tot, tenia molta sang freda quan es tractava de prendre decisions sobre els continguts del pròxim número que sortiria al carrer. Ella i en Mikael sovint tenien punts de vista contraposats i arribaven a discutir acaloradament, però entre ells també hi havia una confiança incondicional i, plegats, formaven un equip imbatible. Ell s'encarregava de la feina de camp seguint la pista de la història, i ella l'empaquetava i la venia.

Compartien la creació de Millennium a parts iguals, però la revista mai no s'hauria fet realitat sense el talent de l'Erika a l'hora de trobar finançament. Es tractava de la meravellosa unió del típic noi de classe obrera i la típica noia de classe alta. L'Erika venia d'una família de molts calés. Havia posat els diners per arrencar la publicació i havia parlat amb el seu pare i alguns coneguts perquè invertissin sumes considerables en el projecte.

En Mikael sovint s'havia preguntat per què l'Erika havia apostat per Millennium. Cert, n'era copropietària (la sòcia majoritària, ben mirat) i la redactora en cap de la seva revista, cosa que li donava un prestigi i una llibertat de publicació que difícilment hauria tingut en qualsevol altra feina. A diferència d'en Mikael, en acabar la facultat de periodisme ella havia orientat la seva carrera cap a la televisió. Era descarada, tenia molta presència davant les càmeres i sabia imposar-se a la competència, sense comptar que també tenia bons contactes a l'administració. Si hagués continuat, sens dubte hauria obtingut algun càrrec important en un canal de televisió, amb un sou força més alt del que guanyava ara.

La Berger també havia convençut en Christer Malm perquè invertís a la revista. Era una celebritat del món gai al qual li agradava exhibir-se i que de vegades apareixia amb el seu nòvio a la premsa rosa. Es va començar a convertir en centre d'atenció quan va anar a viure amb l'Arnold Magnusson, un actor format a la Reial Companyia de Teatre que va saltar a la fama quan va fer de si mateix en un serial televisiu. En Christer i l'Arn s'havien convertit en un fenomen mediàtic.

Amb trenta-sis anys, en Malm era un fotògraf professional i dissenyador d'èxit que donava a Millennium un look modern. Dirigia la seva empresa des d'un despatx a la mateixa planta que la redacció de Millennium i en feia el disseny gràfic una setmana al mes.

El personal de Millennium consistia en dos empleats que hi treballaven a jornada sencera, un aprenent amb dedicació exclusiva i tres collaboradors que hi treballaven a hores. No era una publicació que donés gaires diners, però cobria les despeses, i la tirada i els ingressos per publicitat havien anat creixent de mica en mica però sense parar. S'havia guanyat la fama de revista sense complexos i que buscava la veritat.

Molt probablement, ara la situació canviaria. En Blomkvist va repassar el comunicat de premsa que havien preparat ell i la Berger, que ràpidament s'havia convertit en un despatx de l'agència TT i que ja estava penjat a la web d'Aftonbladet.

Periodista declarat culpable abandona MILLENNIUM

Estocolm (tt). El periodista Mikael Blomkvist deixa el seu càrrec d'editor de la revista Millennium, informa la redactora en cap i accionista majoritària Erika Berger.

Blomkvist abandona Millennium per voluntat pròpia. «Està esgotat després del drama que ha viscut durant els darrers mesos i li cal un descans», declara Berger, que assumirà el paper d'editora.

Blomkvist va ser un dels fundadors de Millennium el 1990. Berger no creu que l'anomenat «afer Wennerstròm» tingui repercussions en el futur de la revista.

La publicació sortirà al carrer, com de costum, el mes que ve, afirma Berger. «Mikael Blomkvist ha tingut un paper destacat en la consolidació de la revista, però ara girem full.»

Berger considera que l'afer Wennerstròm és el resultat d'una sèrie de circumstàncies desafortunades i lamenta les contrarietats causades a Hans-Erik Wennerstròm. Blomkvist no ha volgut afegir cap comentari.

—Em sembla horrorós —va dir la Berger quan van enviar el comunicat de premsa per correu electrònic—. La majoria de la gent es pensarà que ets un ximple i que jo sóc una mala puta que ha aprofitat l'oportunitat per fer-te fora.

—Almenys els nostres amics tindran una altra cosa de què riure's. —En Blomkvist provava de treure-hi importància, però a ella no li feia gens ni mica de gràcia.

—No tinc cap pla B, però em sembla que cometem un error —va insistir ella.

—Es l'única sortida. Si la revista s'ensorrés, tots aquests anys de feina haurien estat debades. Ja hem rebut un bon clatellot amb els ingressos per publicitat. Per cert, com ha anat amb la companyia d'informàtica?

Ella va deixar anar un sospir.

—Aquest matí m'han dit que no volen anunciar-se en el pròxim número.

—En Wennerstròm té invertida una bona picossada en aquesta companyia. No és cap casualitat.

—Podem atreure nous clients. En Wennerstròm pot ser un peix gros, però Suècia no és seva i, a més, nosaltres també tenim contactes.

En Blomkvist la va envoltar amb el braç i se la va acostar.

—Algun dia collarem tan fort en Wennerstròm que a Wall Street hi haurà un daltabaix. Però ara com ara, Millennium ha de sortir d'aquest camp de mines.

—Tot això ja ho sé, però no m'agrada quedar com una malparida, i si donem a entendre que hi ha alguna mena de divisió entre tu i jo et trobaràs en un mal pas.

—Ricky mentre tu i jo confiem l'un en l'altre, tindrem una oportunitat. Hem d'anar amb peus de plom, i ara mateix és hora de replegar-se.

A contracor, ella va admetre que el que deia tenia lògica, una lògica depriment.

Capítol 4

Dilluns, 23 de desembre — Dijous, 26 de desembre

L'Erika es va quedar tot el cap de setmana. Només van sortir del llit per anar al lavabo o per fer-se alguna cosa de menjar, encara que no sols van fer l'amor. Es van quedar ajaguts l'un contra l'altre durant hores, parlant del futur, sospesant les possibilitats i les probabilitats. Quan dilluns al matí va fer-se de dia, era la vigília de la nit de Nadal i ella li va fer un petó de comiat (fins a la propera) i va agafar el cotxe per tornar a casa.

En Mikael va passar el dilluns rentant plats i fent neteja al pis; en acabat, va anar fins a l'oficina tot passejant i va deixar neta la taula. No tenia cap intenció de trencar els lligams amb la revista, però finalment havia convençut l'Erika que s'havia de separar de Millennium durant algun temps. Treballaria des de casa.

L'oficina estava tancada per les vacances de Nadal i tots els seus companys havien marxat. Estava triant els documents de les safates i omplint unes capses de cartró amb llibres per emportar-se-les quan va sonar el telèfon.

—Volia parlar amb en Mikael Blomkvist —va dir una veu esperançada però desconeguda. —Sóc jo mateix.

—Disculpi'm per molestar-lo d'aquesta manera, sense avisar, perquè m'entengui. Em dic Dirch Frode. —En Blomkvist va anotar el nom i l'hora—. Sóc advocat i represento un client a qui li agradaria molt parlar amb vostè.

—Molt bé. Si us plau, digui-li al seu client que em truqui.

—Vull dir que el vol conèixer en persona.

—D'acord, concertem una cita i enviï'l aquí, a l'oficina. Però val més que s'afanyi; ara mateix estic deixant neta la taula.

—Al meu client li agradaria veure'l a Hedestad… només és a tres hores de tren.

En Blomkvist va apartar una safata plena de papers. Els mitjans tenien l'habilitat d'atreure gent d'allò més boja amb les idees més eixelebrades. Totes les redaccions del món rebien informes d'ufòlegs, grafòlegs, dentistes, paranoics… tota mena de teòrics de la conspiració.

Una vegada, en Blomkvist havia assistit a una conferència de l'escriptor Karl Àlvar Nilsson a la sala de l'ABF, l'aniversari de l'assassinat del primer ministre Olof Palme. La ponència era seriosa i entre el públic hi havia Lennart Bodstròm i altres amics de Palme. Però també hi havien anat un nombre sorprenent d'investigadors aficionats. Un era una dona d'uns quaranta anys que durant el torn de preguntes i respostes havia agafat el micròfon i havia abaixat la veu fins a un xiuxiueig pràcticament inintelligible. Per si sol, això ja va augurar un desenvolupament interessant dels esdeveniments, i ningú es va sorprendre quan la dona va començar anunciant: «Sé qui va assassinar Olof Palme.» Des de la tarima es va suggerir amb una mica d'ironia que, si la dona tenia aquesta informació, seria molt útil que la comuniqués de seguida a les persones encarregades de la investigació. Ella va replicar immediatament amb un xiuxiueig que amb prou feines es va poder sentir: «No puc. Es massa perillós!»

En Blomkvist es preguntava si aquest tal Frode era un altre illuminat que podia revelar-li on era l'hospital psiquiàtric secret on la Sàpo, la Policia Nacional de Seguretat, feia experiments de control mental.

—No faig visites a domicili —va contestar.

—Espero que el pugui convèncer perquè faci una excepció. El meu client té més de vuitanta anys i li resultaria molt esgotador baixar a Estocolm. Si hi insisteix, no tinc cap dubte que ho podríem arranjar d'alguna manera, però, si vol que li digui la veritat, seria preferible que tingués la bondat…

—Qui és el seu client?

—Una persona amb un nom que m'imagino que ha sentit esmentar a la seva feina. En Henrik Vanger.

Sorprès, en Blomkvist va reclinar l'esquena contra la butaca. En Henrik Vanger… i tant que n'havia sentit parlar. Un industrial, antic cap del grup Vanger, molt conegut anys enrere en el sector de les serradores, les mines, l'acer, la metallúrgia, el tèxtil. A la seva època en Vanger havia estat un peix gros de debò, amb fama d'honrat patriarca tallat a l'antiga que no s'acoquinava quan esclatava una tempesta. Una pedra angular de la indústria sueca, un pes pesant de la vella escola, juntament amb Matts Carlgren, de MoDo, i Hans Werthén, de l'Electrolux de tota la vida. La columna vertebral de la indústria de l'Estat del benestar, etcètera, etcètera.

Tot i això, el grup Vanger, encara propietat de la família, havia viscut alguns trasbalsos en els darrers vint-i-cinc anys a causa de reestructuracions, crisis a la borsa, crisis d'interessos, competència asiàtica, davallades en les exportacions i altres disgustos que, en conjunt, havien relegat el cognom Vanger a la cua dels principals motors de la indústria. Actualment dirigia el grup en Martin Vanger, un nom que en Blomkvist associava amb un home rabassut i d'abundants cabells que de tant en tant apareixia a la televisió. No en sabia gaire cosa. En Henrik Vanger feia vint anys que era fora d'òrbita.

—Per què em vol veure, en Henrik Vanger?

—Fa molts anys que sóc l'advocat de Herr Vanger, però serà ell qui li explicarà què vol. El que sí que li puc dir és que a Herr Vanger li agradaria parlar amb vostè d'una possible feina.

—Una feina? No tinc ni la més petita intenció de treballar per al grup Vanger. Es un auxiliar de premsa el que necessita?

—No ben bé. No sé com explicar-l'hi, si no és dient que Herr Vanger desitja de tot cor coneixe'l i fer-li una consulta sobre un assumpte privat.

—No podria ser més ambigu, oi?

—N'hi demano disculpes, però hi ha cap manera de convence'l perquè faci una visita a Hedestad? Li pagarem totes les despeses i uns honoraris raonables, per descomptat.

—La seva trucada arriba en un mal moment. He d'enllestir moltes coses i… m'imagino que ha vist els titulars dels darrers dies.

—L'afer Wennerstròm? —En Frode va deixar escapar una rialleta—. Sí, té la seva gràcia. Però si vol que li sigui franc, va ser tot l'enrenou del procés el que va fer que Herr Vanger es fixés en vostè.

—Ah, sí? I quan voldria que l'anés a veure? —va voler saber en Blomkvist.

—Al més aviat possible. Demà és la nit de Nadal i m'imagino que deu voler tenir-la lliure. Què me'n diu del 26 de desembre? O un dels dies següents?

—És urgent de debò, doncs. Em sap greu, però si no em dóna una pista acceptable sobre la finalitat de la meva visita, jo… bé…

—Li asseguro que aquesta invitació és completament seriosa. Vol oferir-li un encàrrec perquè hi treballi de manera independent. Jo només sóc el missatger. De què es tracta, només ell l'hi pot explicar.

—Es una de les trucades més estranyes que he rebut en molt de temps. Deixi'm que m'ho rumiï. Com em puc posar en contacte amb vostè?

En Blomkvist seia contemplant el desori de la seva taula. No es podia imaginar quina mena de feina li volia oferir en Vanger, però l'advocat havia aconseguit despertar-li la curiositat.

Va buscar a Google el grup Vanger. Potser actualment no rutllava gaire però semblava aparèixer als mitjans pràcticament cada dia. Va guardar una dotzena d'articles sobre el grup i tot seguit va buscar en Frode, i en Henrik i en Martin Vanger.

En Martin Vanger apareixia força com a director general del grup Vanger. En Frode s'ajustava a un perfil més discret; era membre de la junta directiva del club de golf de Hedestad i soci del Rotary Club. En Henrik Vanger tan sols apareixia, amb una sola excepció, en textos relacionats amb l'historial de la corporació. El Hedestads-Kuriren havia publicat un article d'homenatge a l'antic magnat en ocasió del seu vuitantè aniversari, feia un parell d'anys, que incloïa una breu biografia. Amb tot el que va trobar va preparar un dossier d'unes cinquanta pàgines, més o menys. Llavors, finalment, va buidar la taula, va tancar les capses de cartró i, sense tenir la més petita idea de si tornaria al despatx, va marxar a casa.

La Salander va passar la nit de Nadal a la residència Appelviken d'Upplands-Vasby. Havia comprat regals: un flascó de perfum de Dior i un pastís de fruites anglès dels magatzems Ahléns. Va beure cafè mentre mirava com la dona de 46 anys provava de deslligar, amb dits graponers, el nus de la cinta que guarnia el paquet. Els ulls de la Salander revelaven tendresa, però que aquesta dona estranya fos la seva mare mai no deixava de sorprendre-la. No creia que s'assemblessin gens, ni en l'aspecte ni en el caràcter.

La mare va deixar-ho córrer i va contemplar el paquet amb aire de desconsol. No era un dels seus millors dies. La Salander va atansar-li les tisores, que eren damunt la taula, perfectament visibles, i la mare, de sobte, va semblar espavilar-se.

—Deus pensar que sóc una beneita. —No, mare. No ets cap beneita. Però la vida és injusta. —Has vist la teva germana? —No, des de fa molt de temps. —No ve mai a veure'm. —Ja ho sé, mare. A mi tampoc. —Treballes? —Sí. Em va prou bé. —On vius? Ni tan sols sé on vius. —Visc al teu antic pis de Lundagatan. Ja fa uns quants anys. He pogut posar al dia els pagaments del lloguer. —A l'estiu potser podré venir a veure't. —Es clar. A l'estiu.

La mare, per fi, va poder obrir el regal de Nadal i va ensumar la fragància, encantada. —Gràcies, Camilla —va dir. —Lisbeth. Sóc la Lisbeth.

La mare va semblar torbada. La Salander li va proposar que anessin a la sala de la tele.

En Blomkvist va passar l'hora de l'especial de Nadal de Disney amb la seva filla Pernilla a casa de la Mònica, la seva exdona, i el seu nou marit a Sollentuna. Després de discutir-ho amb la seva mare, havien acordat regalar a la Pernilla un iPod i un reproductor mp3 que amb prou feines era més gran que una capsa de llumins i que podia emmagatzemar una collecció enorme de CD.

Pare i filla havien passat l'estona junts a l'habitació de la noia, al pis de dalt. Els pares s'havien divorciat quan la Pernilla tenia cinc anys i des que en tenia set vivia amb el seu nou pare. La Pernilla anava a veure en Blomkvist una vegada al mes i passaven plegats una setmana de vacances a la caseta de Sanghamn. Quan estaven junts, normalment tot anava bé, però massa sovint en Blomkvist havia deixat que fos ella mateixa qui decidís si el volia veure, i encara més després que la seva mare es tornés a casar. Durant un parell d'anys, al principi de l'adolescència, gairebé havien deixat d'estar en contacte, i no havia estat fins als darrers dos anys que, segons semblava, la noia tornava a voler veure'l més sovint.

Havia seguit el judici amb la ferma convicció que les coses eren tal com el pare deia: que era innocent, però que no podia demostrar-ho.

Li va parlar d'un mig nòvio de l'institut que anava a una altra classe i el va sorprendre dient que s'havia fet membre d'una església i que es considerava creient. En Blomkvist es va abstenir de fer cap comentari.

Estava convidat a quedar-se a sopar, però la seva germana l'esperava amb la seva família a l'esnob barri d'Stàket.

Aquell matí també l'havien convidat a passar la nit de Nadal amb els Beckman a Saltsjòbaden. Havia dit que no, però que gràcies; sens dubte la indulgència d'en Beckman davant aquell triangle amorós tenia un límit, i no tenia gens de ganes d'esbrinar on es trobava aquest límit. L'Erika havia protestat argumentant que havia estat justament el seu marit qui havia proposat de convidar-lo, i se n'havia burlat perquè no s'atrevia a fer un trio. En Mikael se n'havia rigut (l'Erika sabia que ell era un heterosexual de cap a peus i que l'oferta no era seriosa), però la decisió de no passar la festa en companyia del marit de la seva amant era irrevocable.

Així doncs, va trucar a la porta on l'Annika Blomkvist, ara Annika Giannini, vivia amb el seu marit d'origen italià i els seus dos fills. Amb una pila de familiars del marit, estaven a punt de tallar el pernil de Nadal. Durant el sopar va respondre preguntes sobre el judici i va rebre un munt de consells ben intencionats i força inútils.

L'única que no tenia cap comentari a fer sobre el veredicte era la seva germana, malgrat ser l'única advocada entre els presents. Havia treballat de secretària en un tribunal de districte i d'ajudant de fiscal durant uns anys abans que ella i tres companys de feina obrissin un despatx d'advocats propi amb oficines a Kungsholmen. Es va especialitzar en assumptes de família i, sense que en Blomkvist se n'adonés, la seva germaneta va començar a aparèixer als diaris com a representant de dones maltractades o amenaçades, i en debats a la tele com a feminista i defensora dels drets de la dona.

Mentre l'ajudava a preparar el cafè, ella li va posar una mà a l'espatlla i li va preguntar com ho portava. Ell li va dir que mai a la vida no s'havia sentit tan deprimit.

—La propera vegada contracta un advocat de debò —li va replicar ella.

—Probablement, en aquest cas no hauria ajudat gaire. Però ja en parlarem a fons en un altre moment, quan s'hagin calmat les coses.

Ella li va fer una abraçada i un petó a la galta abans de treure el pastís de Nadal i el cafè. Aleshores en Blomkvist es va disculpar i va demanar si podia fer servir el telèfon de la cuina. Va trucar a l'advocat de Hedestad; a l'altra banda del fil també se sentia xivarri de fons.

—Bon Nadal —va saludar en Frode—. Espero que s'hagi decidit.

—De fet ara mateix no tinc plans, i estic encuriosit per saber-ne més coses. Vindré el dia 26, si li va bé.

—Fantàstic, fantàstic. Estic encantat amb la seva decisió. M'haurà de disculpar, però tinc els nens i els néts de visita i amb prou feines entenc el que diu. Li podria trucar demà per acordar l'hora? On el puc trobar?

En Blomkvist es va penedir de la seva decisió fins i tot abans de marxar cap a casa, però ja era ara massa complicat trucar per anullar-ho tot. Per tant, el matí del 26 de desembre va agafar el tren en direcció nord. Tenia carnet de conduir però no havia tingut mai la necessitat de comprar-se un cotxe.

En Frode tenia raó, no era un viatge llarg. Després d'Uppsala venien un seguit de petites poblacions industrials al llarg de la costa de Norrland. Hedestad era una de les més petites, a poc més d'una hora al nord de Gàvle.

La nit de Nadal hi havia caigut una bona nevada, però ara el cel era clar i l'ambient, gèlid. En Blomkvist va baixar a Hedestad i va adonar-se de seguida que no anava prou abrigat per a l'hivern de Norrland. En Frode sabia quin aspecte tenia i el va venir a buscar amablement a l'andana per dur-lo de dret a l'escalfor del seu Mercedes. Al centre de Hedestad s'esforçaven per treure la neu, i en Frode va avançar amb molta cura pels estrets carrers. Les altes piles de neu feien un contrast pintoresc amb Estocolm. El poble semblava gairebé d'un altre planeta, tot i que només era a poc més de tres hores de les paradetes de Nadal de Sergels Torg, al centre d'Estocolm. Va mirar de reüll l'advocat: un rostre angulós, amb els cabells blancs esclarissats i eriçats i unes ulleres gruixudes damunt d'un nas imponent.

—Es la primera vegada que ve a Hedestad? —va preguntar en Frode.

En Blomkvist va assentir amb el cap.

—És un antic poble industrial amb port. Només té 24.000 habitants, però a la gent li agrada viure aquí. Herr Vanger viu a Hedeby… a la banda sud.

—Vostè també viu aquí?

—Ara sí. Vaig néixer a Escània, al sud, però vaig començar a treballar per a en Vanger just en acabar la llicenciatura, l'any 1962. Estic especialitzat en dret mercantil i, amb els anys, Herr Vanger i jo ens vam fer amics. Avui oficialment estic jubilat i Herr Vanger és el meu únic client. Ell també està jubilat, és clar, i ja no li calen els meus serveis gaire sovint.

—Només per enredar periodistes que han perdut tota la reputació.

—No se subestimi tant. No és el primer que perd en un enfrontament contra en Hans-Erik Wennerstrom.

En Blomkvist es va tombar cap a en Frode, sense saber ben bé com prendre's aquesta resposta.

—Aquesta invitació té res a veure amb en Wennerstrom? —va preguntar.

—No —va dir en Frode—. Però Herr Vanger no és precisament un amic íntim d'en Wennerstrom i ha seguit el judici amb un gran interès. El vol conèixer per parlar d'un assumpte completament diferent.

—Del qual vostè no em vol parlar.

—Del qual no em pertoca a mi parlar. Ho hem arranjat tot perquè pugui passar la nit a casa de Herr Vanger. Si hi té cap inconvenient, podem reservar-li una habitació al Grand Hotel del poble.

—M'agradaria agafar l'últim tren d'Estocolm.

Encara no havien netejat la carretera de Hedeby i en Frode va maniobrar el cotxe per resseguir les roderes que hi havia a la neu glaçada. El nucli antic del poble consistia en unes quantes cases velles de fusta, a l'estil de les colònies mineres que solien abundar al llarg del golf de Bòtnia i, tot al seu voltant, cases més modernes i grans. El poble començava a terra ferma i s'estenia a través del pont fins a una illa de relleu accidentat, Hedeby. A la banda de terra ferma, s'erigia una petita església de pedra blanca, i a l'altra banda del carrer un antiquat rètol de neó anunciava: «Cafè de la Susanne. Forn i pastisseria.» En Frode va fer avançar el cotxe uns cent metres i va girar a l'esquerra per entrar a un pati acabat de netejar de neu al davant d'un edifici de pedra. La casa era massa petita per considerar-la una mansió, però era força més gran que la resta de cases de la localitat. Eren els dominis del senyor de la contrada.

—Aquesta és la residència dels Vanger —va dir en Frode—. En altres temps era plena de vida i animació, però avui només hi viuen en Henrik i una majordoma. Hi ha un munt d'habitacions per a convidats.

Van sortir del cotxe. En Frode va assenyalar al nord.

—Per tradició, la persona que dirigeix el grup Vanger viu aquí, però en Martin Vanger… el nebodet d'en Henrik… volia una cosa més moderna, de manera que es va construir una casa en aquell pujol.

En Blomkvist va donar una ullada al voltant i es va preguntar per quins set sous havia acceptat la invitació d'en Frode. Va decidir fer tot el possible per tornar a Estocolm aquell mateix vespre. Una escala de pedra duia a l'entrada, però abans d'arribar-hi la porta es va obrir. Immediatament va reconèixer en Henrik Vanger gràcies a les fotos que havia vist a Internet.

En aquelles fotos era més jove, però semblava sorprenentment vigorós per tractar-se d'un home de 82 anys: cos prim i fort, rostre arrugat i colrat, i cabells espessos i grisos, pentinats cap enrere. Vestia uns pantalons foscos pulcrament planxats, una camisa blanca i una jaqueta marró gastada. Duia un bigoti estret i unes ulleres de muntura prima d'acer.

—Sóc en Henrik Vanger —va dir a manera de salutació—. Gràcies per acceptar la invitació.

—Bona tarda. Ha sigut una invitació sorprenent.

—Entri, que aquí s'hi està més calentó. Li he preparat una habitació. Li agradaria arreglar-se una mica? Soparem més tard. Li presento l'Anna Nygren, que té cura de mi.

En Blomkvist va donar la mà a una dona baixeta i cepada que passava dels seixanta anys. La dona li va agafar l'abric i el va penjar a un armari del rebedor. Tot seguit li va oferir un parell de sabatilles per protegir-se del terra fred.

En Mikael li va donar les gràcies i aleshores es va tombar cap a en Henrik Vanger.

—No estic segur que em quedi a sopar. Depèn de què vagi tot aquest joc.

En Vanger va intercanviar una mirada amb en Frode. Entre els dos homes hi havia una mena de complicitat que en Blomkvist no acabava d'entendre.

—Crec que aprofitaré l'avinentesa per deixar-los sols —va anunciar en Frode—. He de tornar per controlar els meus néts abans que ensorrin tota la casa.

Es va tombar cap a en Mikael.

—Visc a la dreta, just a l'altra banda del pont. Són cinc minuts caminant; la tercera casa en direcció al mar des del forn. Si em necessita, faci un truc.

En Blomkvist va buscar dins la butxaca de l'abric i va engegar un magnetòfon. Paranoic, jo? No tenia ni idea de què volia en Vanger, però, després dels darrers dotze mesos de ballar-la magra amb en Wennerstrom, necessitava un testimoni exacte de tots els estranys esdeveniments que es produïen al seu voltant, i una invitació imprevista a Hedestad entrava dins d'aquesta categoria.

En Vanger va clavar uns copets a l'espatlla d'en Frode a manera de comiat i va tancar la porta abans de tornar a dedicar la seva atenció a en Blomkvist.

—En aquest cas, aniré directament al gra. No es tracta de cap joc. Li demano que escolti el que li he de dir i que prengui una decisió. Vostè és periodista i vull encomanar-li una feina. L'Anna ha servit cafè al pis de dalt, al meu gabinet.

El gabinet era un rectangle de més de quaranta metres quadrats. Una paret estava totalment recoberta per una llibreria de deu metres de llarg que contenia una collecció de llibres d'allò més diversa: biografies, volums d'història, manuals de negocis i de la indústria i dossiers de mida A4. Els llibres no guardaven cap ordre aparent, però semblava com es consultessin sovint. La paret del davant estava ocupada per un escriptori de roure fosc. Hi havia una vasta collecció de flors premsades en rengleres ordenades meticulosament.

Rere l'escriptori, la finestra donava al pont i a l'església. Hi havia un sofà i una tauleta baixa on la majordoma havia deixat un termos, pastes i galetes.

En Vanger va indicar la safata amb un gest, però en Blomkvist va fer veure que no se n'adonava i va aprofitar per fer un tomb per la cambra, estudiant en primer lloc la llibreria i a continuació la paret de les flors emmarcades. L'escriptori estava ordenat, llevat d'un feix de papers apilats. A l'extrem de la taula hi havia un marc de plata amb una fotografia d'una noia morena i bonica, però amb una mirada maliciosa, «una jove senyoreta a punt de tornar-se perillosa», va pensar. Semblava un retrat de primera comunió que s'havia esgrogueït amb el pas dels anys.

—La recordes, Mikael? —va preguntar en Vanger.

—Que si la recordo?

—Sí, la vas conèixer. I, de fet, ja has estat en aquesta habitació abans.

En Blomkvist es va tombar i va fer que no amb el cap.

—No, com te'n podries recordar? Vaig conèixer el teu pare. Vaig contractar en Kurt als anys cinquanta i seixanta, primer com a installador de maquinària i després per fer-ne el manteniment. Era un home de gran talent. Vaig provar de convence'l perquè continués estudiant i es fes enginyer. Tu vas passar tot l'estiu del 1963 aquí, quan vam posar maquinària nova a la fàbrica de paper de Hedestad. Va ser un problema trobar allotjament per a la teva família, de manera que ho vam solucionar installant-vos a la casa de fusta de l'altra banda de la carretera. La pots veure des de la finestra.

En Vanger es va acostar a l'escriptori i va agafar el retrat.

—Aquesta és la Harriet Vanger, la néta del meu germà Richard. Aquell estiu et va cridar sovint. Tu tenies dos anys, de camí cap als tres. Potser ja en tenies tres aleshores… no me'n recordo. Ella en tenia dotze.

—M'haurà de disculpar, però no recordo res del que m'explica… del que m'expliques, si em permets la familiaritat. —Ni tan sols podia estar segur que en Vanger li estigués dient la veritat.

—I tant. Però jo sí que et recordo. Voltaves per tots els racons de la casa amb la Harriet al teu darrere. Et sentia xisclar cada cop que queies a terra. Recordo que una vegada et vaig regalar una joguina, un tractor de llautó de color groc amb el qual jo mateix havia jugat de petit. Et va deixar embadalit. Em sembla que era pel color.

En Blomkvist va sentir una esgarrifança. El tractor groc sí que el recordava. De més gran havia adornat un prestatge de la seva habitació.

—Te'n recordes? Recordes aquella joguina?

—Sí. I potser et farà gràcia saber que el tractor encara existeix i està d'una peça, al museu de les joguines d'Estocolm. El vaig donar fa deu anys, quan buscaven joguines antigues originals.

—De debò? —En Vanger va deixar anar una rialleta, encantat—. Permet-me que t'ensenyi…

El vell va acostar-se a la llibreria i va agafar un àlbum fotogràfic d'una de les lleixes més baixes. En Blomkvist es va adonar que a l'home li costava ajupir-se i que per redreçar-se s'havia de recolzar al moble. En Vanger va indicar-li que s'acomodés al canapè mentre ell fullejava l'àlbum. Sabia el que buscava, i quan ho va trobar va deixar l'àlbum a la tauleta del cafè. Era una instantània en blanc i negre en què es veia l'ombra del fotògraf a la cantonada inferior esquerra. En primer terme, un nen ros amb pantalons curts mirava a la càmera amb una expressió una mica inquieta.

—Ets tu. Els teus pares estan asseguts al banc del jardí del fons. La Harriet queda tapada en part per la teva mare, i el nen que hi ha a l'esquerra del teu pare és el germà de la Harriet, en Martin, que actualment dirigeix el grup Vanger.

La mare d'en Blomkvist estava clarament embarassada; la seva germana ja arribava, doncs. Va contemplar la fotografia amb una barreja de sentiments, mentre en Vanger servia cafè i li oferia un plat amb pastes.

—El teu pare és mort, ja ho sé. Encara viu, la teva mare?

—Va morir ara fa tres anys —va contestar en Blomkvist.

—Era una dona molt maca. Me'n recordo molt bé.

—Però estic segur que no m'has demanat que vingués per xerrar sobre els meus pares i d'aquells bons temps.

—Tens raó. He estat rumiant durant molts dies el que volia dir-te, però ara que ets aquí no sé ben bé per on començar. M'imagino que has fet una mica de recerca; per tant, deus saber que en altres temps vaig tenir una certa influència en la indústria sueca i el seu mercat de treball. Avui dia sóc un pobre vell que probablement es morirà aviat, i la mort potser és un excellent punt de partida per a la nostra conversa.

En Blomkvist va tastar el cafè (bullit en un cassó al veritable estil de Norrland) i es va preguntar on duria tot això.

—Em fan mal els malucs i les llargues caminades són cosa del passat. Algun dia ja descobriràs que la força acaba desapareixent, però no sóc cap malalt ni estic senil. La mort no m'obsessiona, però estic en una edat en què he d'acceptar que se m'acaba el temps. Un vol fer balanç i ocupar-se dels assumptes pendents. Entens el que vull dir?

En Blomkvist va assentir amb el cap. En Vanger parlava amb veu serena i en Blomkvist ja havia decidit que el vell no estava senil ni es comportava de manera irracional.

—Sento moltíssima curiositat per saber per què sóc aquí —va repetir.

—Perquè et vull demanar ajuda per ocupar-me dels assumptes pendents.

—I per què jo? Vull dir… què et fa pensar que et podré ajudar?

—Perquè mentre pensava a contractar algú el teu nom va sortir a les notícies. Sabia qui eres, per descomptat. I potser perquè vas seure a la meva falda quan només eres un marrec. No m'interpretis malament. —Va descartar el pensament amb un gest—. No espero que m'ajudis per raons sentimentals. Simplement et vull explicar per què vaig tenir l'impuls de posar-me en contacte amb tu concretament.

En Mikael va riure en to amistós.

—Home, d'això de la falda jo no me'n recordo. Però com sabies que era jo? Això va ser al principi dels anys seixanta.

—Perdó, no m'has entès bé. La teva família va anar a viure a Estocolm quan el teu pare va aconseguir una feina com a encarregat del taller mecànic Zarinder. Vaig ser jo qui l'hi va aconseguir. Sabia que era un bon treballador. I durant molts anys el vaig veure quan feia negocis amb Zarinder. No érem amics íntims, però la fèiem petar de tant en tant. L'última vegada que el vaig veure va ser l'any de la seva mort, i em va dir que t'havien acceptat a la facultat de periodisme. N'estava molt orgullós. Després et vas fer famós amb aquella història dels atracadors de bancs… Kalle Blomkvist i tot plegat. He seguit la teva carrera i he llegit molts dels teus articles al llarg dels anys. El cas és que sóc lector assidu de Millennium.

—D'acord, ho entenc, però què és exactament el que vols de mi?

En Vanger es va mirar les mans, va fer un glop de cafè, com si necessités una pausa abans de començar, i per fi va abordar l'assumpte.

—Abans de començar, Mikael, m'agradaria arribar a un acord amb tu. Vull que facis dues coses per mi. Una és un pretext i l'altra és el meu veritable objectiu.

—Quina mena d'acord?

—T'explicaré una història en dues parts. La primera és sobre la família Vanger. Aquest és el pretext. Es tracta d'una història llarga i fosca, i provaré d'ajustar-me a la veritat sense palliatius. La segona part de la història té a veure amb el meu veritable objectiu. Crec que en algun moment trobaràs que el meu relat és… una bogeria. El que vull és que m'escoltis fins al final, el que vull que facis i també el que t'ofereixo, abans de decidir si acceptes la feina o no.

En Blomkvist va sospirar. Era evident que en Vanger no el deixaria marxar a temps per agafar el tren del vespre. Estava segur que si trucava a en Frode perquè el portés a l'estació, li diria que el cotxe no s'engegava a causa del fred.

El vell devia haver rumiat molt com pescar-lo. En Blomkvist tenia la impressió que fins a l'últim detall des que havia arribat estava preparat: per començar, la sorpresa que de petit havia conegut el seu amfitrió, la foto dels pares a l'àlbum i l'èmfasi en el fet que el pare i en Vanger haguessin estat amics, juntament amb l'afalac que el vell sabés que era en Mikael Blomkvist i que hagués seguit la seva carrera a distància al llarg de tots aquells anys… sens dubte, en conjunt hi havia un rerefons de veritat, però també es tractava de psicologia força elemental. En Vanger era un manipulador experimentat; si no, com s'hauria pogut convertir en un dels principals magnats de Suècia?

En Blomkvist va arribar a la conclusió que en Vanger volia que fes una cosa que no li vindria gens de gust de fer. Només havia d'arrencar-li de què es tractava i aleshores dir-li que no, gràcies. I potser estaria a temps d'agafar el tren del vespre.

—Perdó, Herr Vanger —va dir—. Ja fa vint minuts que sóc aquí. Et donaré trenta minuts exactes perquè em diguis què vols. Aleshores demanaré un taxi i tornaré a casa.

Per un instant, la màscara de patriarca afable es va esvair, i en Blomkvist es va poder imaginar el magnat despietat de l'època en què tenia un gran poder i havia afrontat més d'un contratemps. La boca se li va torçar amb un somriure sever.

—Ho entenc.

—No cal que vagis amb embuts. Digue'm el que vols que faci perquè pugui decidir si vull fer-ho o no.

—Es a dir, que si no et puc convèncer en mitja hora, tampoc no en seré capaç ni amb un mes sencer… això és el que penses.

—Més o menys.

—Però la meva història és llarga i complicada. —Escurça-la i simplifica-la. Això és el que fem els periodistes. Vint-i-nou minuts. En Vanger va alçar la mà.

—Prou. Ja t'he entès. Però no exagerem, si us plau. Necessito algú que sàpiga investigar i pensar amb criteri, però que també sigui íntegre. Em penso que tu ho tens tot, i no és cap compliment. Un bon periodista hauria de tenir aquestes qualitats; a més, vaig llegir aquell llibre teu, Els cavallers templers, amb un gran interès. És cert que et vaig triar perquè coneixia el teu pare i perquè sé qui ets. Si ho he entès correctament, has deixat la teva revista com a conseqüència de l'afer Wennerstròm. I això significa que de moment no tens feina i que, probablement, vas curt de calés.

—I això et permet aprofitar-te de la meva situació, no és així?

—Potser. Però, Mikael, jo no et mentiria mai. Sóc massa vell per a aquesta mena de coses. Si no t'agrada el que dic, pots enviar-me a pastar fang. Llavors hauré de trobar algú altre que treballi per a mi.

—D'acord, digue'm què comporta aquesta feina.

—Què saps de la família Vanger?

En Blomkvist va fer un gest vague amb les mans.

—Home, només el que he aconseguit llegir a la xarxa des que en Frode em va trucar dilluns. A la teva època, el grup Vanger era una de les corporacions industrials més importants de Suècia; avui està en una certa davallada. La dirigeix en Martin Vanger. Entesos, en sé poca cosa més, però on vols anar a parar?

—En Martin és… és un bon home però, en el fons, només sap navegar amb vents favorables. No és el director general adient per a una companyia en crisi. Vol modernitzar-se i especialitzar-se… bona pensada… però no sap dur a terme les seves idees, i encara menys finançar-les. Fa vint-i-cinc anys, el grup Vanger era un seriós competidor de l'imperi Wallenberg. Teníem 40.000 empleats a Suècia. Actualment, molts d'aquests llocs de feina són a Corea o al Brasil. Hem reduït la plantilla a prop de 10.000 empleats, i en un o dos anys, si en Martin no rep una bona empenta, en tindrem 5.000, sobretot en petites indústries manufactureres, i el grup Vanger haurà passat a la història.

En Blomkvist va assentir amb el cap. A grans trets, havia arribat a aquesta conclusió per mitjà dels articles que s'havia descarregat de la xarxa.

—El grup Vanger encara es troba entre les poques empreses familiars del país. Trenta membres de la família en són accionistes minoritaris. La força del grup sempre ha sigut aquesta, però també és la nostra feblesa més gran. —En Vanger va fer una pausa i aleshores va dir en un to més peremptori—: Mikael, quan acabem em pots fer preguntes, però vull que creguis en la meva paraula quan et dic que no suporto la major part dels membres de la meva família. En general són una colla de lladres, uns avariciosos, uns pinxos i uns incompetents. Vaig dirigir la companyia durant tren-ta-cinc anys… pràcticament sempre enmig de continues renyines amb els altres membres de la família Són els meus pitjors enemics, molt pitjors que les empreses de la competència o que el govern.

»He dit que et volia contractar perquè fessis dues coses. En primer lloc, vull que escriguis una història o una biografia de la família Vanger. Per simplificar-ho, podem anomenar-la la meva autobiografia. Posaré tots els meus diaris i arxius a la teva disposició. Tindràs accés als meus pensaments més íntims i podràs publicar tots els draps bruts que trobis. Em penso que aquesta història convertirà la lectura de les tragèdies de Shakespeare en un agradable entreteniment apte per a tots els públics.

—Per què?

—Per què vull publicar una història escandalosa sobre la família Vanger? O per què et demano que l'escriguis? —Totes dues coses, diria.

—Si vols que et sigui franc, tant me fa si el llibre es publica algun dia. Però estic convençut que la història s'hauria d'escriure, encara que només n'existeixi un exemplar que lliuraràs directament a la Biblioteca Reial. Vull que quan jo em mori aquesta història sigui un llegat per a la posteritat. El meu motiu és el més simple que es pugui imaginar: la venjança.

—De què et vols venjar?

—No estàs obligat a creure'm. Però he provat de ser un home honest, tant quan he exercit de capitalista com d'industrial. M'enorgulleix que el meu nom sigui conegut per mantenir la paraula donada i per recordar les promeses. No he entrat mai en el joc de la política. No he tingut mai problemes a l'hora de negociar amb els sindicats. Fins i tot el primer ministre Erlander em professava un gran respecte a la seva època. Per a mi, era qüestió d'ètica; era responsable dels mitjans de subsistència de milers de persones i em preocupava pels meus empleats. Té gràcia, però en Martin té la mateixa actitud. Encara que és una persona molt diferent, també ha provat de fer el que era correcte. Per desgràcia, en Martin i jo som rares excepcions a la nostra família. Hi ha moltes raons que expliquen per què actualment el grup Vanger es troba contra les cordes, però una de les fonamentals és l'avidesa dels meus familiars per obtenir bons resultats a curt termini. Si acceptes el meu encàrrec, t'explicaré com la família ha acabat torpedinant la companyia.

—Jo tampoc no t'enganyaré —va replicar en Blomkvist—. Per fer la recerca i la redacció d'un llibre així caldrien mesos. I ara com ara, no em veig amb cor ni prou motivat per fer-ho.

—Em sembla que et puc convèncer.

—Ho dubto. Però has dit que hi havia dues coses. El llibre és el pretext. Quin és l'objectiu real?

En Vanger es va posar dret, novament amb dificultat, i va agafar de l'escriptori la fotografia de la Harriet Vanger. La va posar davant d'en Blomkvist.

—Mentre escrius la biografia, vull que estudiïs la família amb l'ull crític d'un periodista. Això també et donarà una coartada per furgar en la història de la família. El que vull és que resolguis un misteri. Aquesta és la teva tasca de debò.

—Quin misteri?

—La Harriet era la néta del meu germà Richard. Érem cinc germans. En Richard era el més gran, nascut l'any 1907. Jo era el més petit, nascut l'any 1920. No comprenc com Déu va poder crear uns germans com aquests, que… —Durant uns quants segons en Vanger va perdre el fil, perdut en els seus pensaments. Llavors, va prosseguir amb decisió renovada—. Deixa'm que et parli del meu germà Richard. Considera-ho una petita mostra de la crònica familiar que vull que escriguis.

Es va servir una mica més de cafè.

—El 1924, amb 17 anys, en Richard era feixista i antisemita. Es va adherir a la Lliga Nacionalsocialista per la Llibertat de Suècia, un dels primers grups nazis del país. Es fascinant, oi, que els nazis sempre esgrimeixin la paraula «llibertat»?

En Vanger va treure un altre àlbum i el va fullejar fins que va trobar la pàgina que buscava.

—Aquí surt en Richard amb el veterinari Birger Furugàrd, que aviat seria el líder de l'anomenat moviment Furugàrd, el gran moviment nazi de la primeria dels anys trenta. Però en Richard no es va quedar amb ell. Es va unir, pocs anys més tard, a l'Organització de Lluita Feixista Sueca, l'SFBO, i allà va arribar a conèixer Per Engdahl i altres homes que serien la desgràcia de la nació.

Va girar la pàgina de l'àlbum: en Richard Vanger d'uniforme.

—Es va allistar, en contra de la voluntat del pare, i durant els anys trenta va passar per la majoria de grups nazis del país. Pots estar segur que trobaràs el seu nom a la llista de qualsevol sinistra associació de conspiradors. El 1933 es va formar el moviment Lindholm, és a dir, el Partit Obrer Nacional-socialista. Estàs familiaritzat amb la història del nazisme suec?

—No sóc historiador, però n'he llegit alguns llibres.

—El 1939 va esclatar la Segona Guerra Mundial i el 1940, la guerra d'Hivern a Finlàndia. Un gran nombre d'activistes del moviment Lindholm hi van anar com a voluntaris. En Pdchard en va ser un; aleshores era capità de l'exèrcit suec. El van matar el febrer del 1940, poc abans del tractat de pau amb la Unió Soviètica, i d'aquesta manera es va convertir en màrtir del moviment nazi. De fet, van batejar un grup de lluita amb el seu nom, i fins i tot avui dia un grapat d'imbècils es reuneixen en un cementiri d'Estocolm l'aniversari de la seva mort per retre-li homenatge.

—Ja ho veig.

—El 1926, quan tenia 19 anys, sortia amb una dona que es deia Margareta, filla d'un mestre de Falun. Es van conèixer en cercles polítics i van mantenir una relació de la qual va néixer un fill, en Gottfried, que va néixer el 1927. La parella es va casar quan va néixer el nen. Durant la primera meitat de la dècada dels anys trenta, el meu germà va enviar la dona i el fill aquí, a Hedestad, mentre ell estava destinat amb el seu regiment a Gàvle. En el seu temps lliure viatjava pel país i feia proselitisme per a la causa nazi. El 1936 va tenir una forta baralla amb el pare, que li va retirar tota mena d'ajuda econòmica. Després d'això, en Pdchard va haver de guanyar-se les garrofes. Es va traslladar amb la família a Estocolm i va viure en una relativa pobresa.

—No tenia diners propis?

—Els ingressos que rebia de l'empresa van quedar bloquejats. I no podia vendre la seva part fora de la família. Però el pitjor és que en Richard era un tirà brutal. Apallissava la dona i maltractava el fill. En Gottfried va créixer en un ambient d'intimidació i vexacions. Tenia 13 anys quan en Richard va morir. M'imagino que va ser el dia més feliç de la seva vida. El meu pare es va compadir de la vídua i del nen i se'ls va emportar cap aquí, a Hedestad, on va trobar un pis per a la Margareta i va procurar que visqués amb dignitat.

»Si en Richard personificava el costat fosc i fanàtic de la família, en Gottfried encarnava l'indolent. Quan va fer 18 anys, vaig decidir agafar-lo sota la meva protecció… al cap i a la fi, era el fill del meu germà difunt, i has de tenir present que la diferència d'edat entre en Gottfried i jo no era gaire. Jo tan sols era set anys més gran, però aleshores ja formava part del consell de l'empresa i estava clar que prendria el relleu al meu pare, mentre que a en Gottfried, si fa no fa, se'l veia com un intrús en la família.

En Vanger va rumiar uns instants.

—El meu pare en realitat no sabia com prendre's el seu nét, de manera que em va tocar a mi donar-li una feina a l'empresa. Això va ser després de la guerra. El noi va intentar fer-ho tan bé com va poder, però li costava estar per la feina. Era un cap de pardals, el típic noi graciós i despreocupat; tenia èxit entre les dones i hi havia períodes en què bevia massa. Fa de mal dir el que jo sentia per ell… no és que no servís per a res, però tampoc s'hi podia confiar gens i sovint em decebia totalment. Amb els anys es va convertir en alcohòlic i va morir l'any 1965, ofegat accidentalment. Va passar a l'altra punta de l'illa Hedeby on s'havia fet construir una caseta i on se solia amagar per emborratxar-se.

—Així doncs, ell és el pare de la Harriet i d'en Martin? —va preguntar en Blomkvist, assenyalant el retrat de la tauleta. A contracor, havia d'admetre que la història d'aquell vell l'intrigava.

—Exacte. A la darreria dels anys quaranta, en Gottfried va conèixer una alemanya que es deia Isabella Koenig; havia vingut a Suècia després de la guerra. Era una veritable bellesa… vull dir que irradiava una bellesa com la Garbo o l'Ingrid Bergman. La Harriet probablement va heretar més gens de la seva mare que no pas d'en Gottfried. Com pots veure a la fotografia, era bonica ja des dels 14 anys.

En Blomkvist i en Vanger van contemplar la foto.

—Però permet-me que continuï. La Isabella va néixer l'any 1928 i encara viu. Tenia 11 anys quan va esclatar la guerra, i et pots imaginar com devia ser per a una adolescent trobar-se a Berlín durant els bombardejos aeris. Per a ella venir a Suècia devia ser com arribar a un paradís terrenal. Per desgràcia, compartia molts dels vicis d'en Gottfried; no li agradava treballar i anava de festa en festa constantment. Va viatjar molt per Suècia i l'estranger i no tenia cap sentit de la responsabilitat, de la qual cosa, evidentment, els nens es van ressentir. En Martin va néixer el 1948, i la Harriet, el 1950. La seva infantesa va ser un desgavell, amb una mare que se'n desentenia contínuament i un pare que, a la pràctica, era un alcohòlic.

»El 1958 en vaig tenir prou i vaig decidir trencar aquell cercle viciós. Aleshores, en Gottfried i la Isabella vivien a Hedestad, i jo vaig insistir que vinguessin a viure aquí, a Hedeby En Martin i la Harriet, si fa no fa, havien hagut d'espavilar-se tots sols.

En Vanger va consultar l'hora.

—Els meus trenta minuts ja gairebé s'han acabat, però estic a punt d'acabar. Em concedeixes un respir?

—Endavant —va acceptar en Blomkvist.

—Resumint, doncs: jo no tenia fills, a diferència dels meus germans i altres membres de la família, que semblaven obsessionats amb la necessitat de perpetuar el llinatge dels Vanger. En Gottfried i la Isabella van venir a viure aquí, però el seu matrimoni anava a mal borràs. No havia transcorregut ni tan sols un any i en Gottfried va marxar a viure a la seva caseta. Hi passava llargues temporades i tornava amb la Isabella quan el temps es feia massa fred. Jo m'ocupava d'en Martin i la Harriet, i en molts sentits es van convertir en els fills que no vaig tenir mai.

»En Martin era… per ser sincers, va haver-hi una època en la seva joventut en què em va fer por que seguís els passos del seu pare. Era feble, introvertit i melangiós, però també podia ser encantador i entusiasta. Va passar alguns anys difícils durant l'adolescència, però es va redreçar quan va començar la universitat. Es… bé, malgrat tot, és conseller delegat del que queda del grup Vanger, cosa que fa que el seu balanç no sigui del tot dolent.

—I la Harriet?

—La Harriet era la nineta dels meus ulls. Vaig procurar donar-li seguretat i que tingués confiança en si mateixa, i tots dos ens enteníem bé. Jo la veia com a filla meva i ella va acabar sentint-se més propera a mi que no pas als seus pares. Ja m'entens, la Harriet era molt especial. Era introvertida, com el seu germà, i durant l'adolescència es va veure atreta per la religió, a diferència de tots els altres membres de la família. Però tenia una gran talent i era d'allò més intelligent. Ho tenia tot: un gran sentit de la moral i caràcter. Als 14 o 15 anys, em vaig convèncer que havia de ser ella, i no pas el seu germà ni cap dels meus mediocres cosins, nebots o nebodes, qui estava destinada a dirigir algun dia els negocis dels Vanger o, si més no, a tenir-hi un paper essencial.

—I què va passar?

—Ara arribem al motiu real pel qual et vull contractar. Vull que esbrinis qui, a dins de la família, va assassinar la Harriet, i qui, des d'aleshores, s'ha passat gairebé quaranta anys provant de fer-me tornar boig.

Capítol 5

Dijous, 26 de desembre

Per primer cop des que havia començat el seu monòleg, aquell vell havia aconseguit agafar desprevingut en Blomkvist, que li va haver de demanar que l'hi repetís per assegurar-se que ho havia sentit bé. En els articles que s'havia descarregat, res no insinuava cap assassinat.

—Va ser el 22 de setembre del 1966. La Harriet tenia 16 anys i havia començat el segon any de batxillerat. Era dissabte i es va convertir en el pitjor dia de la meva vida. He repassat tantes vegades els esdeveniments que em penso que puc explicar el que va passar a cada minut d'aquell dia… llevat del més important. Va fer un gest amb la mà.

—Aquí, en aquesta casa, ens havíem reunit bona part de la família. Era l'odiós sopar anual. Es tractava d'una tradició que va introduir el pare del meu pare i que, generalment, es convertia en una sèrie de disputes força desagradables. Hi vam posar fi als anys vuitanta, quan en Martin simplement va decidir que totes les discussions sobre negocis tindrien «Joc a les reunions regulars del consell de direcció. Va ser la millor decisió que ha pres mai.

—Has dit que la Harriet va ser assassinada…

—Un moment. Deixa'm que t'expliqui el que va passar. Era dissabte, com he dit. També era un dia de festa, el club esportiu de Hedestad organitzava una desfilada el Dia de la Infància. Aquell dia la Harriet havia anat al poble i havia vist la desfilada amb alguns amics seus de l'institut. Va tornar aquí, a l'illa Hedeby, poc després de les dues de la tarda. Figurava que el sopar havia de començar a les cinc, i ella hi havia d'assistir amb altres membres joves de la família.

En Vanger es va aixecar i va acostar-se a la finestra. Va indicar a en Blomkvist que s'hi apropés i va assenyalar amb el dit.

—A un quart de tres, pocs minuts després que la Harriet arribés a casa, hi va haver un accident horrible allà, al pont. Un home anomenat Gustav Aronsson, germà d'un granger d'Òstergàrden, una petita alqueria de Hedeby, va entrar al pont i va xocar de cara amb un camió cisterna que subministrava combustible a l'illa. Sens dubte, tots dos anaven massa ràpid, i el que hauria d'haver sigut una collisió sense importància va acabar en catàstrofe. El conductor del camió, probablement per instint, va fer un cop de volant i va picar contra la barana del pont i la cisterna va quedar entravessada tot barrant el pas, mig penjada sobre el buit. Un tros de barana havia foradat la cisterna, plena de combustible inflamable, que havia començat a vessar. Mentrestant, l'Aronsson, atrapat rere el volant del seu vehicle, cridava de dolor. El conductor del camió cisterna també havia resultat ferit, però va aconseguir sortir de la cabina.

El vell es va reclinar a la butaca.

—En realitat l'accident no va tenir res a veure amb la Harriet. Però, segons com, va ser crucial. Es va desfermar el caos: la gent, als dos costats del pont, es va afanyar a donar un cop de mà; el risc d'incendi era gran i es va donar l'alarma. Agents de policia, una ambulància, l'equip de rescat, bombers, periodistes i curiosos van arribar en ràpida successió.

Naturalment, tots es van aplegar a la banda de terra ferma; aquí, a la banda de l'illa, vam fer el que vam poder per treure l'Aronsson d'entre la ferralla, cosa que va resultar terriblement complicada. Estava atrapat i greument ferit.

»Vam provar d'alliberar-lo amb les nostres pròpies mans i no ens en vam sortir. Hauria calgut una serra, però no podíem arriscar-nos a provocar cap espurna; érem al bell mig d'una piscina de gasoil a la vora d'un camió cisterna bolcat. Si hagués explotat, ens hauria mort a tots. Va passar molta estona abans que rebéssim ajuda de la banda de terra ferma; la llargada del camió bloquejava tota l'amplada del pont i grimpar-hi per damunt hauria sigut com enfilar-se dalt d'una bomba.

En Blomkvist tenia tota la impressió que el vell li explicava una història estudiada fins a l'últim detall per despertar deliberadament el seu interès. L'home ho feia esplèndidament, no hi havia dubte. A més, no tenia ni idea d'on duria aquell relat.

—El que importa d'aquest accident és que el pont va quedar bloquejat vint-i-quatre hores. Fins al vespre del diumenge no van acabar de retirar el vessament de combustible ni van poder treure el camió amb una grua per deixar lliure al trànsit el pont. Durant aquestes vint-i-quatre hores, l'illa de Hedeby va quedar completament aïllada de la resta del món. L'única manera d'accedir a terra ferma era amb un bot pneumàtic dels bombers que servia per transportar persones des del petit port de plaer d'aquesta banda al port vell que hi ha al peu de l'església. Durant unes quantes hores, el bot només el van fer servir els equips de rescat… no va ser fins a darrera hora de la nit de dissabte quan es va dedicar al transport dels illencs sense mitjans propis. Entens la importància d'aquest fet?

—Dedueixo que a la Harriet li devia passar alguna cosa —va comentar en Blomkvist—. I que la llista de sospitosos es redueix a un nombre limitat de persones que estaven atrapades a l'illa, com una mena de misteri de l'habitació tancada en versió insular.

En Vanger va somriure amb ironia.

—Mikael, no saps quanta raó tens. Fins i tot jo he llegit Dorothy Sayers. Aquests són els fets: la Harriet va arribar aquí, a l'illa, quan passaven prop de deu minuts de les dues. Si també hi incloem la quitxalla i els convidats solters, fet i fet al llarg del dia havien arribat uns quaranta membres de la família. Juntament amb els criats i els residents fixos de l'illa, érem seixanta-quatre persones aquí o a prop de la casa. Alguns, els que passarien la nit aquí, estaven ocupats installant-se a les cases veïnes o a les habitacions dels convidats.

»La Harriet abans vivia en una casa de l'altra banda del carrer, però, tenint en compte que ni en Gottfried ni la Isabella no eren gens estables, i com que jo podia veure que això afligia la noia, afectava els seus estudis, etcètera, el 1964, quan va fer els 14 anys, vaig disposar-ho tot perquè vingués a viure a casa meva. La Isabella probablement va pensar que a ella ja li anava bé deslliurar-se de la responsabilitat de la seva filla. La Harriet feia dos anys que vivia aquí. Per tant, era aquí on va venir aquell dia. Sabem que va veure en Harald al pati, un dels meus germans grans, i que hi va parlar. Després va pujar les escales fins a aquesta habitació i em va saludar. Va dir que volia parlar amb mi d'una cosa. Just en aquell moment jo estava ocupat amb uns altres membres de la família i no la vaig poder atendre. Però semblava neguitosa i li vaig prometre que quan hagués acabat vindria a veure-la a la seva cambra. Va sortir per la porta i aquella va ser la darrera vegada que la vaig veure. Més o menys, al cap d'un minut es va sentir el xoc del pont, i la bogeria que es va desfermar tot seguit va trasbalsar tots els nostres plans d'aquell dia.

—Com va morir?

—Es més complicat que no pas això i t'he d'explicar la història en ordre cronològic. Quan hi va haver l'accident, la gent va deixar el que estava fent i va sortir corrents per veure què havia passat. Jo… diguem que em vaig fer càrrec de la situació i vaig estar d'allò més atrafegat durant unes quantes hores. La Harriet va anar cap al pont de seguida, hi ha gent que la va veure, però el perill d'explosió em va obligar a donar ordres perquè tots aquells que no estaven ocupats provant de treure l'Aronsson del vehicle es fessin enrere. Hi vam quedar cinc persones. Érem jo i el meu germà Harald. Hi havia un altre home que es deia Magnus Nilsson, un dels meus empleats. També hi havia un obrer de la serradora que es deia Sixten Nordlander i que tenia una casa al port dels pescadors. I a més hi havia un nano que es deia Jerker Aronsson. Només tenia 16 anys i l'hauria d'haver enviat amb els altres, però era el nebot d'en Gustav, l'home atrapat al vehicle.

»Cap a dos quarts i deu minuts de tres, la Harriet era a la cuina, aquí, a la casa. Va beure un got de llet i va parlar un moment amb l'Astrid, la cuinera. Van mirar per la finestra tot l'enrenou que hi havia muntat al pont.

»Quan faltaven cinc minuts per a les tres, la Harriet va creuar el pati. La Isabella la va veure. Un minut més tard va trobar l'Otto Falk, el pastor de la congregació de Hedeby. La casa del rector era on en Martin Vanger té avui el seu xalet, i el pastor vivia en aquesta banda del pont. Era al llit, passant un refredat, quan hi va haver l'accident; no es va assabentar de la desgràcia fins que algú li va telefonar, i de seguida va acudir al pont. La Harriet el va aturar al carrer i sembla que volia dir-li alguna cosa, però ell la va interrompre amb un gest i la va deixar enrere. En Falk va ser l'última persona que la va veure viva.

—Com va morir? —va demanar en Blomkvist novament.

—No ho sé —va respondre en Vanger amb el rostre turmentat—. No vam aconseguir treure l'Aronsson del vehicle fins al voltant de les cinc… va sobreviure, per cert, tot i que va quedar esguerrat… i poc després de les sis es va considerar que el perill d'incendi havia passat. L'illa encara estava bloquejada, però les coses van començar a calmar-se. No va ser fins que vam seure a taula, al voltant de les vuit, per fer el sopar tanta estona ajornat, que vam descobrir que la Harriet no hi era. Vaig enviar una de les cosines a buscar-la a la seva habitació, però va tornar explicant que no la trobava enlloc. No hi vaig pensar gaire; probablement vaig donar per fet que havia sortit a fer un tomb o que s'havia volgut estalviar les discussions i les renyines amb la família. Per tant, no va ser fins l'endemà al matí, quan la Isabella la va anar a buscar, que ens vam adonar que ningú no sabia on era la Harriet i que ningú no l'havia vist des del dia anterior. —L'home va obrir els braços—. I des d'aquell dia, ha estat desapareguda sense deixar cap rastre.

—Desapareguda? —va repetir en Blomkvist.

—Durant tots aquests anys no n'hem pogut trobar ni el més petit bocí.

—Però si es va esvair, tal com dius, no pots estar segur que l'hagin assassinat.

—Comprenc la teva objecció. Jo pensava igual. Quan una persona desapareix sense deixar cap rastre, ha d'haver passat una d'aquestes quatre coses. Pot haver desaparegut voluntàriament i estar amagada en alguna banda. Pot haver tingut un accident i ser morta. Pot haver-se suïcidat. I, finalment, pot haver sigut víctima d'un crim. He sospesat totes aquestes possibilitats.

—Però creus que algú li va prendre la vida. Per què?

—Perquè és l'única conclusió raonable. —En Vanger va aixecar un dit—. Al principi tenia l'esperança que hagués fugit. Però a mesura que van anar passant els dies tots ens vam adonar que no era el cas. Vull dir que, com podria fer la seva una noia de 16 anys, procedent d'un entorn tan protector, encara que fos una noia molt independent? Com podria estar amagada sense que la descobrissin? D'on trauria els diners? I encara que aconseguís feina en alguna banda, necessitaria una targeta de la Seguretat Social i una adreça. Va aixecar dos dits.

—Així doncs, vaig haver de pensar que havia tingut alguna mena d'accident. Em pots fer un favor? Vés a l'escriptori i obre el primer calaix. Hi ha un mapa.

En Blomkvist va fer el que li deien i va desplegar el mapa al damunt de la tauleta. L'illa de Hedeby tenia una forma irregular; feia uns tres quilòmetres de llarg, amb una amplària màxima de quilòmetre i mig. Una gran part de l'illa estava coberta per bosc. Hi havia una zona edificada a la vora del pont i al voltant del port esportiu. A l'altra banda de l'illa hi havia l'alqueria, Ostergàrden, d'on havia sortit l'infortunat Aronsson amb el cotxe.

—Recorda que no hauria pogut abandonar l'illa —va dir en Vanger—. Aquí, a l'illa de Hedeby, et pots morir a causa d'un accident, com a tot arreu. Et pot caure un llamp al damunt… però aquell dia no hi havia cap tempesta. Et pot llançar a terra el cavall i matar-te, pots caure dins d'un pou o estimbar-te per un precipici. No hi ha dubte que hi ha centenars de maneres de ser víctima d'un accident per aquests topants. He pensant en totes.

Va aixecar un tercer dit.

—Només queda una cosa, i també val per a la tercera possibilitat… que la noia, inesperadament, s'hagués llevat la vida. I llavors el cos ha de ser en algun indret d'aquesta zona limitada.

En Vanger va picar amb el puny sobre el mapa.

—Els dies posteriors a la seva desaparició, vam buscar pertot arreu, regirant l'illa sencera. Els homes van rastrejar cada rasa, cada pam de camp, tots els penya-segats i tots els esvorancs. Vam escorcollar tots els edificis, xemeneies, pous, pallers i golfes abandonades.

El vell va apartar els ulls d'en Blomkvist i va clavar la vista en la foscor de l'altra banda de la finestra. El seu to de veu es va tornar més greu i íntim.

—La vaig estar buscant tota la tardor, fins i tot després que es dissolguessin els grups de recerca i la gent ho hagués deixat córrer. Quan no m'ocupava dels assumptes de la feina, passejava amunt i avall per l'illa. Va arribar l'hivern i encara no havíem trobat cap pista. A la primavera, vaig continuar buscant fins que em vaig adonar que la meva recerca era absurda. En arribar l'estiu, vaig contractar tres guardaboscos amb molta experiència que van reprendre la recerca amb gossos. Van pentinar cada metre quadrat de l'illa. Jo ja havia començat a pensar que algú la devia haver mort. De manera que també van buscar alguna tomba. Hi van treballar durant tres mesos. No van trobar ni el més petit rastre de la noia. Va ser com si s'hagués esvaït en l'aire.

—Se m'acudeixen un seguit de possibilitats —va comentar en Blomkvist—. S'hauria pogut ofegar, per accident o voluntàriament. Això és una illa, i l'aigua pot amagar moltes coses.

—És cert, però no és gaire probable. Fixa't en això: si la Harriet hagués tingut un accident i s'hagués ofegat, lògicament hauria d'haver passat als voltants del poble. Recorda que l'enrenou del pont era la tragèdia més gran que s'havia viscut a l'illa de Hedeby en moltes dècades. No era el moment perquè una noia de 16 anys amb un sentit de la curiositat normal decidís fer un tomb per l'altra banda de l'illa.

»Però encara més important —va afegir—, per aquí no hi ha gaire corrent i el vent, en aquella època de l'any bufava de nord, nord-est. Si alguna cosa cau a l'aigua, apareix en algun punt de la platja de la banda de terra ferma, i allà baix està tot edificat. No pensis que no hi hem rumiat. Vam dragar pràcticament tots els indrets on es podria haver enfonsat dins l'aigua. També vaig contractar uns joves del club de submarinisme de Hedestad. Es van passar la resta de la temporada pentinant el fons de l'estany i les platges… Estic convençut que no és a l'aigua; si hi hagués estat, l'hauríem trobat.

—Però no podria haver tingut algun accident en algun altre lloc? El pont estava bloquejat, és clar, però hi ha molt poca distància fins a terra ferma. Hi podria haver anat nedant o amb un bot de rems.

—Era a finals de setembre i l'aigua era tan freda que la Harriet difícilment hauria sortit a nedar enmig de tota la commoció. Però, si tot d'una se li hagués acudit de nedar fins a terra ferma, l'haurien vist i hauria cridat molt l'atenció. Hi havia dotzenes d'ulls contemplant l'espectacle a la vora de l'aigua.

—I un bot de rems?

—No. Aquell dia, precisament, a Hedeby hi havia tretze bots. La major part eren embarcacions de plaer, ja en dic sec. Al port esportiu, als amarratges d'estiu, hi havia dos iots Petterson de vela. També hi havia set barques eka de rems, de les quals cinc eren a la sorra de la platja. Al peu de la casa del rector hi havia un bot al varador i un altre a l'aigua. A Òstergàrden hi havia un bot de rems i un de motor. Es van comprovar totes les embarcacions, i eren exactament on figurava que havien de ser. Si hagués remat fins a l'altra riba i hagués fugit, hauria d'haver abandonat la barca.

En Vanger va aixecar un quart dit.

—Així doncs, només queda una possibilitat raonable, és a dir, que la Harriet desaparegués contra la seva voluntat. Algú la va matar i es va desempallegar del cos.

La Lisbeth Salander es va passar el matí de Nadal llegint el polèmic llibre d'en Mikael Blomkvist sobre periodisme econòmic, Els cavallers templers: un conte alliçonador per a periodistes especialitzats en economia. La coberta era un moderníssim disseny de Christer Malm que representava una fotografia de la borsa d'Estocolm. Malm havia fet retocs amb el Photoshop i calia fixar-s'hi un moment per advertir que l'edifici flotava en l'aire. Era una portada molt explícita que s'adeia amb el to d'allò que hi havia a dins.

La Salander va constatar que en Blomkvist era bon escriptor. El llibre estava escrit amb un estil directe i captivador, i fins i tot la gent que no conegués gaire el laberint del periodisme econòmic podia aprendre alguna cosa simplement llegint-lo. El to era mordaç i perspicaç, però per damunt de tot era persuasiu.

El primer capítol era una mena de declaració de guerra; allí ja es veia que en Blomkvist no tenia pèls a la llengua. Durant els últims vint anys, els periodistes d'economia suecs s'havien convertit en una colla de llepes incompetents, plens de vanitat, incapaços de tenir ni una sola opinió crítica. Havia arribat a aquesta conclusió perquè una vegada i una altra, sense la més petita excepció, els periodistes de temes econòmics semblaven donar-se per satisfets reproduint les declaracions dels directors generals i els especuladors de la borsa, fins i tot quan aquesta informació era clarament enganyosa o falsa. Aquests periodistes, doncs, o bé eren tan ingenus i babaus que s'haurien de dedicar a una altra cosa, o bé eren gent que traïa conscientment la seva funció com a periodistes. En Blomkvist denunciava que ell sovint se sentia avergonyit que li diguessin que era periodista d'economia, ja que aleshores corria el risc que el confonguessin amb aquells que ell no considerava en absolut periodistes.

Tot seguit comparava la feina del periodista d'economia amb la tasca dels periodistes de temes delictius o dels corresponsals a l'estranger. I s'imaginava l'escàndol que s'armaria si un periodista de temes jurídics es limités a reproduir sense cap mena de sentit crític el punt de vista del fiscal, donant-lo automàticament per cert, per exemple en un cas d'assassinat, sense recollir els arguments de la defensa ni entrevistar la família de la víctima per formar-se una opinió sobre el que havia passat. Segons en Blomkvist, calia aplicar les mateixes regles als periodistes financers.

La resta del llibre consistia en una sèrie de proves per demostrar la seva tesi. Un llarg capítol analitzava la informació sobre una famosa empresa de noves tecnologies que havia aparegut en sis diaris, així com al Finanstidinngeii, Dagens Industri i Aekonomi, l'informatiu de temes econòmics de la televisió sueca. En primer lloc citava i resumia el que havien dit i escrit els periodistes. Tot seguit, ho comparava amb la situació real. En descriure l'evolució de l'empresa, enumerava una vegada i una altra les senzilles preguntes que hauria de formular un periodista seriós però que tota la colla de periodistes especialitzats en temes d'economia havia preferit no plantejar. «Ben fet, noi!»

Un altre capítol tractava de la privatització de Telia; era la part del llibre més sorneguera i irònica, i hi ridiculitzava alguns periodistes citant-los pel nom, com ara en William Borg, que semblava censurar especialment. Un dels darrers capítols del llibre comparava el nivell de competència dels periodistes econòmics suecs i estrangers. Descrivia com periodistes seriosos del Financial Times de Londres o de YEconomíst, i d'alguns diaris alemanys especialitzats en temes d'economia, havien parlat d'assumptes similars als seus països. La comparació no deixava gens ben parats els periodistes suecs. Al capítol final hi havia una pluja d'idees amb suggeriments per posar remei a aquesta situació deplorable. La conclusió del llibre insistia en el que havia dit a la introducció:

Si un periodista especialitzat en política lliurés el seu article sense fer cap mena de crítica, trencant una llança en defensa de totes les decisions que s'haguessin aprovat encara que fossin completament absurdes, o si un periodista de temes polítics hagués demostrat una manca de criteri anàloga, aquest periodista seria despatxat o, com a mínim, canviat a un departament on no pogués fer tant de mal. En el periodisme econòmic, però, sembla que la feina normal del periodista —fer una anàlisi crítica i informar objectivament dels resultats els lectors— no s'aplica. En comptes d'això, se sol aplaudir l'inepte més destacat. Així també es crea la Suècia del futur, i queda en entredit la confiança de tot el gremi periodístic.

A la Salander no li va ser difícil entendre la polèmica que el llibre havia suscitat a la revista Journalisten, d'àmbit professional, com en certs diaris d'economia i a la primera plana i les seccions d'economia dels diaris generals. Tot i que el llibre només esmentava amb nom i cognoms uns pocs periodistes, la Salander intuïa que el sector era prou petit perquè tothom sabés exactament a quins individus s'alludia quan es citaven segons quines publicacions. En Blomkvist s'havia guanyat uns quants enemics acèrrims, cosa que també es reflectia en els rancorosos comentaris sobre el veredicte de l'afer Wennerstròm.

Va tancar el llibre i va contemplar la fotografia de la contraportada. En Blomkvist tenia els cabells rossos, i el serrell li queia amb un aire descurat sobre el front, com si l'hi hagués despentinat una ratxa de vent. O (i això era més creïble) com si en Christer Malm l'hagués preparat per a la foto. Mirava a la càmera amb un somriure irònic i una expressió que potser volia semblar simpàtica i juvenil. «Guaita que macot. Llàstima que estigui a punt de passar tres mesos a la trena.»

—Hola, Kalle Blomkvist —va dir per a si mateixa—. Estàs molt pagat de tu mateix, oi?

A l'hora de dinar, la Salander va encendre el seu iBook i va obrir l'Eudora per escriure un correu electrònic. Hi va teclejar: «Tens temps?» El va signar «Wasp» i el va enviar a l'adreça Pesta_xyz_666@hotmail.com. Per precaució, va passar el missatge pel programa d'encriptació PGP.

En acabat, es va posar uns texans negres, unes botes pesades d'hivern, un jersei de coll alt, un abric blau marí i uns guants de llana, una gorra i una bufanda a joc. Es va treure les anelles de les celles i del nas, es va posar pintallavis d'un rosa pàllid i es va contemplar al mirall del lavabo. Semblava una dona endiumenjada normal i corrent, i va considerar el seu conjunt un camuflatge prou escaient per a una expedició a la rereguarda de l'enemic. Va agafar el metro des de Zinkensdamm fins a Ostermalmstorg i va caminar en direcció a Strandvàgen. Avançava pel passeig central llegint els números dels edificis. Gairebé havia arribat al pont de Djurgàrden quan es va aturar i va mirar el portal que buscava. Va creuar el carrer i va esperar a pocs metres de la porta.

Es va adonar que la majoria de la gent que havia sortit a passejar desafiant el fred de l'endemà de Nadal ho feia pel moll; només algunes persones anaven per la vorera del costat dels edificis.

Es va haver d'esperar pràcticament mitja hora abans de veure una vella amb bastó que venia de Djurgàrden. La dona es va aturar i es va mirar la Salander amb desconfiança. La Salander li va fer un somriure amistós. La senyora del bastó li va tornar la salutació i va semblar com si provés de recordar quan havia vist aquella jove. La Salander es va girar d'esquena i va allunyar-se algunes passes de la porta, com si estigués esperant impacientment algú, passejant amunt i avall. Quan es va tombar, la senyora havia arribat al portal i introduïa a poc a poc un número al pany codificat. A la Salander no li va ser difícil veure que la combinació era 1260.

Va esperar cinc minuts més abans d'acostar-se a la porta. Va introduir el codi i el pany es va obrir. Va mirar cap a l'escala. Hi havia una càmera de seguretat; la va examinar i tot seguit la va ignorar; era un model de Milton Security i només s'activava en cas d'alarma perquè algú forçava el pany o atacava l'immoble. Més enllà, a l'esquerra d'un ascensor antic, hi havia una porta amb un altre pany codificat; hi va introduir el 1260 i va poder accedir al soterrani i a la cambra de les escombraries. «Quina deixadesa!» Es va passar tres minuts investigant el soterrani, on va trobar una habitació per fer-hi la bugada i una altra per al reciclatge. A continuació, va fer servir una collecció de rossinyols que havia agafat «prestats» del manyà de Milton per obrir una porta tancada que donava a una mena de sala de reunions per als copropietaris. Al fons del soterrani hi havia una sala de bricolatge. Finalment va trobar el que buscava: el petit recambró de la installació elèctrica de l'edifici. Va examinar els comptadors, les caixes dels fusibles i les caixes de connexions, i Llavors va treure una càmera Canon digital de la mida d'un paquet de cigarretes. Va fer tres fotos.

Quan sortia, va fixar-se en el plafó de noms que hi havia al costat de l'ascensor i va llegir el del propietari del pis de l'última planta. «Wennerstròm.»

Aleshores va sortir de l'edifici i va marxar a pas viu cap al Museu Nacional, on va entrar a la cafeteria per prendre un cafè i entrar en calor. Mitja hora després va tornar a Sòder i va pujar al seu pis.

Hi havia una resposta de Pesta_xyz_666@hotmail. com. Quan la va desencriptar amb el programa PGP, deia simplement: «20.»

Capítol 6

Dijous, 26 de desembre

Els trenta minuts que li havia donat en Blomkvist s'havien acabat feia estona. Eren dos quarts de cinc i ja no arribava al tren de la tarda, però encara tenia alguna possibilitat d'agafar el tren de la nit de les 21.30 h. Era al costat de la finestra, fregant-se el clatell mentre contemplava la façana illuminada de l'església a l'altra banda del pont. En Vanger li havia mostrat un àlbum de retalls amb articles tant del diari local com dels mitjans d'àmbit nacional. El fet havia despertat força interès dels mitjans durant un temps: desapareix una jove d'una destacada família d'industrials. Però en no trobar ningú ni avançar en la investigació, l'interès es va anar esvaint de mica en mica. Tot i que hi estava implicada una família important, trenta-sis anys més tard el cas de la Harriet Vanger s'havia oblidat completament. Segons semblava, la teoria predominant als articles de la darreria dels anys seixanta era que la noia s'havia ofegat i que el mar s'havia empassat el cos (una tragèdia, però que podia passar a qualsevol família).

En Blomkvist havia quedat captivat pel relat del vell, però quan en Vanger es va excusar per anar al lavabo va recuperar l'escepticisme. El vell encara no havia arribat al final, i en Blomkvist s'havia promès que escoltaria la història sencera.

—Què creus que li va passar? —va dir quan en Vanger va tornar del lavabo.

—Normalment hi havia vint-i-cinc persones vivint aquí tot l'any, però amb motiu de la reunió familiar aquell dia n'hi havia més de seixanta. D'aquestes, entre vint i vint-i-cinc es poden descartar. Crec que d'entre la resta, algú, i amb tota probabilitat va ser algú de la família, va matar la Harriet i va ocultar el cos.

—Hi puc fer una dotzena d'objeccions.

—T'escolto.

—Bé, la primera és que, encara que algú ocultés el cos, si la recerca hagués sigut tan exhaustiva com la que m'has descrit l'haurien d'haver trobat.

—Si vols que et digui la veritat, la recerca va ser encara més exhaustiva del que t'he descrit. No va ser fins que vaig començar a pensar que la Harriet havia sigut víctima d'un assassinat que em vaig adonar que havien pogut fer desaparèixer el seu cos de més d'una manera. No ho puc demostrar, però almenys entra dins del ventall de possibilitats.

—D'acord. Explica-m'ho.

—La Harriet va desaparèixer en algun moment al voltant de les tres d'aquella tarda. Quan faltaven cinc minuts per a les tres, la va veure el pastor Falk, que anava corrents cap al pont. Pràcticament a la mateixa hora va arribar un fotògraf del diari local, i durant l'hora següent va fer un gran nombre de fotos de la tragèdia. Nosaltres… la policia, vull dir… vam examinar les fotografies i vam confirmar que la Harriet no sortia en cap, però tots els altres veïns del poble apareixien en almenys una, llevat de la canalla.

En Vanger va agafar un altre àlbum i el va posar damunt la taula.

—Aquestes són les fotos d'aquell dia. La primera es va fer a Hedestad durant la desfilada del Dia de la Infància. La va fer el mateix fotògraf al voltant d'un quart de dues del migdia, i hi surt la Harriet.

La fotografia s'havia fet des del segon pis d'un edifici i mostrava un carrer per on passava la desfilada: pallassos damunt de carrosses i noies en vestits de bany. Els espectadors s'amuntegaven a les voreres. En Vanger va assenyalar una figura entre la multitud.

—Aquesta és la Harriet. Faltaven prop de dues hores perquè desaparegués; és amb uns companys de classe del poble. Es l'última fotografia que en tenim. Però hi ha una altra fotografia interessant.

En Vanger va passar els fulls. L'àlbum contenia aproximadament cent vuitanta fotografies (sis rodets) de l'accident del pont. Després d'escoltar el relat, era força violent veure'l tot d'una en forma de fotos en blanc i negre. El fotògraf era un professional que havia aconseguit captar el trasbals que va comportar l'accident. Un gran nombre de fotografies se centraven en les activitats al voltant de la cisterna bolcada del camió. En Blomkvist no va tenir cap dificultat per identificar un Henrik Vanger molt més jove que gesticulava, xop de gasoil.

—Aquest és el meu germà Harald. —El vell va assenyalar un home en mànigues de camisa que es vinclava cap endavant i que assenyalava una cosa dins de la ferralla del cotxe de l'Aronsson—. El meu germà Harald pot ser una persona molt desagradable, però crec que el podem eliminar de la llista de sospitosos. Llevat d'un breu moment que va aprofitar per tornar aquí, a la casa, i canviar-se les sabates, es va passar la tarda al pont.

En Vanger va girar unes quantes pàgines més. Una imatge en seguia una altra. Enquadrant la cisterna del camió. Enquadrant els espectadors de primera fila. Enquadrant el cotxe de l'Aronsson. Vistes generals. Primers plans amb teleobjectiu.

—Vet aquí la foto interessant —va dir en Vanger—. Pel que hem pogut esclarir, es va fer entre les 15.40 h i les 15.45 h, o uns quaranta-cinc minuts després que la Harriet trobés en Falk. Miri la casa, la finestra del mig del segon pis. Es l'habitació de la Harriet. A la foto anterior la finestra estava tancada. Aquí està oberta.

—Algú devia entrar a l'habitació de la Harriet.

—Vaig interrogar tothom, i ningú no va voler admetre que havia obert la finestra.

—La qual cosa vol dir que, o bé ho va fer la Harriet i per tant encara era viva en aquell moment, o bé que algú mentia. Però, per què havia d'entrar un assassí a la seva habitació i obrir la finestra?

En Vanger va fer que no amb el cap. No hi havia cap explicació.

—La Harriet va desaparèixer en algun moment al voltant de les tres de la tarda o poc després. Aquestes fotografies donen alguna pista d'on es trobava la gent en aquesta estona. Per aquesta raó puc eliminar una sèrie de persones de la llista de sospitosos. I per la mateixa raó puc concloure que algunes que no figuren a les fotografies en aquest lapse de temps s'han d'afegir a la llista.

—No has contestat la meva pregunta: com penses que es van desempallegar del cos? Sens dubte hi ha d'haver alguna explicació versemblant, el típic truc d'illusionista.

—En realitat, es podria haver fet de diverses maneres molt fàcils. L'assassí o l'assassina va actuar a l'entorn de les tres de la tarda. Probablement no va fer servir cap mena d'arma… si no, hauríem trobat rastres de sang. Suposo que a la Harriet la van escanyar, i m'imagino que va ser aquí, rere el mur del pati, en algun punt fora del camp de visió del fotògraf i en un angle mort mirant des de la casa. Hi ha un sender, si es vol fer marrada fins a la casa del rector… el darrer lloc on la van veure. Actualment hi ha un petit parterre de flors i gespa, però als anys seixanta era una zona de grava que s'emprava per aparcar els cotxes. L'únic que havia de fer l'assassí era obrir el portaequipatge d'un cotxe i ficar-hi la Harriet. Quan l'endemà vam començar a buscar per l'illa, ningú no pensava que s'havia pogut cometre un crim. Ens vam centrar en les platges, els edificis i els boscos més propers al poble.

—Així doncs, ningú no va comprovar els maleters dels cotxes.

—I el vespre següent l'assassí hauria pogut agafar perfectament el cotxe i travessar el pont per ocultar el cos en qualsevol altre lloc.

—Just davant dels nassos de tots els implicats en la recerca. Si és així com va passar, estem parlant d'un malparit que va actuar a sang freda.

En Vanger va deixar anar una rialla amarga.

—Has fet una descripció força escaient d'uns quants membres de la família Vanger.

Van continuar xerrant durant el sopar, a les sis de la tarda. L'Anna va servir llebre rostida amb patates i gelatina de groselles. En Vanger va obrir una ampolla de vi negre amb molt de cos. En Blomkvist encara tenia molt de temps per arribar a l'últim tren. Li va semblar que ja era hora de resumir les coses.

—El que m'has explicat és un relat fascinant, ho admeto. Però encara no sé per què volies que l'escoltés.

—Ja t'ho he dit. Vull que descobreixis l'entrellat de l'assassinat de la Harriet. I et vull contractar perquè esbrinis qui va ser.

—Per què?

En Vanger va deixar el ganivet i la forquilla.

—Mikael, fa trenta-sis anys que em torno boig preguntant-me què li va passar a la Harriet. Cada cop hi he dedicat més temps.

Va guardar silenci i es va posar les ulleres, escrutant una taca invisible a la lent. Aleshores va alçar la vista i es va mirar en Blomkvist.

—Si vols que et sigui del tot franc, la desaparició de la Harriet va ser la raó per la qual em vaig anar retirant gradualment de la direcció del grup empresarial. Vaig perdre la motivació. Sabia que hi havia un assassí lliure a prop, i la preocupació i la recerca de la veritat van començar a afectar la meva feina. El pitjor de tot és que aquesta càrrega no s'ha alleujat amb el temps… al contrari. Cap al 1970 vaig passar un període en què només volia que em deixessin en pau. Llavors en Martin va entrar al consell de direcció i, cada cop més, va haver de fer-se càrrec de la feina. El 1976 em vaig jubilar i en Martin va convertir-se en conseller delegat. Jo encara formo part del consell, però no he fet gran cosa des que vaig complir els 50 anys. Durant els últims trenta-sis anys no ha passat ni un sol dia en què no hagi pensat en la desaparició de la Harriet. Potser penses que hi estic obsessionat… si més no, la majoria dels meus parents ho troben així.

—El que va passar va ser horrible.

—Més que això. Em va arruïnar la vida. Amb el pas dels anys n'he sigut cada cop més conscient. Et coneixes bé a tu mateix?

—Això em sembla.

—Jo també. No puc oblidar el que va passar. Però els meus motius han canviat amb el pas del temps. Al principi, probablement era pena. Volia trobar-la i almenys tenir l'oportunitat d'enterrar-la. Es tractava de fer-li justícia a la Harriet.

—Què ha canviat, doncs?

—Ara es tracta més aviat de trobar el fill de puta que ho va fer. Però el més divertit de tot plegat és que, com més vell em faig, més absorbent s'ha tornat aquest passatemps.

—Passatemps?

—Sí, diria que és la paraula més adient. Quan la investigació de la policia es va acabar, jo vaig continuar. He mirat d'actuar de manera sistemàtica i científica. He reunit tota la informació que he pogut trobar… les fotografies, l'informe de la policia… he anotat tot el que la gent m'ha explicat que estava fent aquell dia. Per tant, efectivament, m'he passat pràcticament tota la vida recollint informació sobre un sol dia.

—,;T'adones, m'imagino, que després de trenta-sis anys l'assassí mateix podria ser mort i enterrat?

—No ho crec pas.

En Blomkvist va arquejar les celles davant el seu to convençut.

—Acabem de sopar i tornem al pis de dalt. Encara queda un detall per completar el meu relat. I és el més desconcertant de tots.

La Salander va aparcar el Corolla automàtic a l'estació de rodalies de Sundbyberg. Havia agafat el Toyota del parc mòbil de Milton Security. No havia demanat permís exactament, però l'Armansky mai no li havia prohibit expressament que fes servir els vehicles de Milton. Tard o d'hora, pensava, he de tenir cotxe propi. Tenia una Kawasaki 125 de segona mà que conduïa a l'estiu. A l'hivern guardava la moto al garatge.

Va anar a peu fins a Hògklintvàgen i va trucar al timbre a les sis en punt. Al cap d'uns segons, el pany de la porta del carrer es va obrir, va pujar dos trams d'escales i va trucar al timbre que hi havia al costat del vague nom d'Svensson.

No tenia ni idea de qui podia ser aquest tal Svensson, ni tan sols si aquesta persona vivia en aquest pis. —Hola, Pesta —va dir.

—Wasp. Només véns quan necessites alguna cosa.

Com de costum, el pis era a les fosques; la claror d'un únic llum s'escolava fins al rebedor des del dormitori que emprava com a oficina. L'home, que era tres anys més gran que la Salander, feia un metre vuitanta d'alçada i pesava cent cinquanta-dos quilos. Ella feia poc més de metre i mig i pesava quaranta-dos quilos, i sempre s'havia sentit com una nana al costat del Pesta. El lloc feia pudor de resclosit.

—Perquè no et banyes mai, Pesta. Això fa pudor de lleonera. Si sortissis de tant en tant, et diria on pots comprar sabó del bo.

Ell li va fer un petit somriure, però no va dir res. Li va indicar que el seguís fins a la cuina. L'home es va deixar caure una cadira de la taula de la cuina sense encendre cap llum. L'única illuminació entrava per la finestra que donava al carrer.

—Mira, no sóc cap fanàtica de la neteja, però quan tinc cartrons de llet que fan una pudor de mil dimonis, en faig un paquet i els llenço.

—Parles amb una persona que viu gràcies a una pensió d'invalidesa —va replicar ell—. Sóc un inadaptat social.

—Per això l'Estat t'ha donat un lloc on viure i s'ha afanyat a oblidar-te, oi? No tens por que els veïns es queixin als inspectors de sanitat? I si acabes en un manicomi?

—Tens res per a mi?

La Salander va obrir la cremallera de la butxaca de la caçadora i li va lliurar 5.000 corones.

—És tot el que et puc donar. Són els meus calés, i de debò que no et puc comptar com a despeses professionals.

—Què vols?

—La porra elèctrica de què em vas parlar fa un parell de mesos. L'has aconseguit?

L'home va somriure i va deixar la capsa damunt la taula. —Ensenya'm com funciona.

Durant els minuts següents va escoltar atentament. Tot seguit va provar la porra. El Pesta potser era un inadaptat social, però sens dubte era un geni.

En Vanger es va esperar fins que va tornar a tenir tota l'atenció d'en Blomkvist. Ell va consultar l'hora al rellotge i va dir:

—Un detall desconcertant?

En Vanger va fer que sí amb el cap.

—Vaig néixer un i de novembre. Quan la Harriet tenia vuit anys em va fer un regal d'aniversari, una flor premsada i emmarcada.

En Vanger va rodejar l'escriptori i va assenyalar la primera flor. Una campaneta. Muntada en un marc malgirbat.

—Aquesta va ser la primera. La vaig rebre el 1958. —Va assenyalar la següent—. 1959. —Un ranuncle—. 1960. —Una margarida—. Es va convertir en una tradició. Ella feia el marc a l'estiu i el guardava fins al meu aniversari. Jo sempre les penjava a la paret d'aquesta habitació. El 1966 va desaparèixer i la tradició va quedar interrompuda.

En Vanger va assenyalar un espai buit a la renglera de marcs. En Blomkvist va sentir que se li eriçaven els cabells del clatell. La paret era plena de flors premsades.

—El 1967, un any després de la seva desaparició, vaig rebre aquesta flor el dia del meu aniversari. Es una violeta.

—Com et va arribar la flor?

—Embolicada amb paper de regal i enviada dins d'un sobre d'aquests de bombolles d'aire des d'Estocolm. Sense remitent. Sense cap nota.

—Vols dir que… —En Blomkvist va fer un gest amb la mà assenyalant els quadres.

—Justa la fusta. El dia del meu aniversari, cada any. Entens ara com em sento? Va dirigit contra mi, com si l'assassí em volgués turmentar. I jo m'he destrossat els nervis pensant que potser havien eliminat la Harriet perquè algú em volia fer mal a mi. No era cap secret que ella i jo teníem una relació molt especial i que la considerava filla meva.

—Bé, i què vols que hi faci? —va dir en Blomkvist.

Quan la Salander va tornar el Corolla al pàrquing de l'edifici de Milton Security va aprofitar per pujar als lavabos de l'oficina. Va obrir la porta amb la seva targeta i va agafar l'ascensor per pujar directament a la tercera planta evitant passar per l'entrada principal del segon pis, on treballava el guarda de servei. Va anar al lavabo i després es va servir un cafè de la màquina d'expressos que l'Armansky havia comprat quan s'havia adonat, finalment, que la Salander mai no faria cafè simplement perquè era el que esperaven d'ella. Aleshores va anar al despatx i va penjar la caçadora de cuir al respatller de la butaca.

El seu despatx era un cub de dos metres d'ample per tres de llarg amb envans de vidre. Hi havia una taula amb un ordinador de sobretaula antiquat de la marca Dell, un telèfon, una butaca d'oficina, una paperera metàllica i una prestatgeria amb unes quantes guies de telèfons i tres llibretes negres. Als dos calaixos de l'escriptori hi guardava bolígrafs, clips i un bloc de notes. A l'ampit de la finestra hi havia un test amb una planta de fulles marrons i marcides. La Salander va examinar atentament la planta, com si fos la primera vegada que la veia, llavors la va llençar decididament a la paperera.

Poques vegades havia de fer res al seu despatx i no el trepitjava més que mitja dotzena de vegades a l'any, principalment quan necessitava seure-hi i preparar un informe just abans de lliurar-lo. L'Armansky havia insistit que disposés d'un espai propi. Argumentava que així se sentiria una part de l'empresa encara que treballés com a independent. Però ella sospitava que d'aquesta manera el seu cap esperava tenir l'oportunitat de no perdre-la de vista i ficar-se en els seus assumptes. Al principi li havien assignat un lloc passadís avall, en una sala més gran que havia de compartir amb un company. Però, com que ella no hi era mai, l'Armansky finalment l'havia traslladat al recambró del final del passadís.

La Salander va treure la porra. Se la va mirar mossegant-se meditativament el llavi inferior.

Eren les onze passades i estava tota sola a la planta. De sobte es va sentir terriblement avorrida.

Al cap de poca estona es va aixecar i va anar al fons del passadís per comprovar la porta del despatx de l'Armansky. Tancada. Va mirar al voltant. Les possibilitats que algú aparegués al passadís cap a la mitjanit del 26 de desembre eren pràcticament nulles. Aleshores va obrir la porta amb una còpia pirata de la targeta de l'empresa que havia fet uns anys enrere.

El despatx de l'Armansky era espaiós: davant de l'escriptori hi havia butaques per als convidats, i al racó, una taula de reunions amb cadires per a vuit persones. Estava impecablement neta. Feia força temps que no s'esmunyia al seu despatx, però ara que hi era… Es va passar una llarga estona asseguda a l'escriptori per posar-se al dia sobre la investigació d'un possible talp industrial; sobre els infiltrats que tenien en una empresa amb impressionants mesures de seguretat, i sobre les disposicions que s'havien pres en secret per protegir una clienta que tenia por que el seu fill fos segrestat pel pare.

Finalment va tornar a deixar els documents exactament com els havia trobat, va tancar la porta del despatx de l'Armansky i va tornar a casa. Se sentia satisfeta de com havia anat la jornada.

En Blomkvist va fer que no amb el cap. En Vanger s'havia assegut a la seva taula i el contemplava amb una mirada tranquilla, com si ja estigués preparat per a les seves objeccions.

—No sé si esbrinarem la veritat, però em nego a anar-me'n a la tomba sense provar-ho un últim cop —va dir el vell—. Simplement vull encarregar-te que repassis tot el material de la investigació una darrera vegada.

—Això és una bogeria —va replicar en Blomkvist.

—Per què és una bogeria?

—T'he escoltat, Henrik. Entenc el teu dolor, però t'he de ser franc: el que em demanes que faci és una pèrdua de temps i de diners. Em demanes que resolgui per art d'encantament un misteri que la policia i investigadors professionals amb força més mitjans no han pogut solucionar en tots aquests anys. Em demanes que resolgui un crim que fa quaranta anys que es va cometre. Com vols que me'n surti?

—No hem parlat dels teus honoraris —va observar en Vanger.

—No caldrà.

—No t'hi puc obligar, però escolta el que t'ofereixo. En Frode ja ha preparat el contracte. Podem negociar els detalls, però el contracte és senzill i l'únic que hi falta és la teva signatura.

—Henrik, això és absurd. De debò, no crec que pugui resoldre el misteri de la desaparició de la Harriet.

—Segons el contracte, no cal que ho facis. L'únic que s'hi exigeix és que facis el que puguis. Si no te'n surts, serà perquè Déu ho vol així, o, si no hi creus, serà cosa del destí.

En Blomkvist va sospirar. Cada cop se sentia més incòmode i volia posar fi a aquesta visita a Hedeby, però va cedir.

—D'acord, t'escolto.

—Vull que visquis i treballis aquí, a Hedeby, durant un any. Vull que repassis tota la documentació sobre la desaparició de la Harriet, pàgina per pàgina. Vull que t'ho miris tot des d'una nova perspectiva. Vull que et qüestionis totes les conclusions a què es va arribar tal com faria exactament un periodista d'investigació. Vull que busquis alguna cosa que potser a mi, a la policia i a altres investigadors ens hagi passat per alt.

—M'estàs demanant que abandoni la meva vida i la meva carrera per dedicar-me tot un any a una cosa que és una absoluta pèrdua de temps?

En Vanger va somriure.

—Pel que fa a la teva carrera, has de reconèixer que ara com ara ha quedat una mica penjada.

En Blomkvist no va saber com replicar.

—Vull comprar un any de la teva vida. Donar-te una feina. El sou és millor que qualsevol oferta que et puguin fer mai a la vida. Et pagaré 200.000 corones al mes… és a dir, 2.400.000 corones, si acceptes i et quedes l'any sencer.

En Blomkvist estava astorat.

—No em faig illusions. Les possibilitats que te'n surtis són mínimes, però, si contra tot pronòstic resols el misteri, t'ofereixo una prima que serà el doble del que t'ofereixo, és a dir, 4.800.000 corones. Siguem generosos i arrodonim-ho a 5 milions.

En Vanger es va reclinar contra el respatller i va decantar el cap.

—Puc ingressar els diners a qualsevol compte corrent que vulguis, d'arreu del món. També et pots emportar els diners en efectiu dins d'una maleta, de manera que depengui de tu declarar la suma al fisc.

—Això no està… bé —es va embarbussar en Blomk-vist.

—Per què no? —va replicar en Vanger amb calma—. Tinc 80 anys i encara estic en plenes facultats mentals. Tinc una fortuna personal considerable; me la puc gastar com vulgui. No tinc fills i no tinc cap intenció de deixar els diners a una colla de parents que detesto. He fet el meu testament i darreres voluntats; deixaré el gros de la meva fortuna a World Wildlife Fund. Les poques persones que representen alguna cosa per a mi rebran quantitats importants… com ara l'Anna.

En Blomkvist va fer que no amb el cap.

—Prova d'entendre'm —va demanar en Vanger—. Sóc un vell que morirà aviat. Només hi ha una cosa al món que m'importa… i la resposta a aquesta pregunta m'ha arruïnat mitja vida. No espero que la trobis, però tinc prou recursos per intentar-ho una última vegada. Es demanar massa? L'hi dec a la Harriet. I m'ho dec a mi mateix.

—Em pagaràs tots aquests milions de corones per no res. L'únic que he de fer és signar el contracte i gratar-me la panxa durant tot un any.

—No ho faràs pas. Al contrari… treballaràs més que en tota la teva vida.

—Com en pots estar tan segur?

—Perquè et puc oferir una cosa que no es pot comprar, però que desitges més que res al món. —I què és?

En Vanger va afuar la mirada.

—Et puc lliurar en Hans-Erik Wennerstròm. Puc demostrar que és un estafador. Tenia 35 anys quan va començar la seva carrera amb mi i et puc lliurar el seu cap en una safata. Resol el misteri i puc convertir la teva derrota als tribunals en la notícia de l'any.

Capítol 7

Divendres, 3 de gener

L'Erika va deixar el cafè a la taula i es va acostar a la finestra per admirar la vista de Gamla Stan. Eren les nou del matí. La pluja havia fos tota la neu durant la festa de Cap d'Any.

—Sempre m'ha agradat aquesta vista —va comentar—. Un pis com aquest em faria renunciar a viure a Saltsjò-baden.

—Tens la clau. Deixa el teu barri de rics i vine quan vulguis —va recordar-li en Blomkvist. Va tancar la maleta i la va deixar al costat de la porta.

La Berger es va tombar i li va adreçar una mirada d'incredulitat.

—No ho pots dir de debò, Mikael —va dir—. Passem una crisi tremenda i fas les maletes per anar-te'n a viure a Tjottahejti.

—Hedestad. A poques hores amb tren. I no és per sempre.

—Com si fos Ulan Bator. No veus que farà l'efecte que te'n vas amb la cua entre cames?

—Això és precisament el que faig. A més, durant aquest any també he de complir una pena de presó.

En Christer Malm estava assegut al sofà. Se sentia incòmode. Era la primera vegada des que havien fundat Millennium que havia vist la Berger i en Blomkvist tan en desacord. Sempre havien estat inseparables. De vegades havien tingut topades força enceses, però les discussions sempre eren per temes de negocis i tard o d'hora les acabaven resolent, es feien una abraçada i sortien a fer un mos plegats. O se n'anaven al llit. La darrera tardor no havia estat cap festa i ara era com si s'hagués obert un gran abisme entre tots dos. En Malm es preguntava si assistia al principi de la fi de Millennium.

—No em queda més remei —va dir en Blomkvist—. No hi podem fer res més.

Es va servir un cafè i va seure a la taula de la cuina. La Berger va fer que no amb el cap i es va asseure al seu davant.

—Què en penses, Christer? —va demanar.

Ell havia estat esperant la pregunta i tement el moment en què hauria de prendre partit. Era el tercer soci, però tots sabien que Millennium eren en Blomkvist i la Berger. Només li demanaven el seu parer quan no es posaven d'acord.

—Sincerament —va contestar en Malm—, tots dos sabeu perfectament que tant se val el que jo pensi.

Va callar. Li encantava la fotografia. Li encantava treballar amb formes gràfiques. No s'havia considerat mai un artista, però sabia que era un dissenyador refotudament bo. A més, era un inútil a l'hora de prendre decisions polítiques o de resoldre conflictes.

La Berger i en Blomkvist es miraven des de cada extrem de la taula. Ella es mostrava freda i irada. Ell, reflexiu.

Això no és cap baralla, va pensar en Malm. Es un divorci.

—Entesos, deixeu que exposi els meus arguments una vegada més —va dir en Blomkvist—. Això no significa que hagi renunciat a Millennium. Hi hem treballat massa per deixar-ho aquí.

—Però ara no seràs a la redacció… en Christer i jo ens haurem d'encarregar de tot. Que no ho veus? Que no entens que t'exilies tu sol?

—Exacte, aquesta és la segona raó. Necessito un descans, Erika. Estic completament esgotat. Unes vacances remunerades a Hedestad potser són precisament el que necessito.

—Tota aquesta història és una bestiesa, Mikael. També podries acceptar una feina al circ.

—Ja ho sé. Però guanyaré 2.400.000 corones per seure en una cadira tot un any, i no serà perdre el temps. Aquesta és la tercera raó. El primer assalt amb en Wennerstròm s'ha acabat i m'ha deixat fora de combat. El segon assalt ja ha començat… provarà d'enfonsar Milleimium una vegada per totes perquè sap que mentre existeixi la revista sempre sabrem quina mena de persona és.

—Ja ho sé. Ho he vist a les xifres mensuals dels ingressos per publicitat dels últims sis mesos.

—Precisament per aquesta raó he de deixar la redacció. Sóc com una capa vermella incitant-lo a envestir. Es un maníac. Mentre jo sigui aquí, no ho deixarà córrer. Ara ens hem de preparar per al tercer assalt. Si volem tenir la més petita possibilitat contra en Wennerstròm, hem de retirar-nos i pensar en una nova estratègia. Hem de trobar alguna cosa per clavar-li un bon cop. I això serà la meva feina d'aquest any.

—Tot això ho entenc —va replicar la Berger—. Per tant, endavant, agafa't unes vacances. Vés a l'estranger, estira't a la platja durant un mes. Busca't una mossa ben maca a la Costa Brava. Relaxa't. Vés a Sandhamn i contempla les onades.

—I quan torni res no haurà canviat. En Wennerstròm destruirà Millennium llevat que es doni per satisfet amb el meu abandonament. Ja ho saps. L'única cosa que el podria aturar és que trobem alguna cosa que puguem fer servir en contra seva.

—I creus que ho trobaràs a Hedestad?

—He comprovat els retalls de premsa. En Wennerstròm va treballar per al grup Vanger des del 1969 fins al 1972. Va formar part de la direcció i va ser el responsable de les inversions estratègiques. En va marxar precipitadament. Per què hauríem de desaprofitar la possibilitat que en Henrik Vanger tingui alguna cosa per enxampar-lo?

—Però si el que va fer va passar fa trenta anys, serà difícil demostrar-ho ara.

—En Vanger em va prometre revelar amb tots els ets i uts el que en sap. Està obsessionat amb aquesta noia desapareguda… pel que sembla, és l'únic que li interessa, i si això comporta destruir en Wennerstròm, crec que és molt possible que ho faci. Sigui com vulgui, no podem deixar passar aquesta oportunitat… és la primera persona que diu que està disposada a revelar proves contra en Wennerstròm.

—Encara que tornessis amb proves irrefutables que va ser en Wennerstròm qui va escanyar la noia, no ho podríem utilitzar. No pas després de tants anys. En un judici ens faria pols.

—Ja hi havia pensat, però no pot anar per aquí: aleshores ell estudiava a la facultat d'econòmiques d'Estocolm, i quan la noia va desaparèixer no tenia cap relació amb el grup Vanger. —En Blomkvist va fer una pausa—. Erika, no penso deixar Milletmium, però és important per a la revista que sembli com si ho fes. Tu i en Christer l'heu de continuar dirigint. Si podeu, si se us presenta la possibilitat d'arribar a un alto el foc amb en Wennerstròm, feu-ho. No podreu si encara sóc al consell de direcció.

—D'acord, però aquesta situació fa pudor i crec que anant a Hedestad t'agafes a un clau roent.

—Tens alguna idea millor?

La Berger va arronsar les espatlles.

—Hauríem de començar a buscar fonts ara mateix. Repassar la investigació des del principi. I fer-ho bé, aquest cop.

—Ricky… aquest tema és mort i ben mort.

Derrotada, l'Erika va enterrar el cap entre les mans. Quan va parlar, al principi no va voler mirar en Blomkvist als ulls.

—Estic molt i molt emprenyada amb tu. No perquè escrivissis l'article sense fonament… jo hi vaig ficar cullerada igual que tu. I tampoc perquè deixis la feina d'editor, que en aquestes circumstàncies és una decisió encertada. Puc acceptar que fem que sembli un conflicte o una lluita de poder entre tu i jo… comprenc la lògica quan es tracta de fer creure a en «Wennerstròm que simplement sóc una cara maca que no comporta cap mena d'amenaça i que és amb tu amb qui cal anar amb compte. —Va fer una pausa i ara el va mirar directament als ulls—. Però crec que comets un error. En «Wennerstròm no s'ho empassarà. No pararà fins a destruir Millennium. L'única diferència és que a partir d'avui jo hauré de lluitar tota sola, i saps que et necessitem més que mai al consell de direcció. Molt bé, no em fa res lluitar contra en Wennerstròm, però el que m'emprenya tant és que abandonis el vaixell de cop i volta. Em deixes plantada quan les coses estan pitjor que mai.

En Blomkvist va allargar la mà i li va acariciar els cabells.

—No estàs sola. Tens en Christer i la resta de l'equip al teu darrere.

—Menys en Janne Dahlman. I t'ho dic de passada, crec que vas cometre un error contractant-lo. Es competent, però fa més mal que bé. No hi confio. Durant tota la tardor ha estat rondant per aquí ben content. No sé si espera ocupar el teu lloc o si simplement és falta de química personal entre ell i la resta de l'equip.

—Em sembla que tens raó —va contestar en Blomkvist.

—I doncs, què faries? Despatxar-lo?

—Erika, tu ets la redactora en cap i la principal accionista de Millennium. Si ho has de fer, despatxa'l.

—Mai no he fet fora ningú, Micke. I ara també em carregues a mi aquesta decisió. Ja no em diverteix gens anar cada matí a la redacció.

En aquest moment en Malm els va sorprendre posant-se dret.

—Si has d'agafar aquest tren, val més que anem tirant. —La Berger va començar a protestar, però ell va aixecar una mà—. Un moment, Erika, m'has demanat què en pensava. Bé, crec que aquesta situació és una merda. Però, si les coses són com diu en Mikael… que està a punt de caure en un pou sense fons… llavors, cal que marxi pel seu bé. L'hi devem.

Van mirar en Malm completament bocabadats i ell va tornar a en Blomkvist una mirada apocada.

—Sabeu perfectament que vosaltres dos sou Millennium. Jo en sóc soci i tots dos sempre heu sigut justos amb mi i m'encanta la revista i tot plegat, però em podríeu substituir fàcilment per qualsevol altre director gràfic. Ara bé, com que m'heu demanat la meva opinió, aquí la teniu. Pel que fa a en Dahlman, estic d'acord amb vosaltres. I si el vols despatxar, Erika, ja ho faré jo per tu. Sempre que tinguem una raó creïble. Evidentment, és un contratemps terrible que en Mikael ens deixi justament ara, però no crec que ens quedi altre remei. Mikael, et portaré a l'estació. L'Erika i jo defensarem el castell fins que tornis.

—El que em fa por és que en Mikael no torni —va replicar la Berger en veu baixa.

L'Armansky va despertar la Salander quan va telefonar-li a dos quarts de dues de la tarda.

—Què passa? —va dir ella, encara endormiscada. Tenia un regust de quitrà a la boca.

—En Mikael Blomkvist. Acabo de parlar amb el nostre client, en Frode, l'advocat.

—Ah, sí?

—Ha trucat per dir que ja podem abandonar la investigació d'en Wennerstròm.

—Que l'abandonem? Però si tot just acabo de començar.

—En Frode ja no hi està interessat.

—Així de senzill?

—Es ell qui decideix.

—Vam acordar uns honoraris.

—Quant de temps hi has dedicat?

La Salander hi va rumiar.

—Tres dies sencers.

—Vam acordar un límit de 40.000 corones. Faré una factura de 10.000 i te'n quedaràs la meitat, una quantitat acceptable per tres dies de temps perdut. Haurà de pagar perquè és ell qui ho va engegar tot.

—I què figura que he de fer amb tot el material que he reunit?

—Hi ha res d'extraordinari? —No.

—En Frode no ha demanat cap informe. Desa-ho una temporada per si de cas l'home torna. Si no és així, ho pots estripar tot. La setmana vinent tindré una nova feina per a tu.

La Salander es va quedar una estona asseguda amb l'aparell a la mà després que l'Armansky pengés. Va anar al racó de la saleta d'estar que feia servir com a despatx i va contemplar les notes que havia enganxat a la paret i els documents que tenia amuntegats a la taula. El que havia aconseguit reunir eren principalment retalls de premsa i articles descarregats d'Internet. Va fer-ne una pila i els va desar en un calaix de l'escriptori.

Va arrufar el front. L'estrany comportament d'en Blomkvist al tribunal li havia semblat molt interessant, i a la Salander no li agradava deixar córrer un encàrrec un cop l'havia començat. «Tothom té secrets. Només es tracta d'esbrinar de quina mena.»

SEGONA PART

L'anàlisi de les conseqüències. Del 5 de gener al 17 de març.

El 46 % de les sueques han estat exposades a la violència d'algun home.

Capítol 8

Divendres, 3 de gener — Diumenge, 5 de gener

Quan en Blomkvist va baixar del tren a Hedestad per segona vegada, el cel tenia un color blau pastel i l'ambient era gèlid. El termòmetre de la paret de l'estació marcava divuit graus sota zero. Duia unes sabates inadequades. A diferència de l'última visita, Herr Frode no l'esperava amb un cotxe calentó. En Blomkvist els havia dit quin dia arribaria, però no amb quin tren. Va donar per fet que hi hauria un autobús cap a Hedeby, però no tenia gens de ganes d'arrossegar dues feixugues maletes i una bossa de viatge, de manera que va creuar la plaça cap a la parada de taxis.

Havia nevat molt per tota la costa de Norrland entre Nadal i Cap d'Any, i si s'havia de jutjar pels solcs i els munts de neu deixats per les màquines llevaneus, a Hedestad els equips de neteja havien estat d'allò més ocupats. El taxista, el nom del qual, segons la llicència enganxada a la finestreta, era Hussein, va assentir amb el cap quan en Blomkvist li va preguntar si havien tingut problemes amb el mal temps. Amb un fort accent de Norrland, li va explicar que havia estat la pitjor tempesta de neu des de feia dècades, i en Blomkvist va lamentar amargament no haver optat per passar les vacances de Nadal a Grècia.

Va indicar al taxista el camí fins al pati d'en Henrik Vanger, tot just acabat de netejar de neu, i un cop allí va deixar les maletes a l'empedrat i va observar com el taxi tornava cap a Hedestad. De sobte se sentia sol i insegur. Potser l'Erika tenia raó en considerar que tot aquest projecte era una insensatesa.

Va sentir que la porta s'obria al seu darrere. En Vanger anava tapat amb un gruixut abric de pells, unes botes pesades i una gorra amb orelleres. En Blomkvist anava amb texans i una prima caçadora de cuir.

—Si penses viure aquí, hauràs d'aprendre a abrigar-te més en aquesta època de l'any. —Van fer una encaixada—. Estàs segur que no vols allotjar-te a la casa principal? No? Aleshores em sembla que val més que comencem a installar-te a la teva nova residència.

Una de les condicions de les negociacions amb en Vanger i en Dirch Frode havia estat disposar d'un lloc per viure on pogués fer la seva i anar i venir quan li vingués de gust. En Vanger va dur en Blomkvist camí avall cap al pont i llavors va torçar per obrir el cancell d'un altre pati, també acabat de netejar de neu, davant d'una petita casa de fusta a la vora del final del pont. La casa no estava tancada amb clau. Van passar a un petit rebedor on en Blomkvist, amb un sospir d'alleujament, va deixar les maletes.

—D'això en diem la nostra casa dels convidats. Es on allotgem normalment les persones que s'estaran aquí un llarg període de temps. Aquí va ser on tu i els teus pares vau viure l'any 1963. Es un dels edificis més antics del poble, però s'ha modernitzat. He demanat a en Nilsson, el meu manetes, que encengués l'estufa aquest matí.

La casa consistia en una cuina gran i dues cambres més petites; en conjunt, cinquanta metres quadrats. La cuina ocupava la meitat de l'espai i era força moderna, amb focs elèctrics i una petita nevera. Contra la paret que mirava al rebedor, hi havia una antiga estufa de ferro forjat on havien encès un foc hores abans aquell mateix dia.

—No cal que facis servir la llar de foc, llevat que faci un fred de por. La caixa de la llenya és al rebedor i trobaràs un llenyer a la part del darrere de la casa. Aquesta tardor ha estat desocupada i aquest matí hem encès l'estufa per escalfar els murs. Normalment, amb els radiadors elèctrics n'hi ha prou. Només has de vigilar de no penjar-hi roba al damunt; podries provocar un incendi.

En Blomkvist va donar una ullada al voltant. Les finestres miraven a tres costats diferents, i des de la taula de la cuina tenia una vista del pont, a uns trenta metres de distància. La cuina estava equipada amb tres armaris grans, unes quantes cadires, un vell banc de fusta i una lleixa per als diaris. Hi havia un número de Se de l'any 1967. En un racó hi havia una taula petita que es podia fer servir com a escriptori.

Dues portes estretes donaven a les habitacions petites. La de la dreta, més propera a la paret exterior, a tot estirar era un rebost amb un escriptori, una cadira i uns quants prestatges al llarg de la paret. L'altra habitació, entre el rebedor i el petit despatx, era un dormitori molt petit amb un llit de matrimoni estret, una tauleta de nit i un armari rober. A les parets hi havia penjats quadres de paisatges. Els mobles i el paper pintat de la casa eren vells i descolorits, però feia bona olor i estava net. Algú havia fregat el terra amb una bona ensabonada. El dormitori tenia una altra porta que donava al rebedor, on un recambró dels mals endreços s'havia reconvertit en lavabo amb dutxa.

—Potser tindràs problemes amb l'aigua —va comentar en Vanger—. Ho hem comprovat aquest matí, però les canonades no estan gaire fondes, i si glaça gaire es poden congelar. Hi ha una galleda al rebedor; si cal pots venir a buscar aigua a la casa principal.

—Necessitaré un telèfon —va dir en Blomkvist.

—Ja n'he encarregat un. Vindran a installar-lo demà passat. I doncs, què me'n dius? Si canvies d'opinió, seràs benvingut a la casa principal quan vulguis.

—Ja em va bé així —va respondre en Blomkvist.

—Perfecte. Encara ens queda més o menys una hora de llum. Anem a fer un tomb perquè et familiaritzis amb el poble? T'aconsellaria que et posessis mitjons gruixuts i unes botes. En trobaràs unes al costat de la porta d'entrada. —En Blomkvist va fer el que li deien i va decidir que l'endemà mateix s'aniria a comprar calçotets llargs i unes bones sabates d'hivern.

El vell va començar el tomb explicant que el veí d'en Blomkvist, a l'altra banda del carrer, era en Gunnar Nilsson, l'empleat d'en Vanger que ell insistia a anomenar el seu «manetes». Però en Blomkvist es va adonar aviat que era alguna cosa més que un home que feia el manteniment de totes les edificacions de l'illa de Hedeby; també era l'administrador d'alguns immobles de Hedestad.

—El seu pare era en Magnus Nilsson, que va ser el meu manetes als anys seixanta, un dels homes que va ajudar en l'accident del pont. En Magnus està jubilat i viu a Hedestad. En Gunnar viu aquí amb la dona, que es diu Helen. Els fills van marxar.

En Vanger va callar un moment per rumiar un instant abans de reprendre la paraula:

—Mikael, l'explicació oficial de la teva presència aquí és que m'ajudaràs a escriure la meva autobiografia. Això et proporcionarà una excusa per tafanejar per tots els racons foscos i fer preguntes. La teva autèntica feina queda estrictament entre tu, jo i en Dirch Frode.

—Entesos. I repetiré el que ja vaig dir: no crec que sigui capaç de resoldre el misteri.

—L'únic que et demano és que facis el que puguis. Però hem de vigilar el que diem davant dels altres. En Gunnar té 56 anys, i això vol dir que en tenia 19 quan la Harriet va desaparèixer. Hi ha una pregunta per a la qual mai no he pogut trobar resposta: la Harriet i en Gunnar eren bons amics, i em penso que tenien una mena d'embolic d'adolescència entre tots dos. Ell hi estava força interessat, en tot cas. Però el dia que ella va desaparèixer, ell era a Hedestad; va ser un dels que es van quedar a terra ferma quan el pont va quedar tallat. A causa de la seva relació, el van investigar a fons i per a ell va ser molt desagradable. Va estar amb uns amics tot el dia i no va tornar aquí fins al vespre. La policia va comprovar la seva coartada i era sòlida.

—Suposo que tens una llista de totes les persones que eren a l'illa aquell dia i què feien.

—És clar. Continuem?

Es van aturar a la cruïlla del turó i en Vanger va assenyalar cap al vell port de pescadors, ara emprat per petites embarcacions de plaer.

—Tota la terra de Hedeby és propietat de la família Vanger… o meva, per ser més exactes. L'única excepció és la granja d'Ostergàrden i unes quantes cases d'aquí del poble. Aquelles cabanes d'allà, al port de pescadors, són de propietat privada, però són casetes d'estiu i en general estan deshabitades durant l'hivern. Llevat d'aquella casa més allunyada… mira com surt fum per la xemeneia.

En Blomkvist va veure fum enlairant-se. Estava glaçat fins al moll de l'os.

—Es un tuguri ple de corrents d'aire que està habitat tot l'any. Hi viu l'Eugen Norman, una mena de pintor de gairebé setanta anys. A mi em sembla un aficionat, però té fama pels seus paisatges. El pots considerar el típic excèntric del poble.

En Vanger va guiar en Blomkvist fins a l'altra banda de l'illa, identificant una casa rere l'altra. El poble estava format per sis cases al cantó occidental de la carretera i quatre més al cantó oriental. La primera casa, la més pròxima a la casa dels convidats d'en Blomkvist i a la casa pairal dels Vanger, era del germà d'en Henrik Vanger, en Harald. Es tractava d'un edifici rectangular de pedra de dos pisos que, a primer cop d'ull, semblava deshabitat. Les cortines estaven tancades i ningú no havia netejat la neu del caminet d'accés, que estava colgat per mig metre de neu. Amb una mirada més atenta, s'hi podien veure les petjades d'algú que havia caminat per la neu des de la carretera fins a la porta.

—En Harald és un solitari. Ell i jo no ens hem entès mai. A més de les nostres desavinences sobre l'empresa —n'és accionista—, amb prou feines ens hem parlat des de fa prop de seixanta anys. Ara en té 95 i és l'únic dels meus germans que encara viu. Ja t'explicaré els detalls més tard, però va estudiar medicina i ha passat la major part de la seva vida professional a Uppsala. Va tornar a Hedeby quan va fer els 70 anys.

—No us aprecieu gaire tot i ser veïns.

—El trobo detestable i m'hauria estimat més que s'hagués quedat a Uppsala, però aquesta casa és seva. Parlo com un veritable pocavergonya, oi?

—Parles com algú que no s'estima gaire el seu germà.

—Em vaig passar els primers vint-i-cinc anys de la meva vida disculpant-me per persones com en Harald perquè érem de la mateixa família. Llavors vaig descobrir que el parentiu no és cap garantia d'amor i vaig tenir ben poques raons per defensar-lo.

La següent casa era de la Isabella, la mare de la Harriet Vanger.

—Farà els 75 aquest any i encara és elegant i vanitosa com mai. També és l'única del poble que es parla amb en Harald i el visita de tant en tant, però no tenen gaire cosa en comú.

—Com era la seva relació amb la Harriet?

—Bona pregunta. Cal incloure les dones entre els sospitosos. Ja t'he explicat que solia deixar que els fills se les componguessin tots sols. No en puc estar segur, però em penso que tenia bon cor; senzillament, no era capaç d'assumir responsabilitats. Ella i la Harriet no van tenir mai cap mena de complicitat, però tampoc no estaven enfrontades. La Isabella pot ser dura, però de vegades no hi és tota. Ja veuràs què vull dir quan la coneguis.

La veïna de la Isabella era la Cecília Vanger, la filla d'en Harald.

—Va estar casada i va viure a Hedestad, però ella i el seu marit es van separar fa prop de vint anys. La casa és meva i li vaig proposar que hi vingués a viure. És mestra i, en molts sentits, és exactament el contrari que el seu pare. Jo afegiria que ella i el seu pare només es parlen quan no hi ha més remei. —Quants anys té?

—Va néixer el 1946. Per tant, tenia 20 anys quan la Harriet va desaparèixer. I sí, era una de les convidades a l'illa aquell dia. La Cecília pot semblar frívola, però de fet és més llesta que la majoria. No la subestimis. Si algú s'ha d'ensumar què t'empesques, serà ella. Es un dels meus parents que tinc en més bon concepte.

—Això significa que no en sospites?

—Tampoc és això. Vull que consideris l'assumpte sense reserves, independentment del que jo en pensi o cregui.

La casa que hi havia al costat de la de la Cecília també era propietat d'en Henrik Vanger, però estava llogada a una parella d'ancians que antigament havia format part de l'equip de direcció del grup Vanger. S'havien traslladat a Hedeby als anys vuitanta, de manera que no tenien res a veure amb la desaparició de la Harriet. La casa següent era d'en Birger Vanger, germà de la Cecília. Havia estat buida durant molts anys, ja que en Birger havia anat a viure a una casa moderna a Hedestad.

La major part dels edificis que s'arrengleraven al llarg del carrer eren de pedra i la seva construcció es remuntava a la primeria del segle XX. L'última casa era diferent; es tractava d'una edificació moderna de disseny, feta amb obra vista de color blanc i amb els marcs de finestra negres. Estava meravellosament emplaçada, i en Blomkvist es va poder fixar que la vista des de l'últim pis devia ser magnífica, de cara al mar per l'est i a Hedestad pel nord.

—Aquí és on viu en Martin, germà de la Harriet i conseller delegat del grup Vanger. Aquí era on hi havia la casa del rector, però l'edifici va quedar destruït per un incendi als anys setanta i en Martin va construir aquesta casa el 1978, quan es va fer càrrec dels negocis.

A l'última edificació de la banda oriental del carrer hi vivien la Gerda Vanger, la vídua d'un altre germà d'en Henrik, en Greger, i el seu fill Alexander.

—La Gerda està malalta. Pateix de reumatisme. L'Alexander té una petita part de les accions del grup Vanger, però dirigeix una sèrie de negocis propis, com ara alguns restaurants. Normalment cada any passa uns quants mesos a Barbados, on ha invertit una suma considerable en el sector turístic.

Entre la casa de la Gerda i la d'en Henrik hi havia un solar amb dos edificis buits més petits. Es feien servir de casa dels convidats per a membres de la família. A l'altra banda de la casa d'en Henrik hi havia un habitatge on vivia un altre empleat jubilat amb la seva esposa, però, com que la parella passava l'hivern a Espanya, era buit.

Van tornar a la cruïlla; el passeig s'acabava aquí. Es començava a fer fosc. En Blomkvist va prendre la iniciativa.

—Henrik, faré la feina per la qual m'has contractat. Escriuré la teva biografia i et complauré llegint tot el material sobre la Harriet amb tanta atenció i sentit crític com sigui capaç. Només vull que entenguis que no sóc cap detectiu privat.

—No espero res.

—Bé.

—Sóc ocell de nit, jo —va explicar en Vanger—. Per tant, em podràs trobar a qualsevol hora després de dinar. Ho disposaré tot perquè tinguis un gabinet de treball aquí, i pots fer-lo servir quan vulguis.

—No, gràcies. Tinc un despatxet a la casa dels convidats i serà allà on treballaré.

—Com et vagi millor.

—Si necessito parlar amb tu, ho farem al teu despatx, però aquesta nit no et cosiré a preguntes.

—Ho comprenc. —El vell semblava estranyament tímid.

—Em caldran un parell de setmanes per llegir tota la documentació. Treballaré en dos fronts. Ens reunirem algunes hores cada dia perquè et pugui entrevistar i recopilar el material per a la biografia. Quan comenci a tenir preguntes sobre la Harriet que em calgui discutir amb tu, ja t'ho faré saber.

—Sembla raonable.

—Necessitaré tenir les mans lliures per fer la meva feina i no vull un horari de feina fix.

—Decideix tu mateix com t'has d'organitzar.

—M'imagino que ets conscient que he de passar un parell de mesos a la presó. No sé exactament quan, però no penso recórrer contra la sentència. Probablement serà durant aquest any.

En Vanger va corrugar les celles.

—Això és un contratemps. Haurem de solucionar aquest problema quan sigui l'hora. Sempre pots demanar un ajornament.

—Si m'ho permeten i tinc prou material, potser podré escriure el llibre a la presó. Una cosa més: encara sóc soci de Millennium, i ara com ara és una revista en crisi. Si passa alguna cosa que demani la meva presència a Estocolm, hauré d'abandonar el que estigui fent aquí i acudir-hi.

—No ets el meu esclau. Vull que treballis de manera meticulosa en la tasca que t'he assignat, però és clar que pots organitzar-te i fer-la com creguis convenient. Si necessites temps lliure, endavant, però si descobreixo que no estàs fent la feina, ho consideraré un incompliment del contracte. —En Vanger va mirar cap al pont. Era un home prim i eixut, i en Blomkvist va pensar que en aquell moment semblava un espantaocells sinistre—. Pel que fa a Millennium, hauríem de parlar de quina mena de crisi travessa i si jo hi puc ajudar d'alguna manera.

—La millor ajuda que li pots oferir és lliurar-me el cap d'en Wennerstròm en una safata ara mateix.

—Ah, no. No ho penso fer pas. —El vell va adreçar a en Blomkvist una dura mirada—. L'única raó per la qual vas acceptar aquesta feina va ser perquè vaig prometre desemmascarar en Wennerstròm. Si et dono la informació ara, podries deixar córrer la feina quan et vingués de gust. Et donaré aquesta informació d'aquí a un any.

—Henrik, perdona que t'ho digui així, però jo no tinc cap certesa que continuïs viu d'aquí a un any.

En Vanger va sospirar i va clavar la mirada més enllà del port de pescadors.

—Prou que ho sé. Parlaré amb en Frode per veure si podem pensar en alguna solució. Però, pel que fa a Millennium, jo podria ajudar d'una altra manera. Si no m'equivoco, el problema és que els anunciants s'han començat a retirar.

—Els anunciants són el problema més urgent, però la crisi és més profunda. Es una qüestió de credibilitat. Tant se val quants anunciants tinguem, si ningú no vol comprar la revista.

—Ho entenc perfectament. Encara formo part del consell de direcció d'una corporació força gran, tot i que en un paper passiu. Ens hem d'anunciar en alguna banda. Ja en parlarem més endavant. Si et vols quedar a sopar…

—No. Em vull installar, comprar una mica de queviures i donar un cop d'ull. Demà aniré a Hedestad i compraré roba d'abric.

—Bona idea.

—M'agradaria que portessin els arxius sobre la Harriet a casa meva.

—S'han de tractar…

—…amb molta cura. Me'n faig càrrec.

En Blomkvist va tornar a la casa dels convidats. Quan va entrar li petaven les dents. El termòmetre de fora de la finestra marcava quinze graus sota zero; no recordava haver passat mai tant de fred com després d'aquesta passejada, que amb prou feines havia durat vint minuts.

Es va passar una hora installant-se en el que seria casa seva durant l'any següent. Va desar la roba a l'armari del dormitori i els articles d'higiene personal al lavabo. La segona maleta en realitat era un bagul amb rodes. En va treure llibres, alguns CD i un reproductor de CD, llibretes, un magnetòfon Sanyo, un escànner Microtek, una impressora portàtil d'injecció de tinta, una càmera digital Minolta i un recull d'altres objectes que considerava indispensables per a un any d'exili.

Va ordenar els llibres i els CD a la prestatgeria del des-patxet, juntament amb dos classificadors que contenien material de recerca sobre en Hans-Erik Wennerstròm. El material no tenia cap valor, però no es resignava a desfer-se'n. D'una manera o altra havia de convertir aquells dos classificadors en una mena de pedra angular que li permetés reprendre la seva carrera professional.

Finalment va obrir la bossa de viatge i va deixar el seu iBook damunt l'escriptori del despatxet. Aleshores es va aturar i va donar una ullada al voltant amb cara d'enze. «Els avantatges de viure al camp, ai carai!» No podia connectar enlloc el cable de banda ampla. Ni tan sols tenia una presa de telèfon per connectar un antiquat mòdem.

En Blomkvist va trucar a la companyia telefònica Telia des del mòbil. Després d'insistir-hi una mica, va aconseguir que algú trobés la comanda que havia fet en Vanger per a la casa dels convidats. Volia saber si la connexió podia tenir ADSL, i li van dir que seria possible per mitjà d'un relé installat a Hedeby, tot i que trigaria uns quants dies a tenir-la a punt.

Ho va enllestir tot passades les quatre de la tarda. Es va posar un parell de mitjons gruixuts i les botes prestades, i es va abrigar amb un altre jersei. A la porta d'entrada es va aturar en sec; no li havien donat les claus de la casa i el seu instint urbanita es rebellava contra la idea de deixar la porta oberta. Va tornar a la cuina i va començar a obrir calaixos. Per fi va trobar una clau penjada al rebost.

La temperatura havia baixat fins als disset sota zero. Va travessar el pont a pas viu i va pujar turó amunt més enllà de l'església. El supermercat Konsum estava còmodament situat a uns tres-cents metres de distància. Va omplir fins a vessar dues bosses de paper amb queviures i tot seguit les va dur a casa abans de tornar a travessar el pont. Aquesta vegada es va aturar al Cafè de la Susanne. La dona de darrere el taulell tenia uns cinquanta anys. Ell li va preguntar si era la Susanne. i aleshores es va presentar dient que, sens dubte, seria un client habitual. De moment era l'únic, i la Susanne. li va oferir cafè quan ell va demanar uns sandvitxos i li va comprar una barra de pa. Va agafar un exemplar del Hedestads Kuriren de l'expositor de diaris i es va asseure en una taula amb vistes al pont i l'església, ara amb la façana illuminada. Semblava una postal de Nadal. Va trigar quatre minuts a llegir el diari. L'única notícia d'interès eren un breu article que explicava que un polític de la contrada que es deia Birger Vanger (liberal) invertiria a l'IT TechCent, un centre de desenvolupament tecnològic de Hedestad. En Mikael s'hi va estar fins que la cafeteria va tancar a les sis.

A dos quarts de vuit va trucar a l'Erika, però li van comunicar que aquell número no estava disponible. Va seure al banc de la cuina i va provar de llegir una novella que, segons la ressenya de la contracoberta, era el sensacional debut d'una feminista adolescent. La novella tractava dels intents de l'autora de posar ordre a la seva vida sexual durant un viatge a París, i en Blomkvist es va preguntar si a ell el qualificarien de feminista si escrivís una novella sobre la seva vida sexual amb l'estil d'un estudiant d'institut. Probablement no. Havia comprat el llibre perquè l'editorial definia la jove novellista com «una nova Carina Rydberg». Ràpidament va constatar que no era el cas, ni per l'estil ni pel contingut. Va deixar córrer el llibre i es va posar a llegir un relat de Hopalong Cassidy publicat en un Rekordmagasinet de mitjan anys cinquanta.

Cada mitja hora sentia el toc breu i apagat del campanar de l'església. Hi havia llum a les finestres de la casa del manetes de l'altre costat del carrer, però en Blomkvist no hi veia ningú a dins. La casa d'en Harald Vanger era a les fosques. Cap a les nou un cotxe va travessar el pont i va desaparèixer cap al promontori. A mitjanit la illuminació de la façana de l'església es va apagar. Segons semblava, això era tot el que oferien els atractius de Hedeby un divendres a la nit del començament de gener. El silenci era inquietant.

Va provar de tornar a trucar a l'Erika i li va sortir la bústia de veu demanant-li que deixés el nom i un missatge. Ho va fer i, en acabat, va apagar el llum i es va ficar al llit. En l'última cosa en què va pensar abans d'adormir-se va ser que a Hedeby correria un gran risc de tornar-se completament guillat.

Va ser estrany despertar-se envoltat del més absolut silenci. En Blomkvist va passar d'un son profund a un estat d'alerta total en una fracció de segon, i aleshores va quedar-se quiet, escoltant. A l'habitació feia fred. Va girar el cap i va consultar l'hora al rellotge de polsera que havia deixat en un tamboret al costat del llit. Passaven vuit minuts de les set del matí; mai no havia estat una persona matinera i normalment li costava llevar-se sense que sonessin, com a mínim, dos despertadors. Avui s'havia despertat tot sol i fins i tot se sentia descansat.

Va posar aigua a escalfar per fer-se cafè abans d'entrar a la dutxa. Tot d'una, aquesta situació el divertia. «.Kalle Blomkvist… investigant al cul del món.» L'aixeta de la dutxa passava d'aigua bullent a aigua gèlida només fregar-la amb els dits. Va trobar a faltar el diari del matí a la taula de la cuina. La mantega estava congelada. No hi havia ganivet del formatge al calaix dels coberts. A fora encara era negra nit. El termòmetre marcava vint-i-un graus sota zero. Era dissabte.

La parada de l'autobús de Hedestad era al carrer del supermercat Konsum, i en Blomkvist va estrenar el seu exili seguint el seu pla d'anar a comprar al poble. Va baixar de l'autobús a l'estació del tren i va fer un tomb pel centre del poble. De camí va comprar unes pesades botes d'hivern, dos parells de calçotets llargs, unes quantes camises de franella, una parca tres quarts com cal, una gorra calenta i guants folrats. A la secció d'electrònica va trobar un petit televisor portàtil amb dues antenes telescòpiques. El venedor li va assegurar que a Hedeby com a mínim podria sintonitzar l'SVT, el canal estatal de televisió, i en Blomkvist li va fer prometre que li tornaria els diners si resultava que no era així.

Es va aturar a la biblioteca per fer-se'n el carnet i agafar en préstec dues novelles de misteri d'Elizabeth George. Va comprar llapis i llibretes. També va comprar una motxilla per carregar les noves adquisicions.

Per acabar, va comprar un paquet de cigarretes. Havia deixat de fumar feia deu anys, però de tant en tant es concedia una recaiguda. Es va ficar el paquet a la butxaca de la parca sense obrir-lo. L'última parada va ser a l'òptica, on va comprar solució per a lents de contacte i va encarregar unes lentilles noves.

Cap a les dues del migdia tornava a ser a Hedeby, i tot just estava traient les etiquetes del preu de la roba nova, quan va sentir que s'obria la porta. Una dona rossa (potser d'uns cinquanta anys) va trucar a la porta oberta de la cuina mentre traspassava el llindar. Portava un pa de pessic.

—Hola. Només volia venir a presentar-me. Em dic Helen Nilsson i visc just davant seu. M'han dit que serem veïns.

Es van donar la mà i ell es va presentar.

—Ah, sí, l'he vist a la tele. Serà agradable veure llum a la casa dels convidats a les nits.

En Blomkvist va preparar el cafè. Ella va intentar refusar-lo, però va acabar seient a la taula de la cuina adreçant una mirada furtiva a la finestra.

—Ara ve en Henrik amb el meu marit. Em sembla que li porten unes capses de cartró.

En Vanger i en Gunnar Nilsson es van aturar a fora amb un carretó, i en Blomkvist va sortir corrents a saludar-los i ajudar-los a entrar les quatre capses. Van deixar-les a terra al costat de l'estufa. En Blomkvist va servir tasses de cafè i va tallar el pa de pessic de la Helen.

Els Nilsson eren una gent molt maca. No semblaven gaire encuriosits per esbrinar per què en Blomkvist era a Hedestad; amb el fet que estigués treballant per a en Henrik Vanger en tenien prou. En Blomkvist va constatar que els Nilsson i en Vanger es comportaven de manera molt natural entre ells, sense fer distincions entre patró i empleats. Van parlar del poble i de l'home que havia construït la casa dels convidats on vivia en Blomkvist. Els Nilsson corregien en Vanger quan li fallava la memòria, i el vell els va explicar una anècdota força divertida: una nit, en Nilsson havia tornat tard a casa i havia descobert el boig del poble de l'altra banda del pont provant de forçar una finestra de la casa dels convidats, i ell se li havia acostat per preguntar al pobre delinqüent per què no entrava per la porta principal, que no estava tancada amb clau.

En Nilsson es va mirar amb escepticisme el petit televisor d'en Blomkvist i el va convidar a casa seva si li venia de gust mirar algun programa.

En Vanger es va quedar un moment després que els Nilsson marxessin. Pensava que era millor que en Blomkvist estudiés els arxius tot sol; si tenia algun problema el podia anar a veure a la casa principal.

Quan es va quedar sol una vegada més, en Blomkvist va dur les capses de cartró al despatx i va fer inventari del contingut.

La investigació d'en Vanger sobre la desaparició de la néta del seu germà s'havia allargat durant trenta-sis anys. En Blomkvist es va preguntar si es tractava d'una obsessió malaltissa o si, amb el pas dels anys, s'havia convertit en una mena de joc intellectual. El que estava clar era que el vell patriarca havia abordat la tasca amb el mètode sistemàtic d'un aficionat a l'arqueologia; el material ocupava set metres de prestatges.

La part més extensa consistia en vint-i-sis classificadors que eren còpies de la investigació policial. Es feia difícil creure que una desaparició hagués donat lloc a tanta quantitat de material. Sens dubte, en Vanger tenia prou influència per fer que la policia de Hedestad seguís tant les pistes versemblants com les inversemblants.

A més, hi havia quaderns plens de retalls de premsa, àlbums de fotos, mapes, articles sobre Hedestad i les empreses Vanger, el diari de la Harriet (tot i que no tenia gaires pàgines), els seus llibres de text, certificats mèdics, etc. També hi havia setze volums relligats de mida A4, de prop de cent pàgines cadascun, que es podien considerar el diari de treball d'en Vanger en les investigacions. En aquests quaderns havia recollit, amb calligrafia impecable, reflexions, teories i culs-de-sac de collita pròpia. En Blomkvist els va fullejar tots. El text estava ben escrit i tenia la impressió que eren còpies de potser dotzenes d'altres llibretes. Finalment hi havia deu cartipassos amb informació sobre la família Vanger. Aquests fulls estaven mecanografiats i els havia anat escrivint al llarg dels anys; eren les investigacions d'en Henrik Vanger sobre la seva pròpia família.

Cap a les set del vespre va sentir un fort miol a la porta d'entrada. Un gat d'un marró vermellós se li va esmunyir veloçment entre les cames per entrar a l'escalfor.

—Mi-te'l, que llest —va dir ell.

El gat va estar ensumant per la casa una estona. En Mikael va posar-li llet en un plat i el seu convidat la va llepar. En acabat, el gat va saltar a sobre del banc de la cuina i s'hi va arraulir tot cargolant-se. I allà es va quedar.

No va ser fins després de les deu que en Blomkvist va tenir una idea clara del material i el va tenir ordenat als prestatges. Es va servir un cafè i es va fer un parell d'entrepans. No havia fet un àpat com cal en tot el dia, però se sentia estranyament desganat. Va oferir un bocí de llonganissa i de paté al gat. Després de beure's el cafè, va treure les cigarretes de la butxaca de la parca i va obrir el paquet.

Va comprovar el mòbil. L'Erika no havia trucat. Ho va intentar una vegada més. Novament, només la bústia de veu.

Un dels primers passos que havia fet en Blomkvist era estudiar el mapa de l'illa que en Vanger li havia deixat. Encara tenia al cap tots els noms, i va apuntar qui vivia a cada casa. El clan Vanger estava format per una galeria tan extensa de personatges que trigaria temps a aprendre qui era qui.

Just abans de mitjanit es va posar roba d'abric i el calçat nou i va sortir a caminar tot travessant el pont. Va deixar la carretera i va vorejar l'estret sota l'església. S'havia format glaç a l'estret i dins del port vell, però més enllà, a mar oberta, va poder veure una franja més fosca d'aigua. Mentre era allà, la illuminació de la façana de l'església es va apagar i va quedar envoltat de foscor. Feia un fred que pelava i els estels omplien el cel.

Tot d'una, en Blomkvist es va sentir deprimit. No aconseguia entendre de cap de les maneres com és que s'havia deixat convèncer per acceptar aquest encàrrec. L'Erika tenia raó: hauria de ser a Estocolm (al llit amb ella, per exemple) planificant la lluita contra en Wennerstròm. Però tampoc no s'hi veia amb cor, i ni tan sols tenia la més petita idea de com començar a planificar una estratègia de contraatac.

Si hagués estat de dia, hauria anat directament a casa d'en Vanger, hauria trencat el contracte i hauria marxat a casa. Però des del turó del costat de l'església veia totes les cases de la banda de l'illa, i la casa d'en Harald Vanger era a les fosques. Hi havia llum a casa de la Cecília, igual que al xalet d'en Martin, al promontori i a la casa llogada. Al petit port esportiu es veien llums a la cabana de l'artista plena de corrents d'aire, i per la xemeneia sortien petites ratxes d'espurnes. També hi havia llums a l'última planta del Cafè, i en Blomkvist es va preguntar si hi vivia la Susanne., i si era així, si estava sola.

Diumenge al matí es va despertar per l'increïble soroll que omplia tota la casa. Va trigar un segon a caure-hi: eren les campanes de l'església, que cridaven els parroquians al servei del matí. Gairebé eren les onze. Va ronsejar al llit fins que va sentir un miol urgent a la porta d'entrada i es va llevar per deixar sortir el gat.

A migdia s'havia dutxat i esmorzat. Va entrar decidit al despatxet i va agafar el primer classificador de la investigació de la policia. Llavors va dubtar. Per la finestra podia veure el Cafè de la Susanne. Va ficar el classificador a la bossa de viatge i es va posar la roba d'abric. Quan va arribar a la cafeteria estava plena de clients, i hi va trobar la resposta a una pregunta que li havia estat ballant pel cap: com podia sobreviure una cafeteria en un cul de món com Hedeby? La Susanne. vivia dels fidels de l'església, i segurament feia el cafè i els pastissos dels funerals i altres cerimònies.

Va optar per fer una passejada. El Konsum tancava els diumenges, i va continuar uns quants centenars de metres més en direcció a Hedestad, on va comprar diaris en una benzinera. Es va passar una hora voltant per Hedeby, familiaritzant-se amb els encontorns de terra ferma. La banda del poble més propera a l'església i més enllà del supermercat Konsum era el centre, amb edificis més vells (construccions de dues plantes fetes amb pedra, que en Blomkvist imaginava que s'havien erigit a la primera i segona dècades del segle XX), que formaven una mena de carrer principal. Al nord de la carretera que entrava al poble hi havia edificis en bon estat, de diversos pisos, per a famílies amb fills. Al llarg de la costa i cap a la banda sud de l'església hi havia sobretot cases unifamiliars. Hedeby semblava el lloc on vivia la gent benestant de Hedestad.

Quan va tornar al pont, l'allau de gent que omplia el cafè havia afluixat, però la Susanne. encara estava enfeinada deixant netes les taules.

—L'hora punta del diumenge? —va dir ell a manera de salutació.

Ella va assentir amb el cap mentre es passava un floc de cabells darrere l'orella. —Hola, Mikael. —Vaja, recorda el meu nom.

—Com vol que me n'oblidi? —va replicar ella—. Vaig seguir el seu judici a la televisió.

—Han d'omplir el noticiari amb alguna cosa —va remugar ell. i va marxar cap a la taula del racó amb vistes al pont. Quan va mirar la Susanne. als ulls, la dona somreia.

A les tres de la tarda la Susanne. el va avisar que ja tancava la cafeteria. Després de l'hora punta, acabada la missa, havien vingut molt pocs clients. En Blomkvist havia llegit més d'una cinquena part del primer classificador de la investigació de la policia. Va guardar-se la llibreta a la bossa i va tornar a pas viu cap a casa pel pont.

El gat l'esperava als esglaons de l'entrada. Va mirar al voltant preguntant-se de qui devia ser aquell animal. El va deixar entrar igualment; almenys, li feia companyia.

Va fer un altre intent de parlar amb l'Erika. Òbviament, encara estava furiosa amb ell. Hauria pogut provar de trucar-li a la línia directa de la redacció o al número de casa seva, però ja li havia deixat prou missatges. En comptes d'això, va preparar cafè, va apartar el gat per fer-se un lloc al banc de la cuina i va obrir el classificador damunt la taula.

Va llegir atentament i a poc a poc, no volia que li passés per alt cap detall. A darrera hora del vespre, quan va tancar el dossier, havia omplert unes quantes pàgines de la seva llibreta amb anotacions i preguntes que esperava respondre amb els altres classificadors. El material estava ordenat cronològicament; no sabia dir si havia estat en Vanger qui ho havia ordenat d'aquesta manera o si era el sistema emprat per la policia als anys seixanta.

El primer full era una fotocòpia d'un informe manuscrit amb un encapçalament del Servei d'Atestats de la Policia de Hedestad. L'agent que havia rebut la trucada havia signat a. g. Ryttinger, que en Blomkvist va interpretar com «agent de guàrdia» Ryttinger. L'autor de la denúncia era en Henrik Vanger. La seva adreça i el seu número de telèfon estaven anotats al full. L'informe tenia data de diumenge 23 de setembre del 1966, a les 11.14 h. El text era lacònic:

«Trucada de Hrk. Vanger, declara que la filla del seu germà (?) Harriet Ulrika VANGER, n. el 15 de gener de 1950 (16 anys), està desapareguda de casa seva a l'illa de Hedeby des de ds. a la tarda. El denunciant ha expressat una gran inquietud.»

A les 11.20, una nota comunicava que el P-014 (cotxe patrulla? patrulla? pilot de llanxa?) havia anat al lloc dels fets.

A les 11.35,una altra, en una calligrafia menys intelligible que la d'en Ryttinger, afegia que «of. Magnusson com. que pont illa Hedeby encara bloquejat. Transp. per vaixell.» Al marge, una signatura illegible.

A les 12.14, en Ryttinger novament: «Trucada d'of. Magnusson des de H-by informa que Harriet Vanger, 16 anys, està desapareguda des de ds. a primera hora tarda. Família expressa gran inquietud. No sembla haver dormit al seu llit nit passada. No ha pogut abandonar illa a causa del pont bloquejat. Cap membre de la fam. sap res del parador de H. V.»

A les 12.19: «G. M. inform. per telèfon de la situació.»

La darrera nota era de les 13.42: «G. M. ha arribat a H-by; es farà càrrec de l'assumpte.»

El següent full revelava que les inicials «G. M.» es referien a l'inspector de policia Gustaf Morell, que va arribar a l'illa de Hedeby per mar, va assumir la direcció del cas i va preparar un informe oficial sobre la desaparició de la Harriet Vanger. A diferència de les anotacions inicials, plenes d'abreviacions innecessàries, els informes d'en Morell estaven escrits a màquina i en una prosa llegible. Les pàgines següents explicaven quines mesures s'havien pres, amb una objectivitat i un luxe de detalls que van sorprendre en Blomkvist.

En Morell havia actuat de manera sistemàtica. En primer lloc havia interrogat en Henrik Vanger en companyia de la Isabella Vanger, la mare de la Harriet. A continuació havia parlat amb la Ulrika Vanger, en Harald Vanger, en Greger Vanger, en Martin, el germà de la Harriet, i l'Anita Vanger. En Blomkvist va arribar a la conclusió que aquests interrogatoris seguien un ordre jeràrquic, de més a menys.

La Ulrika Vanger era la germana d'en Henrik Vanger i, evidentment, tenia un estatus comparable al d'una reina mare. La Ulrika vivia a la casa principal dels Vanger i no va poder proporcionar cap informació. Se n'havia anat al llit d'hora la nit anterior i no havia vist la Harriet des de feia uns quants dies. Segons semblava, havia insistit a reunir-se amb l'inspector Morell en privat per expressar-li la seva opinió que la policia havia d'actuar de seguida, immediatament.

En Harald Vanger ocupava el número dos a la llista. Tan sols havia vist la Harriet breument quan havia tornat de la desfilada a Hedestad, però «no l'havia vista des de l'accident al pont i no sabia on podia ser ara».

En Greger Vanger, germà d'en Henrik i en Harald, afirmava que havia vist l'adolescent desapareguda a l'estudi d'en Henrik Vanger, demanant de parlar amb en Henrik després de la seva visita a Hedestad, hores abans aquell mateix dia. En Greger Vanger insistia que no havia parlat amb ella, que simplement l'havia saludat. No tenia ni idea d'on podria ser, però era de l'opinió que era probable que la noia, eixelebradament, hagués anat a veure alguna amiga sense dir-ho a ningú i que reapareixeria aviat. Quan li van preguntar com podria haver abandonat l'illa, no va donar cap resposta.

A en Martin Vanger el van interrogar superficialment. Era al seu darrer any d'institut a Uppsala, on vivia a casa d'en Harald Vanger. No tenia lloc al cotxe d'en Harald i, per tant, havia agafat el tren per anar a Hedeby, on havia arribat tan tard que va quedar bloquejat a la banda de terra ferma sense poder accedir a l'illa fins a darrera hora del vespre, en barca. El van entrevistar amb l'esperança que la seva germana li hagués explicat alguna confidència, i que tingués alguna pista per si la noia tenia pensat fugir. La pregunta va ser acollida amb protestes per part de la mare de la Harriet, però en aquell moment l'inspector Morell potser pensava que una fugida de la Harriet era la millor notícia que podien esperar. Però en Martin no havia parlat amb la seva germana des de les vacances d'estiu i no tenia cap informació de valor.

L'Anita Vanger, filla d'en Harald Vanger, constava erròniament com a «cosina germana» de la Harriet. Estudiava el primer any d'universitat a Estocolm i havia passat l'estiu a Hedeby. Tenia gairebé la mateixa edat que la Harriet i s'havien fet amigues íntimes. Va declarar que havia arribat a l'illa dissabte amb el seu pare i que li feia illusió tornar a veure la Harriet, però que no n'havia tingut l'ocasió. L'Anita afirmava que estava amoïnada i que no era propi de la Harriet marxar sense avisar la família. En Henrik i la Isabella Vanger deien el mateix.

Mentre l'inspector Morell interrogava els membres de la família, havia ordenat a en Magnusson i en Bergman (la patrulla 014) que organitzés el primer grup de recerca mentre encara hi hagués llum. El pont encara estava tancat al trànsit, de manera que era difícil demanar reforços. El primer grup de recerca estava format per una trentena de persones dels dos sexes i de diferents edats. Les zones que van cobrir aquella tarda comprenien les cases desocupades del port de pescadors, la costa del promontori i al llarg de l'estret, la part de bosc més propera al poble i el turó anomenat Sòderberget, rere el port de pescadors. A aquesta darrera zona hi van anar perquè algú havia suggerit la teoria que la Harriet potser hi havia pujat per tenir una bona vista de l'accident del pont. També van enviar patrulles a Ostergàrden i a la caseta d'en Gottfried, a l'altra punta de l'illa, on la Harriet anava de tant en tant.

Però la recerca va ser infructuosa; no es va interrompre fins molt després de fer-se fosc, a les deu de la nit. A la nit la temperatura baixava fins als zero graus.

Durant la tarda l'inspector Morell va establir el quarter general en un saló que en Henrik Vanger va posar a la seva disposició a la planta baixa de la casa dels Vanger, i va prendre una sèrie de mesures.

En companyia de la Isabella Vanger, va examinar la cambra de la Harriet i va provar de determinar si hi faltava res: roba, maletes o alguna cosa per l'estil, que indicaria si la Harriet havia fugit de casa. La Isabella, poc cooperativa, no l'havia ajudat i no semblava conèixer gaire l'armari de la filla. «Sovint duia texans, però tots semblen iguals, oi?» La bossa de mà de la Harriet era a la taula. Hi havia el carnet d'identitat, una cartera amb nou corones i cinquanta cèntims, una pinta, un mirall i un mocador. Després de la inspecció, la cambra de la Harriet va quedar precintada.

En Morell havia reunit més persones per interrogar-les, membres de la família i empleats. Tots els interrogatoris es van redactar meticulosament.

Quan els integrants del primer grup de recerca van començar a tornar amb informes decebedors, l'inspector va decidir que s'havia d'engegar una recerca més sistemàtica. Durant el vespre i la nit van demanar reforços. En Morell es va posar en contacte, entre d'altres, amb el president del Club d'Orientació de Muntanya de Hedestad i li va demanar ajuda per reunir voluntaris per a la partida de recerca. Cap a mitjanit li van comunicar que cinquanta-tres membres, la majoria de la categoria júnior, serien a la propietat Vanger a les set del matí. En Henrik Vanger va convocar part del torn del matí, en total cinquanta homes de la fàbrica de paper. També va organitzar l'avituallament per a tothom.

En Blomkvist es va poder imaginar vívidament les escenes que van tenir lloc a la propietat Vanger durant aquells dies. L'accident del pont havia contribuït a la confusió de les primeres hores (perquè havia complicat l'arribada de reforços i també perquè la gent, d'una manera o altra, pensava que aquests dos successos dramàtics, en tenir lloc al mateix indret i pràcticament a la mateixa hora, devien estar relacionats d'alguna manera). Quan van retirar la cisterna del camió, l'inspector Morell va baixar al pont per assegurar-se que la Harriet Vanger no hagués acabat, per algun improbable gir del destí, sota la ferralla. Aquesta va ser l'única iniciativa irracional que en Mikael va poder detectar en la conducta de l'inspector, ja que sense cap dubte havien vist la noia desapareguda després de l'accident.

Durant aquelles primeres vint-i-quatre hores de desgavell, les esperances que la situació es resolgués ràpidament i feliçment es van enfonsar. I es van veure reemplaçades de mica en mica per dues teories. Malgrat les dificultats evidents d'abandonar l'illa sense que ningú se n'adonés, en Morell es va negar a excloure la possibilitat que la noia hagués fugit. Va decidir que s'havia de comunicar una descripció exhaustiva de la Harriet Vanger a totes les comissaries i va donar ordres a les patrulles de policia de Hedestad de mantenir els ulls oberts. També va enviar un company del departament de delictes criminals a entrevistar els conductors d'autobusos i el personal de l'estació del tren per esbrinar si algú l'havia vist.

A mesura que arribaven les respostes negatives, va semblar cada cop més probable que la Harriet Vanger hagués estat víctima d'alguna desgràcia. Aquesta teoria va acabar dominant la investigació dels dies posteriors.

La gran batuda de recerca dos dies després de la seva desaparició es va dur a terme, segons semblava i pel que en Blomkvist podia dir, amb una gran competència. La policia i els bombers, que havien participat en operacions similars, ho havien organitzat tot. A l'illa de Hedeby hi havia racons gairebé inaccessibles, però al capdavall era una zona limitada i van pentinar l'illa sencera en un sol dia. Una llanxa de la policia i dos voluntaris de les embarcacions de plaer van fer tot el que van poder per sondar les aigües al voltant de l'illa.

L'endemà la recerca va continuar amb més recursos humans. Es van enviar patrulles per fer una segona batuda del terreny més accidentat, a més d'una zona coneguda com «el fortí»: un conjunt de búnquers abandonats que es van construir durant la Segona Guerra Mundial. Aquell dia també van buscar a tots els recambrons, pous, cellers, coberts i golfes de l'illa.

Es podia intuir un cert grau de frustració a les notes oficials quan es va abandonar la recerca el tercer dia després de la desaparició de la noia. En Morell, naturalment, encara no n'era conscient, però en aquell moment havia arribat el més lluny que arribaria mai en la investigació dels fets. Estava desconcertat i no sabia cap a on fer el següent pas o on continuar la recerca. La Harriet Vanger semblava haver-se volatilitzat i els anys de calvari d'en Henrik Vanger tot just havien començat.

Capítol 9

Dilluns, 6 de gener — Dimecres, 8 de gener

En Blomkvist va continuar llegint fins a altes hores de la matinada i no es va llevar fins ben avançat el dia de Reis. Un Volvo blau marí últim model estava aparcat davant la casa d'en Henrik Vanger. Just quan posava la mà al picaporta, un home que sortia va obrir. Gairebé van xocar. L'home semblava tenir pressa. —Sí? El puc ajudar?

—He vingut a veure en Henrik Vanger —va explicar en Blomkvist.

Els ulls de l'home es van animar. Va somriure i va allargar una mà.

—Vostè deu ser en Mikael Blomkvist, el que pensa ajudar en Henrik amb la crònica familiar, oi?

Van fer una encaixada. En Vanger, segons semblava, havia començat a esbombar la tapadora d'en Blomkvist. L'home tenia sobreprès (el resultat, sens dubte, de massa anys de negociacions als despatxos i a les sales de reunions), però en Blomkvist va adonar-se de seguida de la semblança entre la seva cara i la de la Harriet Vanger.

—Sóc en Martin Vanger —va dir l'home—. Benvingut a Hedestad.

—Gràcies.

—El vaig veure a la televisió fa dies. —Pel que sembla, tothom m'ha vist a la tele. —En Wennerstròm… no està gaire ben vist en aquesta casa.

—Sí, en Henrik m'ho va dir. Espero sentir la resta de la història.

—Fa uns dies em va explicar que l'havia contractat. —En Martin Vanger va esclafir a riure—. Va comentar que probablement era per en Wennerstròm que vostè havia acceptat la feina.

En Blomkvist va dubtar abans de decidir-se a explicar la veritat.

—Aquesta va ser una raó important. Però per ser honestos, necessitava marxar d'Estocolm i Hedestad va aparèixer en el moment més oportú. Almenys, això crec. No puc fer veure que no he perdut el procés. I de tota manera, hauré d'anar a la presó.

En Martin Vanger va assentir amb el cap, seriós de cop i volta.

—Pot recórrer contra la sentència?

—No en trauria res.

En Martin Vanger va consultar l'hora.

—He de ser a Estocolm aquesta nit, de manera que val més que m'afanyi. Tornaré d'aquí a pocs dies. Vingui a casa i soparem plegats. M'agradaria molt saber el que va passar realment durant aquest judici. En Henrik és dalt. Endavant.

En Vanger estava assegut al sofà del seu gabinet; sobre la tauleta tenia el Hedestads-Kuriren, el Dagens Industri i YSvenska Dagbladet i els diaris de tarda d'àmbit nacional.

—M'acabo de trobar en Martin a fora.

—Corria a salvar l'imperi —va deixar anar en Vanger—. Cafè?

—Sí, si us plau. —En Blomkvist va seure, preguntant-se per què en Vanger semblava de tan bon humor. —Surts al diari.

En Vanger li va allargar un dels diaris de tarda obert per una pàgina amb el titular «Curtcircuit als mitjans». L'article el signava un periodista que en altres temps havia treballat al Finansmagasinet Monopol. Era el típic periodista sense cap qualitat i duia unes corbates espantoses; s'havia especialitzat en l'art de ridiculitzar tothom que defensés apassionadament alguna causa o que destaqués per damunt dels altres. Feministes, antiracistes i ecologistes podien comptar que els tocaria el rebre. En canvi, mai no havia defensat cap idea pròpia que pogués aixecar la més mínima controvèrsia. Ara, poques setmanes després del judici sobre l'afer Wennerstròm, posava sota el seu punt de mira en Mikael Blomkvist, al qual descrivia com un perfecte idiota. A l'Erika Berger la qualificava de cara bonica i incompetent:

Corre el rumor que Millennium està a punt d'anar-se'n en orris, malgrat que la seva redactora en cap sigui una feminista que duu minifaldilla i que ensenya els morrets a la tele. Fa anys que la revista sobreviu gràcies a la imatge que han venut els seus directors: la de periodistes joves que es dediquen a investigar i desemmascarar els pocavergonyes del món dels negocis. Aquest truc publicitari potser funciona amb joves anarquistes disposats a escoltar aquesta mena de missatges, però els tribunals no se l'empassen. I Kaíle Blomkvist ho acaba de descobrir.

En Mikael va consultar el mòbil per comprovar si tenia trucades de l'Erika. Ni trucades ni missatges. En Vanger va esperar sense dir res. En Blomkvist es va adonar que el vell tenia intenció de guardar silenci fins que ell es decidís a trencar-lo.

—És un cretí —va engegar en Blomkvist.

En Vanger va riure, però va dir:

—Potser. De tota manera, no és pas ell qui han condemnat.

—Es cert. I mai no ho faran. Mai no té opinions pròpies; sempre s'apunta al bàndol guanyador i llança la darrera pedra per fer tant de mal com pugui.

—Jo m'he guanyat molts enemics amb el pas dels anys. I si he après una cosa, és a no barallar-me quan sé que tinc totes les de perdre. A més, també he après a no deixar que algú que m'insulta se surti amb la seva. Ignora'l quan estigui exaltat, no oblidis mai res i torna-l'hi amb la mateixa moneda quan se't presenti l'oportunitat. Sigues pacient i aixafa'l quan estiguis en una posició de força… encara que no et calgui tornar el cop.

—Gràcies per la classe de filosofia, Henrik. Ara m'agradaria que em parlessis de la teva família. —Va collocar el magnetòfon entre ells dos al damunt de la taula i va prémer el botó d'enregistrar.

—Què vols saber?

—M'he llegit el primer classificador, el que tracta sobre la desaparició i la recerca, però s'hi esmenten tants membres de la família Vanger que necessito ajuda per saber qui és qui.

La Salander es va estar plantada al vestíbul buit durant ben bé deu minuts, amb la vista clavada a la placa de llautó que deia «Sr. N. E. Bjurman, advocat», abans de trucar al timbre. El pany de la porta d'entrada va fer un soroll metàllic.

Era dimarts. Es trobaven per segona vegada i tot plegat li feia mala espina.

No era que en Bjurman li fes por; la Salander poques vegades tenia por de res o de ningú. El que passava era que aquest nou tutor la feia sentir d'allò més incòmoda. Amb el seu predecessor, l'advocat Holger Palmgren, eren figues d'un altre paner: era amable, correcte i educat. Però la seva relació havia quedat brutalment interrompuda ara feia tres mesos quan en Palmgren havia tingut un atac de feridura, i seguint algun ordre burocràtic que ella no coneixia, en Niïs Erik Bjurman havia acabat fent-se càrrec del seu cas.

Durant els dotze anys que la Lisbeth Salander havia estat tutelada pels serveis socials i psiquiàtrics, dos d'aquests en un sanatori pediàtric, mai no havia contestat ni una sola vegada a la senzilla pregunta de «com et trobes avui?».

Quan va fer 13 anys, el tribunal de primera instància havia decidit, d'acord amb les lleis que regulaven la tutela de menors, que havia d'ingressar al centre psiquiàtric infantil Sankt Stefan d'Uppsala. La decisió es basava principalment en el fet que es considerava que tenia un desequilibri emocional i que es mostrava violenta amb els companys de classe i, possiblement, amb si mateixa.

Qualsevol intent d'un professor o d'una figura amb autoritat d'iniciar una conversa amb la noia sobre els seus sentiments, vida emocional o estat de salut era rebut, amb gran frustració, amb un lúgubre silenci i una contemplació obstinada del sostre, el terra i les parets. Es plegava de braços i es negava a participar en les proves psicològiques. La seva resistència davant qualsevol intent de mesurar-la, pesar-la, explorar-la, analitzar-la o educar-la s'aplicava també a la feina d'escola; els responsables l'haurien pogut arrossegar dins d'una aula i lligar-la al pupitre, però no haurien pogut impedir que ella tanqués les orelles i es negués a agafar el llapis per escriure res en absolut. Va acabar els nou anys d'escolarització obligatòria sense ni un sol butlletí de notes.

Així doncs, el simple fet de diagnosticar les seves deficiències mentals presentava una gran dificultat. En resum, la Lisbeth Salander era d'allò més complicada de tractar.

Quan va complir els 13 anys, també es va decidir que se li havia d'assignar un apoderat que vetllés pels seus interessos i els seus béns fins que fos major d'edat. Aquest administrador era l'advocat Palmgren, que, malgrat un començament força problemàtic, se n'havia sortit on psiquiatres i metges havien fracassat. De mica en mica es va guanyar no només una certa confiança, sinó també un xic d'escalf per part de la complicada noia.

Quan va fer els 15 anys, els metges més o menys van coincidir que, al cap i a la fi, tampoc no era tan violenta i perillosa per al seu entorn, i que tampoc no representava cap perill immediat per a si mateixa. La seva família havia estat declarada disfuncional i ella no tenia parents que se'n poguessin fer càrrec, de manera que es va decidir que la Lisbeth Salander fos donada d'alta del psiquiàtric infantil d'Uppsala i es reinserís a la societat per mitjà d'una família d'adopció.

No va ser cap camí de roses. Va fugir de la seva família d'adopció a la segona setmana. Va passar per les famílies número dos i tres amb una gran rapidesa. Aleshores, en Palmgren va tenir una xerrada molt seriosa amb ella, explicant-li clarament que, si continuava per aquest camí, acabaria internada novament en una institució. Aquesta amenaça va produir l'efecte que la noia acceptés la quarta família d'adopció; una parella gran que vivia a Midsommarkransen.

Però això no volia dir que el seu comportament fos irreprotxable. Als 17 anys, la Lisbeth Salander va ser detinguda en quatre ocasions per la policia: en dues, estava tan borratxa que va acabar a la sala d'urgències, i en una altra estava clarament sota els efectes de les drogues. En l'altra ocasió restant, la van trobar inconscient i completament trompa, amb la roba mig treta, al seient del darrere d'un vehicle aparcat a Sòder Màlarstrand. Estava acompanyada per un home molt més gran i igualment torrat.

L'última detenció havia estat tres setmanes abans de fer els 18 anys, quan, perfectament sòbria, va clavar una puntada de peu al cap d'un passatger a l'estació del metro de Gamla Stan. La van acusar d'agressió amb violència. La Salander afirmava que l'home l'havia grapejat i, com que ella aparentava més aviat 12 anys que no pas 18, es va considerar que l'home tenia inclinacions pedòfiles. A més, la seva declaració va ser corroborada per testimonis dels fets i, per tant, el fiscal va arxivar el cas. Ara bé, a causa del seu historial, el tribunal va ordenar un examen psiquiàtric. Fidel al seu costum, ella es va negar a respondre o a participar en les anàlisis, i els metges, consultats pel Servei Estatal de Salut i Benestar Social, van donar la seva opinió basant-se en «observacions de la pacient». Tractant-se d'una jove taciturna que s'havia limitat a seure en una cadira amb els braços plegats, tota emmurriada, no se sabia ben bé què devien haver pogut observar. L'única conclusió a la qual es va arribar era que tenia alguna mena de trastorn emocional tan greu que no podien deixar de tractar-lo. L'informe medico-jurídic recomanava l'ingrés a una institució psiquiàtrica de règim tancat. Un responsable de Benestar Social va redactar un informe que avalava les conclusions dels experts en psiquiatria.

Davant l'historial de la Lisbeth Salander, havien conclòs que hi havia un «greu risc d'alcoholisme i drogoaddicció», i que la jove «no tenia cap mena d'instint de conservació». El seu dossier estava farcit de termes com ara «introvertida, socialment inadaptada, manca d'empatia, egocèntrica, conducta psicòpata i antisocial, dificultats de collaboració i incapacitat d'assimilar l'aprenentatge». Qualsevol que llegís el seu dossier es podria sentir temptat d'extreure la conclusió que la Salander tenia un greu retard. Una altra taca al seu historial era que l'equip d'intervenció dels serveis socials l'havien vist en més d'una ocasió «amb diversos homes» pels voltants de Mariatorget. Una vegada l'havien enxampat a Tantolunden novament amb un home molt més gran. Se sospitava que probablement la Salander feia de prostituta, o corria el risc de convertir-s'hi.

Quan el tribunal (la institució que determinaria el seu futur) es va reunir per prendre una decisió sobre l'assumpte, el resultat semblava cantat per endavant. Sens dubte, era una noia problemàtica, i no era gens probable que el tribunal arribés a cap altra conclusió que no fos acceptar les recomanacions dels dictàmens psiquiàtrics i socials.

El matí que el tribunal s'havia de pronunciar sobre la causa, van anar a buscar la Salander a l'hospital psiquiàtric on l'havien internat després de l'incident de Gamla Stan. Se sentia com una presonera d'un camp de concentració: no guardava cap esperança de sobreviure a la jornada. La primera persona que va veure a la sala d'audiències va ser en Palmgren, i va trigar a adonar-se que no hi era present en qualitat d'administrador sinó com a representant legal seu. Aleshores va descobrir tota una nova faceta d'aquell home.

Per a la seva sorpresa, es va mantenir ferm al seu racó i es va oposar aferrissadament a la proposta d'internament. Ella no va exterioritzar gens ni mica la seva estranyesa, llevat del fet d'aixecar una cella, però va escoltar atentament cada paraula que es va dir. En Palmgren va estar brillant durant les dues hores en què va sotmetre a un sever interrogatori el metge, un tal doctor Jesper H. Lòderman, que havia signat la recomanació que la Salander fos reclosa en una institució mental. Va qüestionar fins al més petit detall del dictamen, i va exigir al metge que expliqués el fonament científic de cada afirmació. Al capdavall va quedar clar que, com que la pacient s'havia negat a fer qualsevol mena de prova, les conclusions del metge no eren més que suposicions i no tenien cap fonament.

Quan el tribunal va acabar de deliberar, en Palmgren va deixar entenent que l'internament forçat no només era, amb tota probabilitat, contrari al que recomanava el Parlament en aquesta mena de situacions, sinó que a més aquest cas en concret podia tenir conseqüències polítiques i en l'opinió pública. Així doncs, a tots els interessava trobar una solució alternativa. Aquesta mena de llenguatge era poc habitual en les deliberacions d'aquest tipus de situacions, i els membres del tribunal s'havien mostrat força incòmodes.

La solució va ser una fórmula compromís. El tribunal va concloure que la Lisbeth Salander tenia un trastorn emocional, però que el seu estat mental no exigia necessàriament que l'internessin. A més, es va tenir en compte la recomanació del responsable del servei de benestar social de tenir-la sota tutela. El president del tribunal es va tombar, amb un somriure enverinat, cap a en Holger Palmgren, que fins aleshores havia estat l'administrador de la noia, i li va preguntar si en volia ser el tutor. El president, òbviament, creia que en Palmgren es faria enrere i provaria de delegar qualsevol responsabilitat en un altre. Però, per contra, en Palmgren va declarar que acceptava, encantat de la vida, la tasca de fer de tutor de la senyoreta Salander, amb una condició: «Que la senyoreta Salander estigui disposada a confiar en mi i a acceptar-me com a tutor seu.»

Es va tombar cap a ella. La Lisbeth Salander estava una mica desconcertada per l'estira-i-arronsa que hi havia hagut al llarg de la jornada. Fins ara ningú no havia demanat la seva opinió. Va mirar-se en Holger Palmgren una llarga estona i aleshores va assentir amb el cap una sola vegada.

En Palmgren era una estranya barreja de jurista i assistent social de la vella escola. A principi de la seva carrera l'havien escollit com a membre de la comissió social municipal, i s'havia passat gairebé tota la vida treballant amb joves problemàtics. Amb el temps entre en Palmgren i la seva pupilla, sens dubte la més difícil amb qui havia treballat mai, havia anat naixent un cert respecte —amb reticències— que gairebé s'acostava a l'amistat.

La seva relació s'havia allargat durant onze anys, des que la noia en tenia 13 fins a l'any anterior, quan poques setmanes abans de Nadal ella havia anat a veure en Palmgren a casa després que l'home no s'hagués presentat a una de les reunions mensuals que tenien fixades.

Quan ell no li va obrir la porta tot i que ella va poder sentir sorolls que sortien del pis, la Salander va accedir al quart pis enfilant-se per una canonada del balcó. Se'l va trobar desplomat al terra del rebedor, conscient però incapaç de parlar o de moure's. Va cridar una ambulància i el va acompanyar a l'hospital de Sòder amb una sensació de pànic creixent a l'estómac. Durant tres dies amb prou feines es va moure del passadís de fora de la unitat de cures intensives. Com un gos fidel, no treia l'ull de cada metge o infermera que entrava o sortia per la porta. Va voltar amunt i avall pel passadís com una ànima en pena, clavant la vista en cada metge que s'hi acostava. Finalment, un metge del qual mai no va saber el nom se la va endur a una sala per explicar-li la gravetat de la situació. Herr Palmgren es trobava en estat crític a causa d'una hemorràgia cerebral greu. No esperaven pas que recuperés la consciència. L'home només tenia 64 anys. La noia ni va plorar ni va expressar cap mena de sentiment. Es va posar dreta, va marxar de l'hospital i no va tornar.

Cinc setmanes després, la comissió tutelar va convocar la Salander a la primera reunió amb el seu nou tutor. El seu primer impuls va ser fer cas omís de les citacions, però en Palmgren li havia inculcat a la consciència que cada acció tenia conseqüències. I ella havia après a analitzar les conseqüències i, per tant, havia arribat a la conclusió que la manera més fàcil de sortir d'aquest destret era satisfer la comissió tutelar comportant-se com si a ella li importés el que li haguessin de dir.

Així doncs, al desembre (fent una breu pausa en la recerca sobre en Mikael Blomkvist) es va presentar al despatx d'en Bjurman a Sankt Eriksplan, on una dona gran que representava la comissió va lliurar l'extens dossier de la Salander al senyor Bjurman. La dona li havia preguntat amablement com li anaven les coses i va semblar donar-se per satisfeta amb el silenci obstinat que va rebre com a resposta. Després de poc més de mitja hora, va deixar la Salander al càrrec de l'advocat.

La Salander va arribar a la conclusió que el senyor Bjurman no li queia bé. El va estudiar de reüll mentre l'home fullejava el seu historial. Edat: més de cinquanta. Cos atlètic. Tennis els dimarts i els divendres. Ros. Cabells fins. Barbeta lleugerament dividida. Loció de massatge Boss per després de l'afaitat. Vestit blau. Corbata vermella amb agulla d'or i botons de puny ostentosos amb les inicials N. E. B. Ulleres amb muntura d'acer. Ulls grisos. Si havia de jutjar per les revistes de la tauleta, li interessaven la caça i el tir amb armes de toc.

Al llarg dels anys de relació amb en Palmgren, l'home sempre li havia ofert cafè i l'havia fet petar amb ella. Ni tan sols després de les pitjors fugides de les llars d'adopció i de l'absentisme regular a l'escola, l'home no havia perdut la calma. L'única vegada que en Palmgren s'havia enfadat de debò va ser quan l'havien acusada d'agressió amb violència després que aquell porc fastigós l'hagués grapejat a Gamla Stan. «Comprens el que has fet? Has fet mal a una persona, Lisbeth.» L'havia esbroncada com un vell mestre d'escola, i a ella tota la seva renyina li havia entrat per una orella i li havia sortit per l'altra.

En Bjurman no tenia temps per a xerradetes. De seguida havia arribat a la conclusió que hi havia una incompatibilitat entre les obligacions d'en Palmgren, segons les normes de tutela, i el fet que aparentment havia permès que la jove Salander es fes càrrec del pis i dels diners. En Bjurman va començar amb una mena d'interrogatori: «Quant guanyes? Vull una còpia de la teva declaració d'hisenda. Amb qui vas? Pagues el lloguer a temps? Beus? En Palmgren aprovava aquestes anelles que duus a la cara? Tens cura de la teva higiene personal?»

«Vés a cagar.»

En Palmgren s'havia convertit en el seu administrador just després que «tot s'hagués torçat». Havia insistit a reunir-se amb ella almenys una vegada al mes, de vegades més sovint. Quan ella es va mudar per tornar a Lundagatan, pràcticament eren veïns. Ell vivia a Hornsgatan, a un parell de travessies, i es trobaven pel barri i anaven a fer un cafè plegats a Giffy's o a algun altre lloc dels topants. En Palmgren mai no havia provat d'immiscir-se en la seva vida, tot i que li havia fet alguna visita per portar-li un petit regal d'aniversari, per exemple. Ella sabia que sempre seria benvinguda i que el podia visitar quan volgués, un privilegi que havia aprofitat en rares ocasions. Però després de venir a viure a Sòder, ella havia començat a passar el dia de Nadal amb ell després d'anar a veure la mare. Menjaven pernil de Nadal i jugaven als escacs. A ella aquest joc no li deia res, però després d'haver après les regles no havia perdut ni una sola partida. Ell era vidu, i la Salander havia considerat un deure apiadar-se'n en aquells dies de festa i solitud.

Es considerava en deute amb ell, i ella sempre pagava els deutes.

Havia estat en Palmgren qui li havia rellogat el pis de la mare a Lundagatan fins que ella havia necessitat un lloc on viure. El pis tenia quaranta-nou metres quadrats, estava atrotinat i calia fer-hi reformes, però almenys li oferia un sostre per dormir.

Ara en Palmgren no hi era; s'havia tallat un altre lligam amb la societat «normal». En Niïs Bjurman era un tipus de persona completament diferent. I ella no tenia cap intenció de passar el dia de Nadal a casa seva. La primera mesura de l'advocat havia estat establir noves normes per accedir al seu compte corrent del Handelsbanken. En Palmgren mai no havia posat problemes a flexibilitzar les condicions de la tutela i deixar que ella gestionés el seu pressupost. Ella pagava les factures i podia fer ús dels estalvis de la manera que cregués convenient.

La Lisbeth Salander s'havia preparat per a la reunió amb en Bjurman la setmana anterior al Nadal, i un cop allà havia provat d'explicar-li que el seu predecessor havia confiat en ella i que ella no l'havia decebut mai. En Palmgren li havia deixat ocupar-se de les seves coses i no havia ficat el nas en la seva vida privada.

—Aquest és justament un dels problemes —va replicar en Bjurman, tamborinant amb els dits sobre el seu dossier. I tot seguit li havia fet un sermó sobre les regles i normes administratives de la tutela.

—Et deixava fer la teva, oi? Em pregunto com s'ho feia per no picar-se els dits.

«Perquè era un socialdemòcrata boig que havia treballat amb menors problemàtics tota la vida, imbècil!»

—Ja no sóc una nena —va dir la Salander, com si això fos prou explicació.

—No, ja no ets una nena. Però m'han nomenat tutor teu, i mentre faci aquesta funció sóc responsable dels teus assumptes jurídics i econòmics.

Va obrir un nou compte corrent al nom de la Lisbeth, però controlada per ell. A partir d'aquell moment, i una vegada comunicat el número al departament de personal de Milton Security, hauria de fer servir aquell compte. Els bons temps s'havien acabat. D'ara endavant, en Bjurman li pagaria les factures i li assignaria una mensualitat. Ell li va comunicar que esperava que li fes arribar les factures de totes les seves despeses. Li donaria 1.400 corones a la setmana; «per menjar, roba, entrades de cinema i coses així».

La Salander guanyava més de 160.000 corones a l'any. En podia guanyar el doble treballant amb dedicació exclusiva i acceptant tots els encàrrecs que l'Armansky li oferís. Però tenia poques despeses i no necessitava gaires diners. El cost del pis era aproximadament de 2.000 corones al mes i, malgrat els seus modestos ingressos, tenia 90.000 corones estalviades al banc. Però ja no en podia disposar lliurement.

—Això és perquè sóc responsable dels teus diners —va dir l'advocat—. Has de guardar diners per al futur. Però no t'hi amoïnis; ja me n'encarregaré jo.

«Des dels deu anys que tinc cura de mi mateixa, pallasso!»

—Te'n surts prou bé des del punt de vista social i no cal que t'internin, però aquesta societat és responsable de tu.

La va interrogar minuciosament sobre quina mena de tasques li assignaven a Milton Security. I ella havia mentit instintivament sobre les seves obligacions. La resposta que li va donar va ser una descripció de les primeres setmanes a l'empresa. En Bjurman es va quedar amb la impressió que feia el cafè i que classificava la correspondència (tasques prou adequades per a algú un xic lent), i va semblar satisfet.

Ella no sabia ben bé per què havia mentit, però estava segura que havia estat una decisió encertada.

En Blomkvist s'havia passat cinc hores amb en Vanger i havia dedicat bona part de la nit i tot el dimarts a picar els apunts i lligar caps sobre la genealogia dels Vanger. La història de la família era una versió completament diferent de la imatge oficial. Tota família té algun esquelet a l'armari, però els Vanger tenien un cementiri sencer.

En Blomkvist va haver de repetir-se diverses vegades que la seva tasca real no era escriure una biografia de la família Vanger, sinó esbrinar què li havia passat a la Harriet Vanger. La biografia no era més que un pretext de cara a la galeria. Al cap d'un any rebria aquell sou absurd (havia signat el contracte redactat per en Frode). La recompensa de debò, esperava, seria la informació sobre en Wennerstròm que en Vanger deia que tenia. Però, després d'escoltar en Vanger, va començar a veure que aquell any no havia de ser necessàriament una pèrdua de temps. Un llibre sobre la família Vanger tenia valor per si sol. Era, senzillament, un tema que donava per a molt.

La idea que tal vegada pogués aportar llum sobre l'assassí de la Harriet Vanger mai no li va passar pel cap; donant per fet que realment hagués estat assassinada i que no hagués mort a causa d'algun accident estrany. En Blomkvist coincidia amb en Vanger que les probabilitats que una noia de 16 anys toqués el dos voluntàriament i s'estigués amagada durant trenta-sis anys, al marge de tots els sistemes de vigilància i de la burocràcia del govern, era pràcticament inconcebible. A més, ell no excloïa la possibilitat que la Harriet Vanger hagués fugit, potser a Estocolm, i que li hagués passat alguna cosa posteriorment: drogues, prostitució, una violació o simplement un accident.

Per la seva part, en Vanger estava convençut que la Harriet havia estat assassinada i que el responsable era un membre de la família, possiblement en collaboració amb algú més. La força de la seva creença es basava en el fet que la Harriet havia desaparegut durant la confusió de les hores en què l'illa havia quedat incomunicada i tots els ulls estaven posats en l'accident.

L'Erika havia tingut raó en dir que havia estat una insensatesa acceptar la feina si l'objectiu era resoldre un assassinat misteriós. Però en Blomkvist començava a veure que el destí de la Harriet havia estat essencial per a la família, sobretot per a en Henrik Vanger. Tant era que l'home tingués raó o s'equivoqués; l'acusació d'en Henrik Vanger contra els seus parents tenia una gran importància per entendre la història familiar. L'acusació s'havia formulat obertament des de feia més de trenta anys i havia estigmatitzat les reunions familiars i donat lloc a enverinades animadversions que havien contribuït a desestabilitzar el grup empresarial. Una anàlisi de la desaparició de la Harriet, per tant, podria fer la seva funció com a un capítol independent, a més de proporcionar un nexe d'unió a través de la història familiar, i hi havia material de sobres. Un punt de partida, tant si la Harriet Vanger era l'objectiu principal com si es conformava escrivint una crònica de la família, seria confeccionar una galeria de personatges. D'això va tractar la primera i llarga conversa aquell dia amb en Vanger.

La família estava formada per un centenar llarg de persones, comptant tota la canalla dels cosins i dels cosins en segon grau. La família era tan extensa que es va veure obligat a crear una base de dades al seu iBook. Va fer servir el programa NotePad (www.ibrium.se), un magnífic producte que dos paios de l'Escola Reial de Tecnologia havien concebut i distribuït a Internet com a programari de prova per pocs diners. Pocs programes resultaven tan útils per a un periodista d'investigació. Cada membre de la família tenia un fitxer propi a la base de dades.

L'arbre genealògic es podia reconstruir fins a la primeria del segle XVI, quan el cognom era Vangeersad. Segons en Henrik Vanger, el cognom potser provenia de l'holandès: «van Geerstat»; i si era així, el llinatge es podia remuntar fins al segle XII.

En època més recent, la família havia arribat a Suècia amb el rei Jean Baptiste de Bernadotte, provinent del nord de França, a la primeria del segle XIX. L'Alexandre Vangeersad era soldat i no coneixia personalment el rei, però s'havia distingit com un competent cap de guarnició. El 1818 se li va concedir l'heretat de Hedeby en recompensa pels seus serveis. L'Alexandre Vangeersad també posseïa una fortuna personal que va emprar per comprar grans extensions de terreny boscos a Norrland. El seu fill Adrian va néixer a França, però a petició del pare va venir a viure a Hedeby, aquest racó perdut de Norrland, lluny dels salons de París, per fer-se càrrec de l'administració de l'heretat. Es va dedicar al conreu de les terres i a l'explotació dels boscos emprant els nous mètodes importats del centre del continent, i va fundar la fàbrica de pasta de paper al voltant de la qual va créixer Hedestad.

El nét de l'Alexandre es deia Henrik i va escurçar el cognom per donar-li la forma Vanger. Va augmentar el comerç amb Rússia i a mitjan segle XIX va formar una petita flota mercant de pailebots que recorria la ruta dels països bàltics i Alemanya, a més d'Anglaterra i la seva indústria de l'acer. Henrik Vanger va diversificar les empreses de la família i va obrir una petita explotació minera, a més d'algunes de les primeres indústries metallúrgiques de Norrland. Va deixar dos fills, en Birger i en Gottfried, que van establir les bases de les activitats financeres del clan Vanger.

—Saps res de les antigues lleis d'herències i patrimoni? —havia preguntat en Henrik Vanger.

—No.

—jo tampoc no ho tinc gaire clar. Segons la tradició familiar, en Birger i en Gottfried es van comportar com gat i gos, rivalitzant pel poder i per influir en els negocis de la família. En molts sentits la lluita pel poder va posar en perill la supervivència del grup empresarial. Per aquesta raó el seu pare va decidir, poc abans de morir, enginyar un sistema pel qual tots els membres de la família rebessin una part de l'herència, accions, de l'empresa. No hi ha dubte que la intenció era bona, però va dur a una situació en què, en comptes de treballar amb persones competents i possibles socis de fora, vam tenir una junta directiva formada únicament per membres de la família.

—I aquest sistema encara és vigent avui?

—Això mateix. Si un membre de la família vol vendre les seves accions, ho ha de fer dins de la família. Actualment, l'assemblea anual d'accionistes està formada en un 50 per cent per membres de la família. En Martin té més del 10 per cent de les accions; jo, un 5 per cent, després de vendre'n algunes a en Martin, entre d'altres. El meu germà Harald en té el 7 per cent, però la majoria dels assistents a l'assemblea d'accionistes només en posseeix un punt percentual o fins i tot mig.

—Segons com es miri, sembla una mica medieval.

—És ridícul. Implica que, si en Martin vol posar en pràctica alguna nova estratègia, ha de perdre el temps amb maniobres i pressions per assegurar-se el suport d'almenys el 20 o el 25 per cent dels accionistes. Es un trencaclosques d'aliances, faccions i intrigues.

En Vanger va continuar:

—En Gottfried Vanger va morir el 1901 sense deixar fills. O més ben dit, demano disculpes, va ser pare de quatre filles, però en aquella època les dones no comptaven. Tenien les accions al seu nom, però eren els homes de la família els que gestionaven els interessos de les accionistes. No va ser fins que la dona va obtenir el dret de vot, ben entrat el segle XX, que van poder assistir a l'assemblea d'accionistes.

—Vaja, una decisió molt liberal.

—No cal ser sarcàstic. Era una altra època. Sigui com vulgui… el germà d'en Gottfried, en Birger Vanger, va tenir tres fills: en Johan, en Fredrik i en Gideon Vanger. Tots van néixer cap a la fi del segle XIX. No ens podem oblidar d'en Gideon; va vendre les seves accions i va emigrar als Estats Units. Encara existeix una branca de la família allà. Però en Johan i en Fredrik Vanger van convertir aquelles empreses en el modern grup Vanger.

En Vanger va treure un àlbum fotogràfic i mentre parlava va començar a ensenyar-li fotos. Les del començament de la dècada del 1900 mostraven dos homes amb unes barbetes enèrgiques i els cabells empastifats de brillantina i ben aixafats contra el crani que miraven a la càmera sense somriure gens ni mica.

—En Johan Vanger era el geni de la família. Va estudiar enginyeria i va desenvolupar la indústria manufacturera amb diversos invents que va patentar. El ferro i l'acer van ser els fonaments de l'empresa, però els negocis també es van ampliar a altres sectors, com ara el tèxtil. En Johan Vanger va morir el 1956. Tenia tres filles: la Sofia, la Marit i l'Ingrid, que van ser les primeres dones que es van guanyar automàticament el dret d'admissió a les assemblees d'accionistes de l'empresa.

»L'altre germà, en Fredrik Vanger, era el meu pare. Va ser un home de negocis i un líder industrial que va transformar els invents d'en Johan en ingressos. El meu pare va viure fins al 1964. Va dirigir la companyia fins a la mort, tot i que als anys cinquanta ja havia delegat en mi la gestió del dia a dia.

»Va passar exactament el contrari que en la generació precedent: en Johan només tenia filles. —En Vanger li va mostrar unes fotos d'aquelles dones de gran pitrera i barrets d'ales amples, duent para-sols—. I en Fredrik, el meu pare, només tenia fills. Érem cinc germans: en Richard, en Harald, en Greger, en Gustav i jo mateix.

En Blomkvist havia dibuixat un arbre genealògic que ocupava uns quants fulls DIN A4 enganxats amb cinta adhesiva. Va subratllar els noms dels presents a l'illa de Hedeby per a la reunió familiar del 1966 que, si més no en teoria, podien haver tingut alguna cosa a veure amb la desaparició de la Harriet Vanger.

En va excloure la quitxalla de menys de dotze anys; havia de traçar la frontera en alguna banda. Després de rumiar-hi, també en va excloure en Henrik Vanger. Si el patriarca havia estat implicat en la desaparició de la néta del seu germà, les seves iniciatives durant els darrers trenta-sis anys entraven en el terreny de la psicopatologia. La mare d'en Henrik Vanger, que el 1966 ja tenia 81 anys, també es podia eliminar raonablement de la llista. Així doncs, quedaven vint-i-tres membres de la família que, segons en Vanger, calia incloure al grup dels «sospitosos». Set ja eren morts, i alguns més avui tenien una edat respectable.

En Blomkvist no estava disposat a donar per vàlid, sense cap mena de prova, el convenciment d'en Henrik Vanger que rere la desaparició de la Harriet hi havia un membre de la família. Calia afegir a la llista de sospitosos una altra sèrie de persones.

En Dirch Frode va començar a treballar per a en Vanger com a advocat seu la primavera del 1962. I, a part de la família, qui formava el servei de la casa quan la Harriet va desaparèixer? En Gunnar Nilsson (amb coartada o no) tenia 19 anys, i el seu pare, en Magnus, molt probablement era a Hedeby, igual que l'artista, l'Eugen Norman, i el pastor Otto Falk. En Falk estava casat? El granger Aronsson d'Ostergàrden i el seu fill, en Jerker Aronsson, vivien a l'illa, prou propers a la Harriet Vanger al llarg de la seva infantesa i adolescència; quina mena de relació tenien? En Martin Aronsson encara estava casat? Hi vivien altres persones, a la granja, en aquella època?

FREDRIK VANGER (1886–1964)

casat amb Ulrika (1885–1969)

JOHAN VANGER (1884–1956)

casat amb Gerda (1888–1960)

Richard (1907–1941)

casat amb Margareta (1906–1959)

Sofia (1909–1977)

casada amb Ake Sjògren (1906–1967)

Magnus Sjògren (1929–1994) Sara Sjògren (1931–)

Gottfried (1927–1965) casat amb Isabella (1928–)

Martin (1948–)

Harriet (1950–?)

Harald (1911–)

casat amb Ingrid (1925–1992)

Birger (1939–)

Cecília (1946–)

Anita (1948–)

Erik Sjògren (1951–)

Hàkan Sjògren (1955–)

Marit (1911–1988)

casada amb Algot Günther (1904–1987)

Greger (1912–1974) casat amb Gerda (1922–)

Alexander (1946–)

Ossian Günther (1930–) casat amb Agnès (1933–)

Jakob Günther (1952–)

Gustav (1918–1955) solter i sense descendència

Ingrid (1916–1990)

casada amb Harry Karlman (1912–1984)

Henrik (1920–)

casat amb Edith (1921–1958)

sense descendència

Gunnar Karlman (1942–)

Maria Karlman (1944–)

A mesura que en Blomkvist havia anat anotant tots els noms, la llista havia augmentat fins a quaranta persones. Eren dos quarts de quatre de la matinada i el termòmetre marcava vint-i-un sota zero. L'onada de fred semblava disposada a durar. Hauria desitjat ser al seu llit de Bellmansgatan.

El va despertar el tècnic de Telia. Cap a les onze ja es va poder connectar a la xarxa i ja no es va sentir tan limitat des del punt de vista professional. A més, el mòbil continuava guardant silenci obstinadament. Després d'una setmana, l'Erika no li havia contestat cap missatge. Devia estar emprenyada com una mona. Ell també començava a mostrar-se testarrut i es negava a trucar-li a l'oficina.

Va obrir el correu electrònic i va donar un cop d'ull als gairebé tres-cents cinquanta missatges que li havien enviat durant l'última setmana. En va guardar dotze; la resta eren spam o de llistes a què estava subscrit. El primer correu era de <demokrat88@yahoo.com>: «espero que facis bones mamades a la trena, porc comunista de merda.» El va arxivar a la carpeta titulada «Crítiques intelligents». Va escriure a <erika.berger@millennium.se>:

«Hola, Ricky. Com que no em truques, suposo que em consideres mort. Només et volia dir que ja estic connectat a la xarxa i que et pots posar en contacte amb mi quan em puguis perdonar. Hedeby és un indret bastant pintoresc que val la pena visitar. M.»

Quan va arribar l'hora de dinar, va ficar l'iBook a la bossa i va marxar al Cafè de la Susanne. En arribar, va installar-se a l'habitual taula del racó. La Susanne li va portar cafè i sandvitxos, adreçant una mirada inquisitiva a l'ordinador. Tot seguit li va preguntar en què estava treballant. En Blomkvist va fer servir la seva tapadora per primer cop. Van intercanviar els compliments de rigor, i la Susanne el va convidar a venir a veure-la quan estigués preparat per a les revelacions de debò.

—Fa trenta-cinc anys que serveixo els Vanger i sé totes les xafarderies sobre aquesta família —va deixar anar, i va tornar-se'n cap a la cuina.

Amb fills, néts i besnéts (no s'havia pres la pena d'in-cloure'ls), els germans Fredrik i Johan Vanger tenien aproximadament cinquanta descendents vius. La família solia viure fins a una edat força avançada. En Fredrik Vanger va viure fins als 78 anys, i el seu germà Johan, fins als 80. Dels fills d'en Fredrik que encara vivien, en Harald en tenia 92 i en Henrik 82.

L'única excepció va ser en Gustav, que va morir a causa d'una malaltia pulmonar als 37 anys. En Henrik Vanger li havia explicat que en Gustav sempre havia estat un jove malaltís i que sempre havia anat a la seva, sense acabar de fer-se mai amb la resta de la família. No s'havia casat i no va tenir fills.

Els altres membres de la família que havien mort joves havien desaparegut per altres raons diferents a les malalties. En Richard Vanger va morir a la guerra d'Hivern de Finlàndia amb tan sols 34 anys. En Gottfried Vanger, el pare de la Harriet, havia mort ofegat l'any anterior a la desaparició de la filla. I la Harriet mateixa només tenia 16 anys. En Mikael va prendre nota de l'estranya similitud en cada branca de la família; avi, pare i filla, tots havien estat víctimes d'una desgràcia. L'únic descendent viu d'en Richard era en Martin Vanger, que amb 55 anys encara era solter. En Henrik Vanger li havia explicat que el seu nebot era un solitari, però que tenia una companya que vivia a Hedestad.

En Martin Vanger tenia 18 anys quan la seva germana havia desaparegut. Era un dels parents que podien figurar a la llista de les persones associades amb la desaparició. Aquella tardor vivia a Uppsala, feia el darrer curs de l'institut. Havia de participar en una reunió familiar, però va arribar tard, després de migdia, i es trobava entre els espectadors de l'altra banda del pont durant l'hora crítica en què la seva germana s'havia volatilitzat.

En Blomkvist es va apuntar dos detalls de l'arbre genealògic. El primer era que cap Vanger no s'havia divorciat ni tornat a casar, encara que el seu cònjuge hagués mort jove. I es preguntava amb quina freqüència es produïa això estadísticament. La Cecília Vanger s'havia separat del marit feia molts anys, però, segons semblava, oficialment encara estaven casats.

L'altre detall era que la família semblava dividida geogràficament entre la branca dels «homes» i la branca de les «dones». Mentre que els descendents d'en Fredrik Vanger, com ara en Henrik, havien tingut papers destacats en els negocis i principalment havien viscut a Hedestad o als seus voltants, la branca familiar d'en Johan Vanger, que a la primera generació només havia donat filles, s'havia casat i escampat per altres racons del país, com ara Estocolm, Malmò i Gòteborg, o l'estranger. I tan sols venien a Hedestad per les vacances d'estiu o a les reunions més importants. L'única excepció era l'Ingrid Vanger, el fill de la qual, en Gunnar Karlman, vivia a Hedestad. Era el redactor en cap del Hedestads-Kuriren.

Pensant com ho faria un detectiu privat, en Henrik Vanger observava que el «mòbil ocult de l'assassinat de la Harriet» es podia trobar en l'estructura de la companyia i en el fet que en Vanger hagués deixat clar ben aviat que la Harriet era especial per a ell. El mòbil, doncs, potser havia estat fer mal a en Henrik Vanger mateix, o potser la Harriet havia descobert informació delicada sobre la companyia i per tant s'havia convertit en un perill per a algú. Només eren especulacions; tanmateix, aquesta hipòtesi li permetia centrar-se en tretze persones que considerava «particularment interessants».

La conversa del dia anterior entre en Blomkvist i en Vanger havia resultat esclaridora pel que feia a un altre punt. Des del principi el vell havia parlat sobre molts membres de la família amb un to despectiu i denigrant que l'havia sobtat força. En Blomkvist s'havia preguntat si les sospites del patriarca contra la seva família per la desaparició de la Harriet no li havien fet perdre el seny, però ara començava a adonar-se que en Vanger havia avaluat la situació amb una sagacitat sorprenent.

La imatge que s'anava fent de tot plegat era la d'una família amb èxit en l'aspecte social i econòmic, però força disfuncional en tots els aspectes més corrents.

El pare d'en Henrik Vanger havia estat un home fred i insensible que havia engendrat els fills i després se n'havia desentès i havia deixat que l'esposa s'ocupés de donar-los una educació i benestar. Fins que els fills no van arribar als setze anys amb prou feines van veure el pare, llevat de les reunions familiars, unes ocasions en què s'esperava que hi fossin presents però que també passessin desapercebuts. En Henrik no recordava que el seu pare hagués expressat mai cap forma d'amor, ni tan sols mínimament. Al contrari, el seu pare sovint el qualificava d'inútil i el convertia en objecte de crítiques demolidores. Poques vegades es recorria al càstig corporal; no calia. Les úniques vegades en què s'havia guanyat el respecte del pare van ser a una edat ja madura, gràcies als èxits dins el grup Vanger.

El germà gran, en Richard, s'havia rebellat. Després d'una discussió (el motiu de la qual mai no s'esmentava a la família), el noi havia marxat a estudiar a Uppsala. Allà havia trobat les llavors de la carrera nazi de la qual en Vanger ja li havia parlat i que finalment el duria a les trinxeres finlandeses. El que el vell no havia comentat fins ara era que els altres dos germans havien recorregut el mateix camí.

El 1930, en Harald i en Greger havien seguit els passos d'en Richard a Uppsala. Tots dos havien estat molt units, però en Henrik no estava segur de si s'havien fet gaire amb en Richard. El que estava força clar era que tots els germans s'havien adherit al moviment feixista de Per Engdahl, La Nova Suècia. En Harald havia seguit fidelment Per Engdahl al llarg dels anys, primer a la Unió Nacional de Suècia, després al grup de l'Oposició Sueca i, finalment, al Nou Moviment Suec després de la guerra. En Harald va continuar sent-ne membre fins que Engdahl va morir als anys noranta i durant determinats períodes va ser un dels principals contribuents econòmics al moviment feixista suec a l'ombra.

En Harald Vanger va estudiar medicina a Uppsala i gairebé de seguida va entrar en cercles obsessionats amb la puresa racial i biològica. Durant un temps va treballar a l'Institut Suec de la Biologia de les Races i, com a metge, es va convertir en un actor de primer ordre en la campanya d'esterilització dels elements indesitjables de la població.

Citació, Henrik Vanger, cinta 2, 02950:

En Harald encara va anar més lluny. El 1937 va ser coautor, amb pseudònim, gràcies a Déu, d'un llibre titulat: La nova Europa del poble. No me'n vaig assabentar fins als anys setanta. En tinc un exemplar i el pots llegir. Deu ser un dels llibres més fastigosos que s'han publicat mai en llengua sueca. En Harald no només defensava l'esterilització, sinó també l'eutanàsia: posar fi de manera activa a la vida de persones que ofenien el seu gust estètic i que no s'ajustaven a la seva imatge de la raça sueca perfecta. Dit d'una altra manera, reclamava l'assassinat en massa en un text escrit en una prosa acadèmica impecable que contenia totes les argumentacions mèdiques necessàries. Desempallegueu-vos dels discapacitats. No deixeu que la població sami s'estengui; tenen gens mongòlics. Els malalts mentals haurien de veure la mort com una forma d'alliberació, oi? Les dones de vida dissoluta, els vagabunds, els gitanos i els jueus… ja t'ho pots imaginar. En les fantasies del meu germà, Auschwitz podria haver estat a Dalarna.

Després de la guerra, en Greger Vanger es va fer professor de secundària i més tard va ser director de l'institut de Hedestad. En Henrik Vanger creia que, un cop acabada la guerra, ja no va pertànyer a cap partit i que havia abandonat el nazisme. Va morir el 1974, i no va ser fins que en Henrik va repassar la correspondència del seu germà que es va assabentar que als anys cinquanta en Greger s'havia adherit al Partit Nòrdic Nacional, una secta que políticament era un zero a l'esquerra i que alhora era totalment delirant. N'havia continuat sent membre fins a la mort.

Citació, Henrik Vanger, cinta 2, 04167:

Per tant, tres dels meus germans van ser uns dements des del punt de vista polític. Fins on arribava la seva malaltia en altres aspectes?

L'únic germà digne de certa simpatia segons el parer d'en Henrik Vanger era el delicat Gustav, que va morir a causa d'una malaltia pulmonar el 1955. En Gustav no s'havia interessat mai per la política i, pel que semblava, era una mena d'esperit artístic misantròpic, sense cap interès pel món dels negocis o per treballar al grup Vanger.

En Blomkvist va preguntar a en Henrik Vanger:

—Ara tu i en Harald sou els únics que quedeu, doncs. Per què va tornar a Hedeby?

—Va tornar a casa el 1979, poc abans de fer els 70 anys. Aquella casa és seva.

—Deu resultar estrany viure tan a prop d'un germà que detestes.

—Jo no l'odio, el meu germà. Si de cas, em fa llàstima. Es un perfecte imbècil, i és ell qui em detesta. —Et detesta?

—Això mateix. Em penso que per això va tornar. Per poder passar-se els últims anys de la seva vida odiant-me de ben a prop.

—I per què t'odia?

—Perquè em vaig casar.

—Em sembla que això m'ho hauràs d'explicar.

En Henrik Vanger havia perdut el contacte amb els seus germans grans força aviat. Ell era l'únic germà que mostrava una certa aptitud per als negocis; era l'última esperança del pare. A ell la política no li interessava gens i no volia saber res d'Uppsala. En canvi, s'havia estimat més estudiar econòmiques a Estocolm. Després de fer els 18 anys, sempre es va passar totes les vacances treballant en una de les nombroses oficines del grup Vanger o com a ajudant del consell de direcció. Va aprendre tots els secrets dels negocis de la família.

El 10 de juny del 1941 (enmig del moment més cruent de la Guerra Mundial) van enviar en Henrik Vanger a Alemanya per fer una visita de sis setmanes a les oficines de la companyia a Hamburg. Només tenia 21 anys i el representant alemany del grup Vanger, un veterà de l'empresa que es deia Hermann Lobach, li va fer de cicerone i de mentor.

—No et vull cansar amb tots els detalls, però quan hi vaig anar Hitler i Stalin encara eren bons amics i el front de l'est encara no existia. Tothom creia que Hitler era invencible. Regnava una sensació de… d'optimisme i desesperació alhora, diria que aquestes són les paraules més escaients. Més de mig segle després, encara es fa difícil descriure l'atmosfera que es respirava. No m'interpretis malament… jo no era nazi, i a mi Hitler em semblava un ridícul personatge d'opereta. Així i tot, hauria resultat gairebé impossible no veure's afectat per la fe en el futur, que era generalitzada entre la gent corrent d'Hamburg. Malgrat que cada cop tenien la guerra més a prop i que durant el temps en què jo hi vaig ser hi va haver diversos bombardejos aeris sobre Hamburg, la gent semblava creure que allò simplement era una incomoditat passatgera… que aviat hi hauria pau i que Hitler instauraria la seva Neuropa[1]. La gent volia creure que Hitler era Déu. Així és com ho donava a entendre la propaganda.

En Henrik va obrir un dels seus nombrosos àlbums de fotografies.

—Aquest és en Lobach. Va desaparèixer el 1944, segurament en un bombardeig aeri. Mai no vam saber què se'n va fer. Durant les setmanes que vaig ser a Hamburg ens vam avenir molt. Jo m'estava amb ell i la seva família al seu elegant domicili d'un barri benestant de la ciutat. Passàvem molt de temps junts cada dia. Ell no era més nazi que jo, però per evitar-se problemes era membre del partit. El seu carnet li obria portes i oferia oportunitats al grup Vanger… i negocis era precisament el que fèiem. Vam construir vagons per als seus trens, sempre m'he preguntat si algun dels nostres vagons va tenir Polònia com a destinació. Veníem teixit per als seus uniformes i tubs catòdics per als seus aparells de ràdio… tot i que oficialment nosaltres no sabíem per a què empraven els productes. I en Lobach sabia com aconseguir un contracte; era divertit i afable. El nazi perfecte. De mica en mica vaig començar a veure que també era un home que provava d'amagar un secret desesperadament.

»La matinada del 22 de juny del 1941, en Lobach va trucar a la porta del meu dormitori. La meva habitació era al costat del dormitori de la seva esposa i em va indicar que no fes soroll, que em vestís i que l'acompanyés. Vam anar al pis de sota i vam seure al petit fumador. En Lobach havia estat despert tota la nit. L'home tenia la ràdio engegada, i em vaig adonar que havia passat alguna cosa greu. L'Operació Barbarroja havia començat. Alemanya havia envaït la Unió Soviètica el dia de Sant Joan. —En Vanger va fer un gest de resignació—. En Lobach va agafar dos gots i va servir schnaps amb generositat. Òbviament, estava afectat. Quan li vaig preguntar quines podien ser les conseqüències de tot plegat, va contestar amb clarividència que allò significava la fi d'Alemanya i del nazisme. Jo només me'l vaig creure a mitges… semblava impossible derrotar Hitler, però en Lobach i jo vam brindar per la caiguda d'Alemanya. Llavors va centrar l'atenció en assumptes més pràctics.

En Blomkvist va assentir per amb el cap indicar que encara no havia perdut el fil de la història.

—En primer lloc, no tenia cap manera de posar-se en contacte amb el meu pare per rebre instruccions, però per iniciativa pròpia havia decidit tallar en sec la meva visita a Alemanya i enviar-me a casa. En segon lloc, em va demanar que li fes un favor.

En Vanger va assenyalar un retrat esgrogueït que mostrava un pla americà d'una dona de cabells foscos.

—En Lobach feia quaranta anys que estava casat, però el 1919 va conèixer una dona extraordinàriament bella a la qual doblava en edat i se'n va enamorar perdudament. Era una simple i pobra cosidora. En Lobach la va festejar i, com molts altres homes adinerats, es va poder permetre pagar-li un pis a una distància escaient del seu despatx. La dona es va convertir en la seva amant. El 1921 va tenir una filla que va ser batejada amb el nom d'Edith.

—Home ric molt més gran coneix jove pobra i tenen una filla fruit del seu amor… això no hauria estat motiu de gaire escàndol als anys quaranta —va comentar en Blomkvist.

—Ben cert. Si no hagués sigut per una cosa. La dona era jueva i, per tant, en Lobach era el pare d'una jueva al bell mig de l'Alemanya nazi. Era el que anomenaven un «traïdor a la seva raça».

—Ah… això ho canvia tot. Què va passar?

—A la mare de l'Edith l'havien capturat l'any 1939. Va desaparèixer, i el seu destí ens el podem imaginar. Els nazis sabien que tenia una filla que encara no havia estat inclosa en cap llista de transport i ara el departament de la Gestapo encarregat de seguir la pista dels jueus fugitius l'estava buscant. L'estiu del 1941, la setmana que vaig arribar a Hamburg, van relacionar d'alguna manera la mare de l'Edith amb en Lobach i el van citar per interrogar-lo. L'home va reconèixer la relació i la seva paternitat, però va afirmar que no tenia ni idea d'on podia ser la seva filla i que ell no hi havia mantingut cap mena de contacte des de feia deu anys. —I doncs, on era la filla?

—Jo l'havia vist cada dia a casa dels Lobach. Una noia dolça i callada de 20 anys que netejava la meva habitació i que ajudava a servir el sopar. El 1937 la persecució dels jueus ja feia uns quants anys que es duia a terme, i la mare de l'Edith havia suplicat ajuda a en Lobach. I ell la va ajudar… en Lobach s'estimava tant la seva filla illegítima com els seus fills legítims. La va amagar al lloc més improbable que se li va acudir… just davant dels nassos de tothom. Li havia procurat documentació falsa i l'havia contractat com a criada.

—La seva esposa sabia qui era la noia?

—No, pel que sembla no en tenia ni idea. Feia quatre anys que treballava a la casa, però ara en Lobach pressentia que el setge s'estrenyia. Era qüestió de temps que la Gestapo vingués a trucar a la porta. Aleshores va anar a buscar la seva filla i me la va presentar com a tal. Era molt tímida i ni tan sols em va mirar als ulls. Es devia estar mitja nit llevada esperant que la cridessin. En Lobach em va suplicar que li salvés la vida.

—Com?

—Ho tenia previst tot. Figurava que jo m'havia de quedar tres setmanes més i aleshores agafar el tren de la nit a Copenhaguen i continuar amb ferri per travessar l'estret… un viatge relativament segur, fins i tot en temps de guerra. Però dos dies després de la nostra conversa un vaixell de càrrega, propietat del grup Vanger, partia d'Hamburg amb destinació a Suècia. En Lobach volia que marxés amb el vaixell i que sortís d'Alemanya de seguida. El canvi dels meus plans de viatge havia de rebre l'aprovació dels serveis de seguretat; era una formalitat, però no un problema. Tot i això, en Lobach volia que pugés a aquell vaixell de càrrega.

—Juntament amb l'Edith, suposo.

—L'Edith pujaria a bord d'estranquis, amagada dins d'una de les tres-centes caixes que contenien maquinària. La meva feina era protegir-la si la descobrien mentre encara érem en aigües territorials alemanyes i impedir que el capità del vaixell fes alguna bestiesa. Si no, representava que jo havia d'esperar fins que fóssim a bona distància d'Alemanya abans de deixar-la sortir.

—Entesos.

—A mi em semblava molt fàcil, però es va convertir en un malson de viatge. El capità es deia Oskar Granath i no estava gens content de tenir sota la seva responsabilitat el pretensiós hereu del seu patró. Vam llevar àncores d'Hamburg a les nou del vespre d'un dia del començament de juny. Tot just sortíem de la rada del port quan van sonar les sirenes d'alarma aèria. Un bombardeig dels britànics… el pitjor que jo havia viscut, i el port, és clar, era el principal objectiu. Però d'una manera o altra ens en vam sortir i, després que s'espatllés un motor i de passar una terrible nit de tempesta en unes aigües plenes de mines, la tarda següent vam arribar a Karlskrona. Probablement em preguntaràs què li va passar a la noia.

—Em penso que ho sé.

—El meu pare es va enfurismar, com és comprensible. Jo ho havia posat tot en perill amb la meva insensata aventura. I la noia podia ser deportada de Suècia en qualsevol moment… pensa que érem al 1941. Però jo ja n'estava tan perdudament enamorat com en Lobach ho havia estat de la seva mare. M'hi vaig declarar i vaig donar un ultimàtum al pare: o acceptava el nostre matrimoni o hauria de buscar una altra jove esperança perquè dirigís els negocis de la família. Va cedir.

—Però ella és morta, oi?

—Sí, va morir massa jove, el 1958. Vam estar junts poc més de setze anys. Ella tenia un problema cardíac congènit. I, a més, va resultar que jo no podia tenir fills. Per això m'odia el meu germà.

—Perquè et vas casar amb ella.

—Perquè, per fer servir les seves paraules, em vaig casar amb una meuca jueva fastigosa. —Però aquest home està sonat. —Jo mateix no ho hauria pogut dir millor.

Capítol 10

Dijous, 9 de gener — Divendres, 31 de gener

Segons el Hedestads-Kuriren, el primer mes d'en Blomkvist a l'exili va ser el més fred que es recordava, si més no (com en Vanger li va fer saber), des de la guerra d'Hivern del 1942. Amb tan sols una setmana a Hedeby, ho havia après tot sobre els calçotets llargs, els mitjons de llana i la samarreta doble.

Havia passat uns quants dies horrorosos a mitjan mes, quan la temperatura havia davallat a trenta-set sota zero. Mai no havia viscut res semblant, ni tan sols durant l'any que va passar a Kiruna, a Lapònia, fent el servei militar.

Un matí, es van glaçar les canonades d'aigua. En Nilsson li va portar dos enormes bidons de plàstic amb aigua per cuinar i rentar-se, però el fred era paralitzador. Es formaven caramells sota el marc de les finestres, per la banda interior, i tant era quanta llenya afegís a l'estufa, encara tenia fred. Cada dia es passava una llarga estona tallant llenya al cobert que hi havia rere la casa.

De vegades estava a punt de posar-se a plorar i fins i tot havia arribat a pensar d'agafar el primer tren en direcció sud. Però, en canvi, s'havia posat un jersei més i s'havia tapat amb una manta mentre seia a la taula de la cuina, bevent cafè i llegint antics informes de la policia.

Llavors el temps va canviar i la temperatura va anar pujant fins a uns agradables deu graus sota zero.

En Mikael començava a conèixer la gent de Hedeby. En Martin Vanger va complir la seva promesa i el va convidar a rostit d'ant marinat, regat amb un vi negre italià. La seva companya es va afegir al sopar. L'Eva Hassel era una dona càlida, sociable i entretinguda. En Blomkvist la va trobar extraordinàriament atractiva. Era dentista i vivia a Hedestad, però passava els caps de setmana a casa d'en Martin. En Blomkvist es va acabar assabentant que feia molts anys que es coneixien, però que no havien començat a sortir plegats fins arribar a la mitjana edat. Evidentment, no trobaven necessari casar-se.

—Fet i fet, és la meva dentista —va deixar anar en Martin amb una riallada.

—I casar-me amb algú d'aquesta família de guillats no fa gaire per a mi —va comentar l'Eva, donant uns copets afectuosos al genoll d'en Martin.

El xalet d'en Martin Vanger era una mena de modern refugi de solter, moblat en negre, blanc i crom. Les cares peces de disseny haurien fet les delícies d'en Christer Malm, el cap del departament de disseny gràfic de Millennium. La cuina estava equipada com si fos per a un cuiner professional. A la sala d'estar hi havia un aparell estèreo d'alta fidelitat amb una collecció impressionant de discos de jazz, des de Tommy Dorsey a John Coltrane. En Martin Vanger tenia diners, i la seva llar era luxosa i funcional alhora, tot i que també un xic impersonal. Els quadres de les parets eren reproduccions i pòsters que es podien trobar a Ikea. Les prestatgeries, almenys en la part de la casa que en Blomkvist va veure, contenien una enciclopèdia sueca i alguns llibres amb molta foto i poc text que tal vegada havien estat regals de Nadal per manca d'una idea millor. En resum, en Blomkvist només va poder distingir dues passions a la vida d'en Martin Vanger: la música i la cuina. Els seus més de tres mil discos eren testimoni de la primera, i l'altra es podia deduir de la generosa panxa d'en Martin.

L'home era una barreja de senzillesa, perspicàcia i afabilitat. No calia tenir gaire capacitat analítica per arribar a la conclusió que el director general de la companyia era un home amb problemes. Mentre escoltaven «Night in Tunisià», la conversa va girar al voltant del grup Vanger, i en Martin no va provar d'amagar que la companyia lluitava per la supervivència. Era molt conscient que el seu convidat era un periodista d'economia que amb prou feines coneixia; tanmateix, parlava dels problemes interns de la companyia amb tanta franquesa que semblava imprudent. Potser donava per fet que en Blomkvist era un més de la família, ja que treballava per al seu oncle avi, i, com l'antic director general, en Martin compartia l'opinió que els membres de la família eren els únics culpables de la situació en què es trobava la companyia. A més, la incorregible bogeria dels seus familiars gairebé semblava divertir-lo. L'Eva assentia amb el cap, però no feia cap comentari. Estava clar que ja n'havien parlat abans.

En Martin sabia que en Blomkvist havia estat contractat per escriure una crònica de la família, i li va preguntar com li anava. En Blomkvist va contestar amb un somriure que li estava resultant molt difícil recordar els noms de tota la parentela i aleshores li va preguntar si podria tornar per fer-li una entrevista en el moment oportú. En més d'una ocasió va considerar la possibilitat d'orientar la conversa cap a l'obsessió del vell per la desaparició de la Harriet. En Hen-rik Vanger devia haver atabalat el germà de la noia amb les seves teories, i en Martin devia ser conscient que, si en Blomkvist volia escriure sobre els Vanger, no podia passar per alt el fet que un membre de la família s'hagués esfumat en circumstàncies dramàtiques. Però en Martin no mostrava cap intenció de voler-ne parlar.

La vetllada es va acabar, després de diverses rondes de vodka, a les dues de la matinada. En Blomkvist estava força begut quan va recórrer amb pas insegur els tres-cents metres fins a la casa dels convidats. Havia estat una nit agradable.

Una tarda, durant la segona setmana d'en Blomkvist a Hedeby, es va sentir un truc a la porta. Va deixar a un costat el classificador dels informes de la policia que tot just acabava d'obrir (el sisè de la collecció) i va tancar la porta del despatxet abans d'obrir l'entrada de la casa a una dona rossa ben tapada contra el fred.

—Hola. Només he vingut per saludar-lo. Sóc la Cecilia Vanger.

Es van donar la mà i en Blomkvist va servir cafè. La Cecilia, filla d'en Harald Vanger, semblava una dona oberta i encisadora. En Blomkvist recordava que en Henrik Vanger n'hi havia parlat bé; també havia dit que no es parlava amb el pare, el veí del costat. Van xerrar una estona abans que ella esmentés el motiu de la visita.

—Tinc entès que està escrivint un llibre sobre la meva família —va comentar—. No li sabria dir si la idea m'agrada gaire. Volia veure quina mena de persona era.

—Bé, en Henrik Vanger em va contractar. Es la seva història, per dir-ho d'alguna manera.

—I l'estimat Henrik no té una actitud precisament neutral pel que fa a la família.

En Blomkvist va mirar-se-la, sense saber on volia anar a parar.

—Vostè s'oposa que s'escrigui un llibre sobre la família Vanger?

—Jo no ho he dit pas, això. I el que jo pensi no importa, en realitat. Però, ara com ara, ja es deu haver adonat que el fet de formar part d'aquesta família no sempre ha sigut bufar i fer ampolles.

En Blomkvist no tenia ni idea de què havia explicat en Henrik Vanger ni fins a on sabia la Cecília del seu encàrrec. Va mostrar els palmells en un gest de disculpa.

—El seu oncle m'ha contractat per escriure una crònica de la família. Té un concepte molt pintoresc sobre els seus parents, però jo m'ajustaré rigorosament als fets documentats.

La Cecília Vanger va somriure però sense calidesa.

—El que vull saber és si hauré de marxar a l'exili o emigrar quan surti el llibre.

—No ho crec pas —va replicar en Blomkvist—. La gent sabrà separar la fruita bona de la podrida.

—Com el meu pare, per exemple?

—El seu pare, el famós nazi? —va demanar en Blomkvist.

La Cecília Vanger va fer rodar els ulls.

—El meu pare és boig. Només el veig un parell de vegades a l'any.

—I per què no el vol veure?

—Un moment… Abans que comenci a fer una pila de preguntes… pensa citar qualsevol cosa que jo digui? O puc tenir una conversa normal amb vostè sense tenir por de quedar com una imbècil?

—La meva feina és escriure un llibre que començarà amb l'arribada de l'Alexandre Vangeersad a Suècia, tot acompanyant Bernadotte, i que s'estendrà fins al present. Ha de cobrir l'imperi industrial al llarg de moltes dècades, però també ha d'abordar les raons per les quals l'imperi està passant per un mal moment i tocar les divergències que hi ha al si de la família. En un estudi així és impossible evitar que surtin a la llum alguns draps bruts, però això no significa que jo hagi de presentar un retrat horrible de vostè ni donar una imatge infame de la família. Per exemple, he conegut en Martin Vanger i em sembla una persona molt simpàtica, i així és com penso descriure'l.

La Cecília Vanger no va contestar.

—El que sé de vostè és que és professora…

—En realitat és una cosa pitjor… sóc la directora de l'institut de Hedestad.

—Perdó. Sé que el seu oncle està orgullós de vostè, que està casada però que es va separar… i això és tot, de moment. Per tant, endavant, si us plau, parli'm sense por de ser citada. Estic segur que vindré a trucar a la seva porta ben aviat. I aleshores, serà una entrevista oficial, i podrà triar si vol respondre les meves preguntes o no.

—I doncs, podria parlar amb vostè ara mateix… confidencialment, com aquell qui diu?

—Es clar.

—I quedarà entre nosaltres?

— —Es clar. Això és una visita de cortesia, al cap i a la fi. —Entesos… Llavors, li puc fer una pregunta? —L'hi prego.

—En quina mesura tractarà de la Harriet, aquest llibre?

En Blomkvist es va mossegar el llavi, i aleshores va dir amb tanta naturalitat com va poder:

—Sincerament, no en tinc ni idea. Podria ocupar un capítol. Va ser una tragèdia que ha tingut una influència negativa en el seu oncle, no es pot negar pas.

—Però vostè no és aquí per investigar la seva desaparició?

—Què li fa pensar això?

—Home, el fet que en Nilsson li portés aquí quatre enormes capses de cartró. Es podria tractar de les investigacions privades d'en Henrik al llarg dels anys. He mirat a l'antiga habitació de la Harriet, on en Henrik les guarda, i no hi eren.

La Cecília Vanger no era cap tòtila.

— —L'hi haurà de comentar a en Henrik, no pas a mi —va replicar en Blomkvist—. Però segur que no la sorprendrà saber que en Henrik m'ha parlat moltíssim de la desaparició de la noia i que jo he pensat que seria interessant llegir la documentació de què es disposa.

La Cecília li va adreçar un altre dels seus somriures sense alegria.

—De vegades em pregunto qui està més boig, el pare o l'oncle. El dec haver sentit parlar de la desaparició de la Harriet un miler de vegades.

—Què creu que li va passar?

—Aquesta pregunta forma part de l'entrevista?

—No —va contestar ell amb una riallada—. Només sento curiositat.

—El que em desperta la curiositat a mi és saber si vostè també està tocat del bolet. Si s'ha empassat els raonaments d'en Henrik o si, ben mirat, és vostè qui l'atia perquè continuï burxant.

—Creu que en Henrik està tocat del bolet?

—No m'interpreti malament. Es una de les persones més afectuoses i més considerades que conec i n'estic molt, d'ell, però pel que fa a aquest assumpte en concret, hi està obsessionat.

—Però sembla tenir raons per estar-hi. La Harriet va desaparèixer, d'això no n'hi ha dubte.

—Estic ben farta de tot plegat. Ha enverinat les nostres vides durant dècades, i no s'acaba mai. —De cop i volta, es va aixecar i es va posar l'abric de pells—. Me n'he d'anar. Sembla una persona agradable. En Martin també opina el mateix, però no sempre es pot confiar en el seu criteri. Vingui a prendre un cafè a casa quan vulgui, serà benvingut. Al vespre gairebé sempre sóc a casa.

—Gràcies —va dir en Blomkvist—. No ha contestat la pregunta que no formava part de l'entrevista.

Ella es va aturar a la porta i va respondre sense mirar-lo.

—No en tinc ni idea. Crec que va ser un accident, i que té una explicació tan senzilla que si mai l'arribem a descobrir ens deixarà astorats.

Es va tombar per somriure-li, per primer cop amb calidesa. I aleshores va marxar.

Si la primera trobada amb la Cecilia havia estat agradable, no es podia dir el mateix del seu primer encontre amb la Isabella. La mare de la Harriet era exactament com en Henrik Vanger li havia dit: va demostrar ser una dona elegant que li recordava vagament Lauren Bacall. Era prima, duia un abric d'astracan negre amb un barret que hi feia joc i s'ajudava d'un bastó negre, quan en Blomkvist se la va trobar un matí quan anava al Cafè de la Susanne. Semblava una vampiressa envellida: d'una bellesa encara admirable, però verinosa com una serp. La Isabella Vanger, segons semblava, tornava cap a casa després de sortir a fer un tomb. El va cridar des de l'altra banda de la cruïlla.

—Bon dia, jove. Vingui aquí.

Aquell to autoritari hauria estat difícil d'ignorar. En Blomkvist va mirar al voltant i va concloure que era a ell a qui cridaven. I va fer el que li demanaven.

—Sóc la Isabella Vanger —va anunciar la dona.

—Hola. Jo em dic Mikael Blomkvist. —Va allargar una mà que ella va ignorar.

—Es vostè, el tipus que ha estat ficant el nas en les coses de la família?

—Bé, si vol dir si sóc la persona que en Henrik Vanger ha contractat per ajudar-lo amb el seu llibre sobre la família Vanger, aleshores sí.

—No és assumpte seu.

—El què? Que en Henrik Vanger m'oferís un contracte o que jo hagi acceptat?

—Sap perfectament el que vull dir. No m'agrada que la gent tafanegi la meva vida.

—Jo no tafanejaré la seva vida. Pel que fa a la resta, ho haurà de discutir amb en Henrik.

La Isabella va alçar el bastó i va prémer el mànec contra el pit d'en Mikael. No va fer gaire força, però ell va recular per la sorpresa.

—Mantingui's lluny de mi —li va etzibar, i va fer mitja volta per marxar cap a casa seva amb pas poc ferm. En Blomkvist va quedar-se on era, amb el posat de qui acaba de veure un personatge de còmic en carn i ossos. Quan va alçar la vista, va veure en Henrik Vanger a la finestra del seu gabinet. Tenia una copa a la mà, i la va aixecar en un brindis irònic.

L'únic viatge que va fer en Blomkvist durant aquell primer mes va ser una excursió en cotxe a la riba del llac Siljan. Li van deixar el Mercedes d'en Frode i va conduir per un paisatge nevat per passar la tarda amb l'inspector Morell. En Blomkvist havia provat de formar-se una impressió d'en Morell basant-se en la manera com apareixia a l'informe de la policia. El que va trobar va ser un vell prim i eixut, que es movia parsimoniosament i que parlava encara més parsimoniosament.

En Blomkvist li va portar una llibreta amb deu preguntes, principalment idees que se li havien acudit mentre llegia l'informe de la policia. En Morell va respondre totes les preguntes que li va fer de manera magistral. Finalment en Blomkvist va guardar-se les notes i va explicar que les preguntes eren simplement una excusa per venir a veure'l. El que de debò volia era tenir-hi una xerrada i fer-li una pregunta crucial: hi havia res de la investigació que no s'hagués inclòs a l'informe per escrit? Alguna intuïció, potser, que l'inspector li volgués confiar?

Com que en Morell, igual que en Vanger, havia passat trenta-sis anys rumiant sobre aquell misteri, en Blomkvist havia temut una certa resistència: ell era el nou que acabava d'arribar i que començava a xafardejar en l'espessor on en Morell s'havia perdut. Però no va mostrar ni el més petit indici d'hostilitat. En Morell va omplir metòdicament la pipa i la va encendre abans de contestar.

—Home, sí, evidentment tenia les meves idees. Però són tan vagues i fugisseres, que amb prou feines les puc traduir en paraules.

—Què creu que va passar?

—Crec que la Harriet va ser assassinada. En Henrik i jo coincidim en això. Es l'única explicació raonable. Però no hem entès mai per quin motiu. Em penso que la van assassinar per una raó molt concreta… no va ser cap acte de bogeria, ni cap violació ni res semblant. Si haguéssim descobert el mòbil, hauríem sabut qui la va matar. —En Morell es va aturar per rumiar un moment—. L'assassinat es podria haver comès improvisadament, i amb això vull dir que algú va aprofitar l'oportunitat quan es va presentar gràcies al caos provocat per l'accident. L'assassí va ocultar el cos i aleshores, més tard, el va moure de lloc mentre nosaltres la buscàvem.

—Parlem d'algú amb molta sang freda.

—Hi ha un detall… La Harriet va anar al gabinet d'en Henrik perquè volia parlar amb ell. En el fons, em sembla una manera estranya de comportar-se… ella sabia que estava atabalat amb tots els familiars voltant pertot arreu. Em penso que la Harriet era una greu amenaça per a algú, que la noia tenia intenció d'explicar-li alguna cosa a en Henrik i que l'assassí sabia que estava a punt de… bé, de xerrar-ho.

—I en Henrik estava ocupat amb alguns membres de la família…

—Hi havia quatre persones a l'habitació, a més d'en Henrik: el seu germà Greger, un cunyat que es deia Magnus Sjògren i els dos fills d'en Harald, en Birger i la Cecília. Però això no ens explica res. Imaginem que la Harriet hagués descobert que algú havia fet un desfalc amb diners de la companyia… només com a hipòtesi, és clar. Potser la noia ho sabia des de feia mesos, i en algun moment fins i tot en va parlar amb la persona en qüestió. Potser va intentar fer-li xantatge, o potser li sabia greu per ell i es debatia entre delatar-lo o no, i l'assassí, desesperat, la va matar.

—Ha dit «ell» i «assassí».

—Les estadístiques diuen que la majoria d'assassins són homes. Però també és cert que a la família Vanger hi ha unes quantes dones que són veritables harpies.

—Ja he conegut la Isabella.

—Ella n'és una. Però n'hi ha d'altres. La Cecília Vanger pot ser d'allò més càustica. Ja ha conegut la Sara Sjògren?

En Blomkvist va fer que no amb el cap.

—És la filla de la Sofia Vanger, una de les cosines d'en Henrik. En el seu cas, parlem d'una senyora realment desagradable i desconsiderada. Però vivia a Malmò i, pel que vaig poder esbrinar, no tenia cap motiu per eliminar la noia.

—Així doncs, no és a la llista.

—El problema és que no importa les voltes que hi hem donat; mai no hem entès el mòbil. Això és el que compta.

—Vostè va dedicar moltes hores a aquest cas. Hi ha alguna pista que no va seguir?

En Morell va deixar escapar una rialleta.

—No. He invertit moltíssimes hores de feina en aquest cas i no se m'acut cap fil que no hagi seguit tot el que donés de si. Fins i tot després que m'ascendissin i em traslladessin fora de Hedestad.

—El van traslladar?

—Sí, jo no vaig néixer a Hedestad. Hi vaig servir des del 1963 fins al 1968, i després em van ascendir a comissari i em van traslladar al departament de policia de Gàvle per a la resta de la meva carrera. Tot i això, fins i tot a Gàvle vaig continuar treballant en el cas.

—No crec que en Henrik volgués que vostè ho deixés córrer.

—És cert, però no va ser per això. L'enigma de la Harriet encara em fascina avui dia. Vull dir que… és així: tot poli té el seu misteri sense resoldre. Recordo que, quan era a Hedestad, els meus companys de més edat parlaven al bar del cas de la Rebecka. Hi havia un agent en concret, un home que es deia Torstensson… fa anys que és mort… i que any rere any no parava de reprendre el cas. En el seu temps lliure i quan estava de vacances. Cada cop que hi havia un període de treva amb els busca-raons de la localitat, treia aquestes carpetes i se les estudiava.

—També es tractava d'una noia desapareguda?

En Morell va semblar sorprès. Aleshores va somriure quan es va adonar que en Blomkvist hi buscava alguna mena de relació.

—No, no ho he dit per aquesta raó. Parlo de l'ànima del policia. El cas de la Rebecka va succeir molt abans que la Harriet Vanger naixés, i ja fa molt que va prescriure. Als anys quaranta una dona de Hedestad va ser atacada, violada i assassinada. Una cosa molt poc habitual. Tots els agents, en algun moment de la seva carrera, han hagut d'investigar aquesta mena de crims, però el que vull dir és que hi ha casos que no oblides, que es fiquen ben endins de l'investigador i que t'acompanyen sempre com una part més de tu. A aquesta noia la van matar d'una manera particularment brutal. L'assassí la va lligar i li va posar el cap sobre les brases roents d'una llar de foc. No sé quant va trigar a morir la pobra noia ni quin dolor va haver de patir.

—Quina atrocitat!

—Exacte. Va ser un acte d'allò més sàdic. El pobre Torstensson va ser el primer detectiu que va arribar a l'escenari del crim quan la van trobar. I l'assassinat no es va resoldre mai, tot i que es van fer venir experts d'Estocolm. Ell mai no va deixar córrer el cas.

—Ho puc entendre.

—La meva Rebecka va ser la Harriet. En aquest cas ni tan sols sabem com va morir. Ni tan sols podem demostrar que es va cometre un assassinat. Però jo no ho he pogut deixar córrer mai. —Va callar per rumiar un moment—. Ser detectiu d'homicidis pot ser la feina més solitària del món. Els amics de la víctima s'indignen i es desesperen, però tard o d'hora, al cap d'unes quantes setmanes o mesos, tornen a la seva vida quotidiana. A la família més propera li costa més, però en general, fins a un cert punt, també acaben superant el dolor i la desesperació. La vida ha de continuar, és així. Però, els assassinats no resolts et continuen corsecant, i a la llarga només queda una persona que pensa dia i nit en la víctima: el poli encarregat de la investigació.

Tres persones més de la família Vanger vivien a l'illa de Hedeby. L'Alexander Vanger, fill d'en Greger i nascut el 1946, vivia en una casa de fusta reformada. En Henrik Vanger va explicar a en Blomkvist que actualment l'Alexander era a les Antüles, on es dedicava als seus passatemps preferits: navegar i passar el temps sense fotre brot. L'Alexander tenia 20 anys quan va desaparèixer la Harriet i aquell dia era a l'illa.

L'Alexander vivia amb la seva mare, la Gerda, de 80 anys la vídua d'en Greger Vanger. En Blomkvist encara no l'havia vista; gairebé sempre feia llit.

El tercer membre de la família era en Harald Vanger. Durant el primer mes en Blomkvist no havia aconseguit veure'n ni l'ombra. La casa d'en Harald, la més propera a la caseta de fusta d'en Blomkvist, semblava tenebrosa i sinistra, amb cortines opaques a totes les finestres. A en Blomkvist de vegades li semblava distingir un moviment rere les cortines en passar, i en una ocasió, tard a la nit, quan estava a punt de ficar-se al llit, va veure claror en una habitació del pis de dalt. Les cortines estaven mal tancades. Durant més de vint minuts es va quedar palplantat a les fosques davant la finestra de la cuina, contemplant la llum, abans de cansar-se'n i, tremolant, anar-se'n al llit. Al matí les cortines tornaven a estar completament passades.

En Harald semblava un esperit invisible però sempre present, que influïa en la vida del poble mitjançant la seva absència. En la imaginació d'en Blomkvist, en Harald cada cop prenia més la forma d'un Gollum malvat que espiava els voltants des de darrere de les cortines i que es dedicava a assumptes desconeguts per tothom dins la seva caverna tancada i barrada.

A en Harald el visitaven els serveis d'atenció a domicili (normalment una dona gran) de l'altra banda del pont. La dona li duia bosses de queviures, caminant fatigosament pels munts de neu fins a la porta. En Nilsson va remenar el cap quan en Blomkvist li va preguntar per en Harald. El manetes s'havia ofert per retirar la neu, segons deia, però en Harald no volia que ningú posés ni un sol peu a la seva propietat. Només una vegada, durant el primer hivern després que en Harald hagués tornat a l'illa de Hedeby, en Nilsson va venir amb el tractor per retirar la neu del pati, com feia amb tots els altres caminets d'entrada. Però en Harald havia sortit fet una fúria, vociferant i indicant-li que fotés el camp.

Malauradament, en Nilsson no podia netejar la neu del pati d'en Blomkvist perquè el cancell era massa estret per al tractor. Una pala i la força manual eren l'única manera de fer-ho.

A mitjan gener en Blomkvist va demanar al seu advocat que esbrinés quan l'obligarien a complir els tres mesos de presó. S'ho volia treure del damunt al més aviat possible. Anar a la presó va resultar més fàcil del que s'esperava. Després de poques setmanes de discussió, es va decretar que es presentés el 17 de març a Rullàker, als afores d'Ostersund, un centre penitenciari de baixa seguretat. L'advocat el va informar que la sentència probablement s'escurçaria.

—Molt bé —va dir en Blomkvist, sense gaire entusiasme.

Va seure a la taula de la cuina i va amanyagar el gat, que ara venia cada pocs dies a passar la nit amb en Blomkvist. Per la Helen Nilsson havia sabut que el nom del gat era Tjorven. No era de ningú en particular, simplement voltava per totes les cases.

En Blomkvist es veia amb el seu patró pràcticament cada tarda. De vegades tenien una breu conversa; d'altres, seien plegats hores i hores.

La conversa sovint consistia en l'exposició per part d'en Blomkvist d'una teoria que en Vanger s'encarregava de desbaratar. En Blomkvist mirava de mantenir distàncies respecte al seu encàrrec, però hi havia moments en què se sentia completament fascinat per l'enigma de la desaparició de la noia.

En Mikael havia assegurat a l'Erika que també rumiaria una estratègia per reprendre la lluita contra en Wennerstròm, però després d'un mes a Hedestad encara no havia obert els dossiers que l'havien portat al banc dels acusats. Al contrari, havia deixat de banda deliberadament l'assumpte perquè cada cop que pensava en en Wennerstròm i en la seva situació actual s'enfonsava en la depressió i el desinterès. Es preguntava si acabaria trastocant-se com el vell Vanger. La seva reputació professional s'havia ensorrat com un castell de cartes i la seva reacció havia estat amagar-se en una petita localitat de la part més recòndita del país per perseguir fantasmes.

En Vanger intuïa que hi havia dies que en Blomkvist es veia superat per les circumstàncies. Cap a la fi de gener, el vell va prendre una decisió que fins i tot el va sorprendre a ell. Va agafar el telèfon i va trucar a Estocolm. La conversa va durar vint minuts i va tractar a bastament sobre en Mikael Blomkvist.

A la Berger li havia calgut gairebé tot un mes perquè se li passés l'emprenyament. A dos quarts de deu d'una nit de final de gener li va trucar.

—De debò que t'hi penses quedar? —va començar a dir. La trucada va agafar tan de sorpresa en Blomkvist que en un primer moment no va saber què respondre. Llavors va somriure i es va tapar millor amb la flassada.

—Hola, Ricky. Hauries de venir a veure-ho tu mateixa.

—Per què? Què té d'encisador viure al cul del món?

—M'acabo de rentar les dents amb aigua glaçada. Fa un mal que et penetra fins al cervell.

—Només tu en tens la culpa. Però aquí, a Estocolm, també fa un fred que pela.

—Explica'm les males notícies.

—Hem perdut dues terceres parts dels nostres anunciants regulars. Ningú no ho vol dir clarament, però…

—Ja ho sé. Fes una llista dels que abandonen el vaixell. Algun dia els dedicarem el reportatge que es mereixen.

—Micke… he fet números, i si no aconseguim nous anunciants, a la tardor estarem arruïnats. Així de senzill.

—Ja canviarà el vent.

Ella va riure cansadament a l'altre costat de la línia. —No pots dir això amagat a l'infern lapó. —Erika, crec que…

—Ja ho sé. Un home ha de fer el que ha de fer i totes aquestes bajanades. No cal que diguis res. Em sap greu haver sigut tan malparida i no haver contestat els teus missatges. Podem tornar a començar? Vols que et vingui a veure aquí dalt?

—Quan vulguis.

—Cal que porti un rifle amb bales per a llops? —No, dona. Ja contractarem els lapons, els gossos de trineu i tota la resta. Quan véns? —Divendres al vespre, va bé?

Llevat de l'estret caminet d'accés fins a la porta, netejat a cop de pala, hi havia prop d'un metre de neu que colgava la resta de la propietat. En Blomkvist va adreçar una llarga mirada crítica a la pala i aleshores va anar a cals Nilsson per preguntar si l'Erika podia aparcar el seu BMW allà. Cap problema: tenien lloc de sobres al garatge de dues places i fins i tot un escalfador per al motor.

La Berger va conduir tota la tarda i va arribar al voltant de les sis. Es van mirar amb reserva uns quants segons i aleshores es van abraçar molta més estona.

En la foscor no hi havia gaire cosa a veure, llevat de l'església illuminada, i tant el Konsum com el Cafè de la Susanne estaven tancats. Per tant, van tornar ràpidament a casa. En Blomkvist va fer el sopar mentre la Berger tafanejava per tots els racons, fent observacions sobre els números del Rekordmagasinet dels anys cinquanta que encara voltaven per la casa i quedant-se absorta amb els classificadors del despatxet.

Van menjar costelles de xai amb patates en salsa de crema de llet i van beure vi negre. En Blomkvist va provar de reprendre el fil de la seva darrera conversa, però la Berger no estava d'humor per parlar de Millennium. En comptes d'això, van parlar durant dues hores sobre el que feia en Blomkvist i com els anava a ell i a en Vanger. Després van anar a comprovar si el llit era prou gran per a tots dos.

La tercera trobada amb l'advocat Niïs Bjurman es va anullar, i finalment la van concertar per a les cinc d'aquell mateix divendres a la tarda. A les reunions anteriors, la Lisbeth Salander va ser rebuda per una dona de mitjana edat, perfumada d'almesc, que treballava de secretària. Aquesta vegada tenia el dia lliure i en Bjurman deixava anar un tènue tuf d'alcohol. Va indicar a la Salander una butaca per a les visites i va fullejar sense solta ni volta els documents de l'escriptori fins que, tot d'una, va semblar adonar-se de la presència de la noia.

Va tenir lloc un altre interrogatori. Aquesta vegada va preguntar a la Lisbeth Salander sobre la seva vida sexual, un tema sobre el qual ella no tenia cap intenció de parlar amb ningú.

Després de la reunió, va tenir el convenciment que no ho havia sabut portar gens bé. Al principi es va negar a respondre les preguntes, i ell va interpretar que era tímida, retardada o que fins i tot tenia alguna cosa a amagar, i la va burxar perquè li contestés. La Lisbeth Salander es va adonar que ell no pensava deixar-ho córrer, de manera que va començar a donar-li respostes breus i vagues, de la mena que ella s'imaginava que encaixarien amb el seu perfil psicològic. Va esmentar en «Magnus» (que, segons la seva descripció, era un programador informàtic de la seva edat i una mica sonat, que la tractava com un cavaller, la duia al cinema i de vegades se l'enduia al llit). En «Magnus» era irreal; se l'anava inventant a mesura que parlava, però en Bjurman va prendre's les seves explicacions com un pretext per esbrinar amb tot detall la seva vida sexual. «Amb quina freqüència tens relacions sexuals?» De tant en tant. «Qui pren la iniciativa… tu o ell?» Jo. «Feu servir preservatius?» És clar (ella era molt conscient de la sida). «Quina és la teva posició favorita?» Jo… normalment, de panxa enlaire. «T'agrada el sexe oral?» Eeh… un moment… «Has practicat mai sexe anal?»

—No, no és gaire agradable que et follin pel cul… però es pot saber què collons li importa això?

Va ser l'única vegada que va perdre els nervis. Havia mantingut els ulls clavats a terra perquè no traïssin la seva exasperació. Quan el va tornar a mirar, ell li somreia des de l'altra banda de l'escriptori. Va marxar del despatx amb una sensació de fàstic. De sobte havia comprès que la seva vida havia patit un gir radical. En Palmgren mai no hauria gosat fer-li aquella mena de preguntes. En canvi, sempre havia estat disposat a escoltar-la per si volia parlar d'alguna cosa. Cosa que ella no havia aprofitat.

En Bjurman portava el camí de convertir-se en un problema molt i molt greu.

Capítol 11

Dissabte, 1 de febrer — Dimarts, 18 de febrer

Durant les breus hores de llum de dissabte, en Blomkvist i la Berger van sortir a fer un tomb més enllà del petit port esportiu per la carretera d'Òstergàrden. Ell feia un mes que vivia a Hedeby, però encara no havia fet cap passejada per l'interior de l'illa; les temperatures glacials i les tempestes regulars l'havien dissuadit. Però dissabte va fer bo, amb molt de sol. Era com si l'Erika hagués portat un pessic de primavera. A banda i banda de la carretera hi havia una pila de neu d'un metre d'altura que el llevaneus havia format en passar. Tan aviat com van sortir dels voltants de les casetes d'estiueig, es van trobar caminant per un bosc dens d'avets. En Blomkvist estava molt sorprès de l'alçada i la inaccessibilitat de Sòderberget, el turó a l'altra banda de les casetes; des del poble no ho semblava pas. Va pensar en quantes vegades devia haver jugat per aquí la Harriet Vanger de petita, però aleshores va esforçar-se per treure-se-la del cap. Uns quants quilòmetres més endavant, el bosc s'acabava a la tanca on començaven les terres de la granja Ostergàrden. Van poder veure una construcció de fusta blanca i edificis vermells de la granja al voltant d'un gran pati. Van decidir tornar pel mateix camí.

En passar per davant del caminet d'entrada de la casa pairal, en Vanger va picar als vidres de la finestra del pis superior i els va convidar enèrgicament a pujar. En Blomkvist i la Berger es van mirar.

—T'agradaria conèixer una llegenda de la indústria? —va proposar en Mikael.

—Mossega?

—Els dissabtes no.

En Vanger els va rebre a la porta del gabinet.

—Vostè deu ser la senyoreta Berger, si no m'equivoco —va dir—. En Mikael no m'havia dit que vindria a Hedeby.

Un dels talents més excepcionals de l'Erika era la seva mà esquerra per fer-se de seguida amb la majoria de persones d'allò més diverses. En Mikael l'havia vist desfer-se en simpaties davant de marrecs de cinc anys que, en qüestió de deu minuts, estaven totalment disposats a abandonar la mare. Els homes de més de vuitanta anys no semblava que fossin cap excepció. Dos minuts més tard, la Berger i en Vanger feien cas omís d'en Blomkvist mentre la feien petar. Era com si es coneguessin des de la infantesa (bé, des de la infantesa de l'Erika, en tot cas).

La Berger va començar a renyar força agosaradament en Vanger per emportar-se el seu editor a aquell racó de món. El vell va replicar que, pel que ell sabia (segons els comunicats de premsa), ella l'havia despatxat. I si no era així, ara en Blomkvist potser tindria més temps per descansar de les feixugues tasques editorials. I en aquest cas, deia en Vanger, un període de vida al camp li provaria molt al jove Blomkvist.

Durant cinc minuts van discutir sobre els defectes d'en Blomkvist fent comentaris d'allò més empipadors. En Blomkvist es va escarxofar al seient fent veure que se sentia insultat, però va arrugar el front quan la Berger va fer unes observacions força ambigües que potser alludien a les seves mancances com a periodista, però que potser es podien aplicar també a la seva potència sexual. En Vanger va tirar enrere el cap i va deixar anar una sorollosa riallada.

En Blomkvist estava bocabadat. No havia vist mai en Vanger tan natural i relaxat. De sobte, podia veure que, cinquanta anys enrere (o fins i tot trenta) en Vanger devia haver resultat un home força atractiu i interessant per a les dones. No s'havia tornat a casar. De segur que s'havia creuat més d'una dona al seu camí, però durant gairebé mig segle s'havia mantingut solter.

En Blomkvist va fer un glop de cafè i va tornar a parar l'orella; es va adonar que la conversa s'havia tornat seriosa de cop i volta, i que ara girava al voltant de Millennium.

—En Mikael m'ha dit que tenen problemes a la revista. —La Berger va adreçar una mirada a en Blomkvist—•. No, no ha parlat dels seus assumptes interns, però s'hauria de ser cec i sord per no comprendre que la seva revista, igual que el grup Vanger, passa per un moment difícil.

—Estic convençuda que podem redreçar la situació —va contestar la Berger.

—Ho dubto —va replicar en Vanger.

—Ah, sí? I per què?

—Vejam… quants empleats tenen? Sis? Una publicació mensual amb una tirada de 21.000 exemplars, despeses d'impressió i distribució, lloguer del local… Necessiten uns ingressos d'uns 10 milions de corones. Diria que sabem quin percentatge d'aquesta quantitat ha de procedir dels ingressos per publicitat.

—I doncs?

—Doncs que l'amic Wennerstròm és un fill de puta venjatiu i estret de mires que no oblidarà com si res el seu recent contratemps. Quants anunciants han perdut els darrers sis mesos?

La Berger es va mirar en Blomkvist amb circumspecció. En Blomkvist va veure que ell mateix contenia l'alè. En les ocasions en què ell i el vell havien tractat del futur de Millennium, sempre li havia fet comentaris enutjosos sobre la situació de la revista en relació amb la capacitat d'en Blomkvist per acabar el seu encàrrec a Hedestad. Però ara en Vanger s'adreçava únicament a l'Erika, de dirigent a dirigent. Entre ells hi havia una entesa que en Blomkvist no sabia interpretar i que potser tenia a veure amb el fet que ell, bàsicament, era un pobre noi de Norrland de classe treballadora, i ella, una noia de classe alta amb un distingit arbre genealògic internacional.

—Podria prendre un altre cafè? —va demanar la Berger. En Vanger n'hi va servir un altre de seguida.

—Entesos, ja veig que ha indagat. Estem ferits de mort.

—Quant de temps els queda?

—Tenim sis mesos per fer girar la truita. Vuit com a màxim. No tenim prou capital per mantenir-nos durant aquest temps.

L'expressió del vell era inescrutable mentre mirava per la finestra. L'església encara era al mateix lloc.

—Sabien que una vegada vaig entrar al negoci de la premsa? —va comentar, adreçant-se de nou a tots dos.

En Blomkvist i la Berger van negar amb el cap alhora. En Vanger va tornar a riure, ara tristament.

—Teníem sis diaris a Norrland. Cap als anys cinquanta i seixanta. Va ser idea del meu pare… pensava que potser seria profitós políticament tenir una part dels mitjans a favor nostre. De fet, encara som els propietaris del Hedestads-Kuriren. En Birger és el president del consell d'administració de la societat de propietaris. El fill d'en Harald —va afegir per a en Blomkvist.

—Que també és un polític de la contrada —va comentar en Mikael.

—En Martin també és al consell d'administració. Així el té a ratlla.

—Per què us vau desprendre dels diaris? —va preguntar en Blomkvist.

—Una reestructuració empresarial als anys seixanta. La publicació de diaris, segons com es mirés, era més aviat un passatemps que no pas un interès. Quan vam haver de retallar el pressupost, va ser un dels primers actius que vam vendre. Però sé el que costa dirigir una publicació… Li puc fer una pregunta personal?

Anava dirigida a l'Erika.

—A en Mikael no l'hi he preguntat i si vostè no vol respondre no cal que ho faci. M'agradaria saber com es van ficar en aquest vesper. Tenien una història o no?

Ara li tocava a en Blomkvist semblar inescrutable. La Berger només va dubtar un segon abans de dir:

—Teníem una història. Però en realitat va resultar ser-ne una altra de molt diferent.

En Vanger va assentir amb el cap, com si comprengués exactament el que deia la Berger. No era el cas d'en Blomkvist.

—No en vull parlar —els va interrompre tot d'una—. Jo vaig fer la recerca i vaig escriure l'article. Tenia totes les fonts documentals que necessitava. Però tot se'n va anar a can Pistraus.

—Tenies documentació de tot el que vas escriure? —Sí.

La veu d'en Vanger de sobte es va tornar dura.

—No vull fer veure que entenc com carai us vau ficar en un camp de mines com aquest. No recordo cap cas semblant, llevat, potser, de l'afer Lundahl de V Expressen, als anys seixanta, si és que aquests dos joves n'han sentit parlar mai. La vostra font també era un mitòman? —Va fer que no amb el cap i es va tombar cap a la Berger per dir en veu baixa—: En un altre temps vaig ser editor d'un diari i ho puc tornar a ser. Què li semblaria tenir un altre soci?

La pregunta va caure com un llamp sortit del no-res, però la Berger no va semblar gens sorpresa.

—Què vol dir amb això? —va demanar.

En Vanger va eludir la pregunta fent-ne una altra:

—Quant de temps es quedarà a Hedestad?

—Marxo demà.

—Tindrien la bondat… vostè i en Mikael, és clar… de complaure un vell sopant amb mi aquesta nit? Aniria bé a les set?

—Ens aniria molt bé. Ens encantarà. Però no ha contestat la pregunta que li he fet. Per què vol ser soci de Millennium?

—No evito la pregunta. Simplement pensava que en podríem parlar durant el sopar. He de consultar el meu advocat abans de fer una oferta concreta. Però, per no complicar-ho més, l'únic que puc dir és que tinc diners per invertir. Si la revista sobreviu i torna a ser rendible, n'obtindré beneficis. Si no… bé, he assumit pèrdues més importants al llarg de la meva vida.

En Blomkvist estava a punt d'obrir la boca quan la Berger li va posar la mà al genoll.

—En Mikael i jo hem lluitat molt per poder ser completament independents.

—Ximpleries. Ningú no és completament independent. Però jo no em vull quedar la revista, i tant se me'n fot el contingut. Aquell cabronàs de l'Stenbeck gasta molts fums perquè publica el Modern Times; així doncs, per què no puc fer el mateix amb Millenniun. Que, a més, resulta que és una revista excellent, per cert.

—Això té res a veure amb en Wennerstròm? —va demanar tot d'una en Blomkvist.

En Vanger va somriure.

—Mikael, tinc més de vuitanta anys. Hi ha coses que no em sap greu fer i gent contra la qual no em sap greu lluitar. Però, pel que fa a aquest tema… —Es va tornar a tombar cap a la Berger—. Aquesta inversió tindria almenys una condició.

—Escoltem-la, doncs —va dir la Berger.

—En Mikael Blomkvist ha de tornar a ocupar el seu càrrec d'editor.

—No! —va cridar en Blomkvist.

—I tant —va insistir en Vanger, tallant—. A en Wen-nerstròm li agafarà un atac si fem un comunicat de premsa dient que el grup Vanger fa costat a Millennium i que tornes a ser-ne l'editor. Es el senyal més clar que els podem fer arribar… tothom comprendrà que no es tracta de cap absorció i que la política editorial no canviarà. I això farà que els anunciants que estan pensant de marxar tornin a rumiar-s'ho. En Wennerstròm no és omnipotent. També té enemics, i empreses que vostès desconeixen estudiaran prendre posicions.

—De què carai estàveu parlant? —va dir en Mikael tan bon punt l'Erika va tancar la porta.

—Em penso que és el que tu anomenes sondejar el terreny per a un tracte de negocis —va contestar ella—. No em vas dir que en Henrik Vanger era tan macot.

En Blomkvist se li va plantar al davant.

—Ricky, sabies perfectament de què aniria aquesta conversa.

—Ei, reiet, només són les tres i vull que s'ocupin bé de mi abans de sopar.

En Blomkvist estava enrabiat. Però mai no aconseguia estar gaire temps enrabiat amb l'Erika Berger.

L'Erika es va posar un vestit negre, una jaqueta curta i unes sabates de taló alt, que se li havia acudit portar dins la petita maleta. Va insistir que en Mikael es posés americana i corbata. I ell es va posar uns pantalons negres, una camisa grisa, una corbata fosca i un abric gris d'esport. Quan van trucar puntualment a la porta de la casa d'en Vanger, va resultar que en Dirch Frode i en Martin Vanger també estaven convidats. Tothom duia americana i corbata llevat d'en Henrik Vanger.

—L'avantatge de tenir més de vuitanta anys és que ningú no pot criticar com vas vestit —va declarar. Duia una corbata de llaç i un pullòver marró.

La Berger va estar molt animada durant tot el sopar.

No va ser fins que van passar al saló de la llar de foc i es va servir el conyac que la conversa va agafar un to seriós. Van parlar durant gairebé dues hores abans de tenir l'esbós d'un tracte sobre la taula.

En Frode crearia una societat que seria totalment propietat d'en Henrik Vanger; el consell d'administració estaria format per en Henrik, en Martin Vanger i en Frode. Durant un període de quatre anys, aquesta companyia invertiria una quantitat de diners que cobriria la diferència entre els ingressos i les despeses de Millennium. Els diners sortirien dels actius personals d'en Vanger. Al seu torn, en Vanger ocuparia una posició determinant a la junta directiva de la revista. L'acord tindria una validesa de quatre anys, però Millennium el podia rescindir al cap de dos. Ara bé, aquest tipus de rescissió seria costosa, ja que a en Vanger se li hauria de pagar la suma que hi havia invertit.

En cas que en Henrik Vanger morís, en Martin Vanger el substituiria a la junta directiva de Millennium durant la resta del període durant el qual tingués validesa aquest acord i podria prendre aquesta decisió quan arribés el moment oportú. L'home semblava divertit amb la perspectiva de pagar a en Wennerstròm amb la mateixa moneda, i en Blomkvist es va tornar a preguntar quin devia ser l'origen de l'enemistat entre aquell parell.

En Martin va tornar a omplir els gots. En Henrik Vanger va aprofitar l'oportunitat per inclinar-se cap a en Blomkvist i, en veu baixa, li va dir que aquest nou acord no afectava en cap sentit l'acord que ja hi havia entre ells dos. En Blomkvist podia reprendre les seves obligacions com a editor ajornada sencera a final de l'any.

També es va decidir que, perquè la reestructuració tingués el màxim ressò als mitjans, es presentaria el mateix dia que en Blomkvist comencés la condemna de presó, a mitjan març. La combinació d'un esdeveniment fortament negatiu amb una reestructuració era, des del punt de vista dels mitjans, un error tan barroer que no podia fer altra cosa que desconcertar els detractors d'en Blomkvist i donar màxima publicitat al nou paper que exerciria en Henrik Vanger. Però tothom hi veia també la seva lògica; era una manera d'indicar que la bandera groga de quarantena que onejava sobre la redacció de Millennium estava a punt de ser arriada; la revista tenia patrocinadors que estaven disposats a apostar-hi fort. El grup Vanger potser estava en crisi, però encara era una firma industrial de pes, capaç de recollir el guant si calia.

Tota la conversa va ser cosa de la Berger, per una banda, i d'en Henrik i en Martin Vanger per l'altra. Ningú no va preguntar a en Blomkvist quin era el seu parer.

Aquella nit, molt tard, en Blomkvist jeia amb el cap sobre el pit de l'Erika, mirant-la als ulls.

—Quant fa que tu i en Henrik Vanger discutiu aquest acord?

—Prop d'una setmana —va contestar ella, somrient. —En Christer hi està d'acord? —Es clar.

—Per què no me n'has dit res?

—Per què carai te n'hauria de dir res? Vas plegar com a editor, vas deixar de ser membre de la plantilla i de la junta i te'n vas anar a viure als boscos.

—I per tant em mereixo que em tractin com un idiota.

—Oi tant! —va dir ella—. Sens cap dubte.

—Sí que t'has emprenyat fort amb mi!

—Mikael, mai no m'he sentit tan furiosa, tan abandonada i tan traïda com quan vas marxar. No m'havia disgustat mai amb tu així. —El va agafar fermament pels cabells i li va empènyer el cap cap avall.

Quan l'Erika va marxar de Hedeby diumenge, en Blomkvist encara estava tan enutjat amb en Henrik Vanger que no volia arriscar-se a topar ni amb ell ni amb cap membre de la seva família. Per això, dilluns va agafar l'autobús a Hedestad i va passar la tarda passejant pel poble, visitant la biblioteca i prenent un cafè en un forn de pa. Al vespre va anar al cinema per veure El senyor dels anells, que encara no havia tingut temps de veure. Va pensar que els ores, a diferència dels humans, eren éssers senzills i planers.

Va acabar l'excursió al McDonald's de Hedestad i va agafar l'últim autobús cap a Hedeby. Va fer cafè, va agafar un classificador i va seure a la taula de la cuina. Va llegir fins a les quatre de la matinada.

Hi havia una sèrie de preguntes de la investigació que semblaven cada cop més estranyes a mesura que en Blomkvist avançava en l'estudi dels documents. Es tractava de tro-balles revolucionàries que va fer pel seu compte, problemes que havien amoïnat l'inspector Morell durant llargs períodes de temps, sobretot en el seu temps lliure.

Durant el seu últim any amb vida, la Harriet havia canviat. En cert sentit aquest canvi es podia explicar com la metamorfosi que tothom experimenta d'una forma o altra durant l'adolescència. La Harriet estava creixent. Companys de classe, professors i diversos membres de la família havien testificat que s'havia tornat introvertida i poc comunicativa.

La noia que dos anys abans era una adolescent alegre havia començat a distanciar-se de tots els que l'envoltaven. A l'escola encara passava temps amb els amics, però ara es comportava de manera «impersonal», tal com una de les seves amigues ho havia descrit. Aquesta paraula era prou insòlita perquè en Morell n'hagués pres nota i hagués fet més preguntes. L'explicació que va rebre va ser que la Harriet havia deixat de parlar de si mateixa, que havia deixat de fer confidències i d'intercanviar xafarderies amb les amigues.

La Harriet Vanger s'havia comportat com una cristiana en el sentit pueril de la paraula: anant a la catequesi, resant abans d'anar al llit i rebent la confirmació. Durant l'últim any semblava haver-se tornat encara més religiosa. Llegia la Bíblia i anava regularment a missa. Però no havia acudit pas al pastor de l'illa de Hedeby, l'Otto Falk, que era amic de la família Vanger, sinó que, durant la primavera, havia buscat consol en una congregació pentecostal de Hedestad. Però la seva relació amb l'església pentecostal no va durar gaire. Dos mesos més tard va abandonar la congregació i va començar a llegir llibres sobre la fe catòlica.

La fallera religiosa d'una adolescent? Potser, però ningú més a la família Vanger havia estat particularment religiós i era difícil discernir quina mena d'impulsos la podien haver motivat. Una explicació d'aquest interès per Déu podia haver estat, naturalment, que el seu pare hagués mort ofegat l'any anterior. En Morell va arribar a la conclusió que alguna cosa havia passat a la vida de la Harriet que l'amoïnava o que la trasbalsava. En Morell, com en Vanger, havia dedicat molt de temps a parlar amb els amics de la Harriet, provant de trobar algú a qui la noia s'hagués confiat.

Havien posat certes esperances en l'Anita Vanger, dos anys més gran que la Harriet i filla d'en Harald. Havia passat l'estiu del 1966 a Hedeby i es considerava que eren amigues íntimes. Però l'Anita no tenia cap informació sòlida per oferir. Les havien vist juntes al llarg d'aquell estiu, nedant, passejant, xerrant sobre cinema, grups de música pop i llibres. La Harriet de vegades havia acompanyat l'Anita a les pràctiques de conduir. En una ocasió s'havien emborratxat alegrement amb una ampolla de vi que havien pispat de la casa principal. Totes dues també havien passat algunes setmanes soles a la caseta d'en Gottfried, a l'altra punta de l'illa.

Les preguntes sobre els pensaments i els sentiments íntims de la Harriet encara no tenien resposta. Però en Blomkvist va prendre nota d'una discrepància de l'informe: els comentaris sobre el seu caràcter poc comunicatiu provenien principalment dels seus companys de classe i, fins a cert punt, de la família. L'Anita Vanger no l'havia trobada gens introvertida. S'ho va apuntar per discutir-ho amb en Vanger quan en tingués oportunitat.

Una pregunta més concreta, a la qual en Morell havia dedicat molta més atenció, era una pàgina sorprenent de l'agenda de la Harriet, una llibreta meravellosament relligada que li havien regalat per Nadal l'any abans de la seva desaparició. La primera meitat de l'agenda era un calendari on la Harriet havia apuntat reunions, dates d'exàmens, deures de l'institut, etcètera. L'agenda també contenia una part molt llarga que era un diari, però la Harriet només hi escrivia molt de tant en tant. Havia començat al gener, amb força ganes, amb moltes notes breus sobre gent que havia conegut durant les vacances de Nadal i algunes pellícules que havia vist. Després no havia escrit res personal fins a la fi de l'any escolar, quan, segons semblava (segons com s'interpretessin les entrades), s'havia interessat de lluny per un noi de qui no deia el nom.

El veritable misteri eren les pàgines dels números de telèfon. Pulcrament i en ordre alfabètic, hi havia els noms i els números dels membres de la família, companys de classe, determinats professors, diversos membres de la congregació pentecostal i altres persones fàcilment identificables del seu cercle de coneixences. A l'última pàgina de l'agenda, que estava en blanc i que en realitat no formava part de l'índex alfabètic, hi havia cinc noms i números de telèfon. Tres noms de dona i dos grups d'inicials:

Magda _ 32016

Sara 32109

R.J. 30112

R. L. 32027

Mari 32018

Els números de telèfon que començaven per 32 eren números de Hedestad dels anys seixanta. El que començava per 30 era un número de Norrbyn, a la vora de Hedestad. El problema era que en Morell s'havia posat en contacte amb tots els amics i coneixences de la Harriet i ningú no tenia ni idea de qui eren aquells números.

El primer número, que pertanyia a una tal «Magda», al principi va semblar prometedor. El va dur a una merceria del número 12 de Parkgatan. El telèfon estava a nom d'una tal Margot Lundmark, i el nom de la seva mare que de vegades ajudava a la botiga coincidia amb el de l'agenda: «Magda». Però la Magda tenia 69 anys i no tenia ni idea de qui era la Harriet Vanger. Tampoc hi havia cap prova que la Harriet hagués estat mai a la botiga ni que hi hagués comprat res. La costura no li interessava.

El segon número, que corresponia a una tal «Sara», era d'una família que es deia Toresson i que vivia a Vàststan, a l'altra banda de les vies del tren. La família estava formada per l'Anders i la Mònica i els seus fills, en Jonas i en Peter, que aleshores anaven al parvulari. No hi havia cap Sara a la família i tampoc no sabien qui era la Harriet Vanger, llevat d'allò que havien dit els mitjans de comunicació sobre la seva desaparició. L'única connexió llunyana entre la Harriet i la família Toresson era que l'Anders, que reparava teulades, feia algunes setmanes havia posat una teulada a l'escola on anava la Harriet. Així doncs, en teoria, hi havia una possibilitat que s'haguessin conegut, tot i que es podia considerar força improbable.

Els tres números restants duien a atzucacs similars. El número 32027, corresponent a «R. L.», en realitat pertanyia a una tal Rosmarie Larsson. Malauradament, ja feia uns quants anys que havia mort.

L'inspector Morell va centrar gran part de les seves investigacions durant l'hivern de 1966-1967 a provar d'explicar per què la Harriet havia apuntat aquests noms i números.

Una possibilitat era que els números de telèfon estiguessin escrits en una mena de codi personal; per tant, en Morell va intentar esbrinar la manera de pensar d'una adolescent. Com que el prefix 32 òbviament indicava Hedestad, es va dedicar a reordenar els tres dígits restants. Ni el 32601 ni el 32160 van dur a cap Magda. Mentre en Morell continuava trencant-se les banyes amb la seva numerologia, es va adonar que, si anava fent provatures, tard o d'hora trobaria alguna connexió amb la Harriet. Per exemple, si sumava un 1 a cadascun dels tres darrers dígits del número 32016, obtenia el 32127 (que era el número del despatx d'en Frode a Hedestad). El problema era simplement que una sola connexió així no significava absolutament res. A més, mai no va descobrir cap codi que pogués explicar els cinc números alhora.

En Morell va eixamplar les seves indagacions. <;Podien correspondre aquells dígits, per exemple, a números de matrícula de vehicles, que als anys seixanta estaven formats per dues lletres que es referien a la província i cinc dígits? Un altre atzucac.

Aleshores l'inspector es va concentrar en els noms. Va fer una llista de tots els habitants de Hedestad que es deien Mari, Magda o Sara, o que tinguessin les inicials R. L. o R. J. Va obtenir una llista de tres-centes set persones. Entre aquestes persones, vint-i-nou havien tingut alguna mena de relació amb la Harriet. Per exemple, un noi de la seva classe es deia Rolandjacobsson (R. J.). Pràcticament no es coneixien i no havien mantingut cap contacte des que la Harriet havia començat l'institut. I el noi no tenia cap relació amb el número de telèfon.

El misteri dels números de l'agenda continuava irresolt.

La seva quarta trobada amb en Bjurman, l'advocat, no estava prevista a les reunions programades. Es va veure obligada a posar-s'hi en contacte.

La segona setmana de febrer el portàtil de la Salander va ser víctima d'un accident tan ximple que a la noia li van venir ganes d'assassinar algú. Havia agafat la moto per anar a una reunió de Milton Security i l'havia aparcat rere una columna del pàrquing. Mentre deixava la motxilla a terra per posar el cadenat de la moto, un Saab vermell fosc havia començat a fer marxa enrere. Ella no el veia però va sentir el cruixit de la motxilla. El conductor ni se'n va adonar i, tranquillament, va enfilar cap a la rampa de sortida.

La motxilla contenia el seu iBook 600 blanc de la marca Apple, amb un disc dur de 25 gigues i 420 megues de memòria RAM, fabricat al gener del 2002 i equipat amb una pantalla de 14 polzades. Quan el va comprar, era l'últim crit d'Apple en portàtils. Els ordinadors de la Salander estaven actualitzats amb les darreres i sovint més cares novetats en programació (la informàtica era l'única partida exorbitant de la seva llista de despeses).

Quan va obrir la motxilla, va poder veure que la tapa de l'ordinador estava esquerdada. Va endollar l'ordinador a l'adaptador de potència i va provar d'engegar-lo; ni tan sols va deixar anar una ranera angoixant. El va dur a la Mac-Jesus Shop d'en Timmy, a Brànnkyrkagatan, esperant que almenys es pogués salvar alguna cosa del disc dur. Després de potinejar-hi una estona, en Timmy va remenar el cap.

—Ho sento. No hi ha esperança —va dir—. Hauràs d'organitzar-li un bonic funeral.

La pèrdua del seu ordinador va ser depriment però no desastrosa. La Salander s'hi havia entès d'allò més bé durant l'any que havien passat junts. Havia fet còpies de seguretat de tots els documents i tenia un ordinador de sobretaula més vell, un Mac G3, a casa, a més d'un PC portàtil Toshiba de cinc anys que encara podia fer servir. Però, «què collons!», necessitava una màquina ràpida i moderna.

Com era d'esperar, va optar per la millor alternativa a l'abast: el nou PowerBook G4/I.0 a 1 Ghz d'Apple, amb carcassa d'alumini i processador PowerPC 7451, AltiVec Velocity Engine, 960 megabytes de memòria RAM i 60 gigabytes de disc dur. Tenia BlueTooth i gravadora de CD i DVD integrada.

El millor de tot: tenia la primera pantalla de 17 polzades del món dels portàtils, amb targeta gràfica NVIDIA i una resolució de 1.440 x 900 píxels que deixava bocabadats els incondicionals dels PC i superava tot el que hi havia al mercat.

Pel que feia al maquinari, era el Rolls Royce dels portàtils, però el que realment va provocar la necessitat de posseir-lo de la Salander era el senzill detall que el teclat estava equipat amb illuminació de fons, per poder veure les lletres encara que s'estigués en una foscor absoluta. Així de simple. Per què no hi havia pensat ningú abans?

Va ser amor a primera vista.

Costava 38.000 corones més impostos.

Aquell era el problema.

De tota manera, va fer la comanda a Macjesus. Hi comprava tots els accessoris d'informàtica i, per tant, li feien un descompte raonable. Va calcular les despeses. La garantia de l'ordinador trencat cobriria una bona part del preu; però, amb la garantia i el preu més alt del nou, encara li faltaven 18.000 corones. Tenia 10.000 corones amagades dins d'una llauna de cafè a casa, però res més. Va maleir Herr Bjurman, però aleshores es va empassar l'orgull i va telefonar al seu tutor per explicar que necessitava diners per a una despesa inesperada. La secretària d'en Bjurman va dir que l'advocat no tenia temps per rebre-la aquell dia. La Salander va replicar que només calien vint segons per emplenar un xec de 10.000 corones. I li van dir que fos al despatx a dos quarts de vuit del vespre, després de la jornada laboral.

En Blomkvist potser no tenia experiència per avaluar investigacions criminals, però li feia l'efecte que l'inspector Morell havia estat extraordinàriament meticulós. Quan en Blomkvist va acabar amb la investigació policial, en Morell encara apareixia amb un paper actiu a les notes d'en Vanger. S'havien fet amics, i en Blomkvist es preguntava si en Morell s'hi havia acabat obsessionant tant com el destacat industrial.

Segons el seu parer, era poc probable que a en Morell li hagués passat per alt res. La solució del misteri no es trobaria als arxius de la policia. S'havien fet totes les preguntes imaginables i havien seguit totes les pistes possibles, fins i tot les que semblaven més absurdes. No havia llegit tot l'in-forme, però com més s'endinsava a la investigació, més obscurs es tornaven els indicis i les pistes. No hi trobaria res que hagués passat per alt al seu professional predecessor i al seu equip experimentat, i no acabava de decidir amb quin nou angle abordar el problema. Finalment, se li va acudir que l'única via pràctica raonable era intentar esbrinar els motius psicològics de les persones implicades.

La primera pregunta tenia a veure amb la Harriet en si. Qui era realment?

Des de la finestra de la cuina, en Blomkvist havia vist llum al primer pis de la casa de la Cecilia Vanger poc després de les cinc de la tarda. Va trucar a la seva porta a dos quarts de vuit, just quan començava el noticiari a la tele. La dona va obrir la porta vestida amb un barnús i els cabells xops sota una tovallola groga. En Blomkvist es va disculpar de seguida per molestar-la i va fer intenció de marxar, però ella el va convidar a passar a la sala d'estar. Va posar la cafetera elèctrica i va desaparèixer al pis de dalt durant uns quants minuts. Quan va tornar a baixar, s'havia posat uns texans i una camisa de franella de quadres.

—Començava a pensar que no vindries mai. Et puc tutejar, oi?

—És clar. Hauria d'haver trucat abans, però he vist llum i he vingut tot d'una.

—I jo he vist llum tota la nit a casa teva. A més, surts sovint a passejar després de mitjanit. Ets un ocell de nit?

En Blomkvist va arronsar les espatlles.

—Va com va. —Va mirar els diversos llibres de text apilats sobre el taulell de la cuina—. Encara fas classe?

—No, des que sóc directora no tinc temps. Però feia classe d'història, religió i ciències socials. I encara em queden uns quants anys.

—«Et queden»?

Ella va somriure.

—En tinc 56. Em jubilaré aviat.

—No sembla que en tinguis més de cinquanta, més aviat te'n posaria uns quaranta i escaig.

—Que afalagador! Quants en tens, tu?

—Bé, passo dels quaranta —va dir en Blomkvist amb un somriure.

—I fa poc tot just en tenies 20. Que ràpid va tot. La vida, vull dir.

La Cecilia Vanger va servir el cafè i va preguntar si tenia pressa. Ell va dir que ja havia menjat, la qual cosa era certa en part. No s'havia pres la molèstia de cuinar i només havia menjat uns sandvitxos. Però no tenia gana.

—Aleshores, per què has vingut? Ha arribat el moment de fer-me aquelles preguntes?

—Francament… no he vingut a fer-te preguntes. Em penso que només et volia veure.

Ella va somriure.

—Estàs condemnat a la presó, véns a viure a Hedeby, t'immergeixes en els dossiers preferits d'en Henrik, tens insomni i fas llargues passejades a la nit quan fa un fred que pela… Em deixo res?

—La meva vida se'n va en orris.

—Qui era aquella dona que et va venir a veure el cap de setmana?

—L'Erika… Es la redactora en cap de Millennium. —La teva xicota?

—No exactament. Està casada. Més aviat diria que sóc un amic i amant ocasional.

La Cecilia Vanger va esclafir a riure. —Què et fa tanta gràcia?

—La manera com ho dius. Amant ocasional. M'agrada l'expressió.

A en Blomkvist, decididament, li queia bé la Cecilia Vanger.

—A mi també m'aniria bé un amant ocasional —va deixar anar.

Es va treure les sabatilles i va posar un peu al genoll d'en Blomkvist. Ell automàticament va posar la mà sobre el peu i va acariciar-li el turmell. Va dubtar un segon; notava que entrava en aigües desconegudes. Però, temptejant el terreny, va començar a fer-li un massatge a la planta del peu amb el polze.

—Jo també estic casada —va dir ella.

—Ja ho sé. Al clan Vanger no es divorcia ningú.

—Fa més de vint anys que no he vist el meu marit.

—Què va passar?

—Això no és assumpte teu. No he fet l'amor des de fa… hmm, diria que tres anys. —Em sorprens.

—Per què? Es qüestió d'oferta i demanda. No m'interessa gens tenir xicot, un marit legítim ni un company que visqui amb mi. M'estimo més estar sola. Amb qui hauria de fer l'amor? Amb un dels professors de l'institut? No ho crec pas. Amb un dels estudiants? Una xafarderia deliciosa perquè les velles del poble fessin safareig. A més, tothom vigila de ben a prop la gent que porta el cognom Vanger. I aquí, a Hedeby només hi viuen familiars i gent ja casada.

Es va inclinar endavant i el va besar al coll.

—T'escandalitzo?

—No. Però no sé si és una bona idea. Treballo per al teu oncle.

—I jo sóc l'última que l'hi explicaria. Però siguem sincers, en Henrik probablement no hi tindria res en contra.

Va asseure's damunt seu, cama aquí, cama allà, i el va besar a la boca. Tenia els cabells encara humits i feien olor de xampú. Ell va descordar-li els botons de la camisa de franella amb dits graponers i l'hi va despenjar de les espatlles. No duia sostenidors. Ella es va prémer contra ell quan li va besar els pits.

En Bjurman va rodejar l'escriptori per mostrar-li l'extracte del compte corrent, del qual ella coneixia el saldo fins a l'últim cèntim, tot i que ja no estava a la seva disposició. L'advocat es va posar al seu darrere. Tot d'una, li estava fent un massatge a les espatlles i va deixar que una mà li rellisqués des de l'espatlla dreta fins als pits. La va posar sobre el pit dret i la va deixar allà. Com que ella no semblava protestar, l'hi va estrènyer. La Lisbeth Salander no es va moure. Podia sentir l'alè de l'home al clatell mentre mirava el tallapapers de l'escriptori; hi arribaria amb la mà lliure.

Però no va fer res. Si hi havia una lliçó que en Palmgren li havia ensenyat en tots aquells anys, era que els actes impulsius portaven problemes, i els problemes podien tenir conseqüències desagradables. Per tant, no feia res sense sospesar-ne primer les conseqüències.

L'agressió sexual inicial (que en termes legals es podria definir com a vexació sexual i abús deshonest contra una persona en una posició de dependència, i que en teoria li comportaria a en Bjurman dos anys de presó) només va durar alguns segons. Però va ser suficient per creuar irrevocablement un límit. Per a la Lisbeth Salander va ser una exhibició de força per part de l'enemic, un senyal que, a part de la seva relació legal curosament definida, es trobava a mercè de la discreció de l'advocat i indefensa. Quan els seus ulls es van trobar pocs segons després, els llavis de l'advocat estaven entreoberts i ella li va poder llegir la lascívia a la cara. El rostre de la Salander no delatava cap mena d'emoció.

En Bjurman va ocupar el seu lloc a l'altra banda de l'escriptori i es va asseure a la confortable butaca de cuir.

—No et puc donar diners cada cop que vulguis —va dir—. Per què necessites un ordinador tan car? Hi ha una pila de models més barats que et poden anar bé per als teus jocs d'ordinador.

—Vull tenir el control dels meus diners com abans.

En Bjurman li va adreçar una mirada de llàstima.

—Haurem de veure com van les coses. Primer cal que aprenguis a ser més sociable i a fer-te amb la gent.

El somriure d'en Bjurman s'hauria esvaït si hagués pogut llegir els pensaments que s'amagaven rere els ulls inexpressius de la noia.

—Em penso que tu i jo serem bons amics —va afegir—. Hem de ser capaços de confiar l'un en l'altre.

Com que ella no contestava, va ser més explícit:

—Ara ja ets tota una dona, Lisbeth.

Ella va assentir amb el cap.

—Vine aquí —va dir, i li va allargar una mà.

La Salander va clavar els ulls en el tallapapers uns quants segons abans d'aixecar-se i anar cap a ell. «Conseqüències.» Ell li va agafar la mà i la va prémer contra l'entrecuix. Ella va poder notar el sexe endurit a través dels pantalons foscos de tergal.

—Si ets bona amb mi, jo seré bo amb tu.

Li va posar l'altra mà al clatell i la va obligar a posar-se de genolls, amorrada a l'entrecuix.

—Ja ho has fet abans, oi? —va dir mentre s'abaixava la cremallera. Feia olor com si s'acabés de rentar amb aigua i sabó.

La Salander va apartar la cara i va intentar aixecar-se, però ell la tenia ben agafada. Des del punt de vista de força física, no era rival per a ell; pesava quaranta quilos contra els seus noranta-cinc. Li subjectava el cap amb totes dues mans i l'hi va girar perquè els seus ulls es trobessin.

—Si ets bona amb mi, jo seré bo amb tu —va repetir—. Si causes problemes, et puc tancar en una institució la resta de la teva vida. T'agradaria, això?

Ella no va dir res.

—T'agradaria? —va tornar a dir.

Ella va fer que no amb el cap.

L'advocat va esperar fins que ella va abaixar la vista, cosa que ell va interpretar com un acte de submissió. Aleshores se la va atansar més. La Salander va obrir els llavis i se'l va ficar dins la boca. Ell la va mantenir engrapada pel coll i prement-la ferotgement cap avall. Durant els deu minuts que l'advocat es va estar movent i retorçant-se, li va semblar que s'ennuegava; quan per fi va ejacular, la subjectava tan fort que amb prou feines podia respirar.

Li va indicar el lavabo del despatx. La Salander tremolava tota mentre es netejava la cara i provava de treure's les taques del jersei. Va mastegar pasta de dents per desempallegar-se del mal gust. Quan va tornar al despatx, en Bjurman seia impassiblement rere l'escriptori, estudiant uns documents.

—Seu, Lisbeth —li va ordenar sense alçar la vista. Ella va seure. Finalment, la va mirar i va somriure. —Ara ja ets gran, oi, Lisbeth? Ella va assentir amb el cap.

—Aleshores, has d'aprendre a jugar als jocs dels adults —va dir. Emprava un to de veu com si parlés amb un infant. Ella no va contestar. Una petita arruga va aparèixer al front d'en Bjurman.

—No crec que sigui una bona idea que expliquis a ningú els nostres jocs. Pensa-hi… qui et creuria? Aquests documents afirmen que ets non compos mentis, és a dir: mentalment incompetent. Seria la teva paraula contra la meva. Quina creus que tindria més credibilitat?

L'home va sospirar quan ella es va negar a respondre. L'empipava la manera com es quedava allà asseguda en silenci, mirant-lo, però es va controlar.

—Serem bons amics, tu i jo —va insistir—. Em sembla que has sigut llesta de venir a veure'm avui. Em pots venir a veure quan vulguis.

—Necessito 10.000 corones per al meu ordinador —va dir ella de sobte, com si continués la conversa que tenien abans de la interrupció.

En Bjurman va arquejar una cella. «Puteta tossuda… És retardada de debò.» Li va lliurar el xec que havia emplenat mentre ella era al lavabo. «Això és millor que una meuca. Li pago amb els seus diners!» Li va dedicar un somriure arrogant, i la Salander va agafar el xec i va marxar.

Capítol 12

Dimecres, 19 de febrer

Si la Salander hagués estat una ciutadana normal, probablement hauria trucat a la policia i hauria denunciat la seva violació tan aviat com va sortir del despatx d'en Bjurman. Els blaus del coll, a més de l'ADN de les taques de semen que duia al cos i a la roba, haurien desemmascarat l'advocat. Encara que l'home hagués afirmat que «ella ho volia fer» o que «ella l'havia seduït» o qualsevol altra de les excuses que solen fer servir els violadors, hauria estat culpable de tantes infraccions de les regulacions tutelars que li haurien retirat immediatament el control que tenia sobre la noia. Una denúncia probablement hauria comportat que a la Salander li assignessin un advocat com cal, algú ben al corrent dels abusos contra les dones, que al seu torn potser hauria analitzat a fons el quid del problema; és a dir, la seva declaració d'incapacitat.

Des del 1989, el concepte d'incapacitació legal ja no s'aplicava als adults.

Hi havia dues maneres d'exercir la tutela: amb un tutor i amb un administrador.

L'administrador ofereix ajuda voluntària a persones que, per diverses raons, tenen problemes per assumir les activitats quotidianes, com ara pagar factures o tenir cura de la higiene personal. La persona que fa d'administrador sol ser un parent o un amic íntim. Si no hi ha ningú proper a la persona en qüestió, les autoritats encarregades de prestar assistència social en poden designar un. Escollir un administrador és una forma moderada de tutela, en la qual el «client» (la persona declarada incapacitada) encara té el control dels seus recursos i les decisions es prenen de mutu acord.

La «tutela» és una forma de control més estricta, en la qual al client se li impedeix la lliure disposició dels seus diners o la presa de decisions pel que fa a diversos assumptes. L'expressió significa exactament que el tutor es farà càrrec de tots els «poders legals» del client. A Suècia hi ha aproximadament 4.000 persones sota tutela. La raó més comuna per estar sota tutela és la malaltia mental o la malaltia mental juntament amb la forta dependència de l'alcohol o de les drogues. Un grup més petit el constitueixen els que pateixen demència senil. Moltes persones que es troben sota tutela són relativament joves (de 35 anys o menys). Una d'elles era la Lisbeth Salander.

Desposseir una persona del control sobre la seva vida (és a dir, del seu compte corrent) és un dels abusos més degradants que una democràcia pot imposar, sobretot quan s'aplica a persones joves. Es tracta d'un abús encara que la intenció es pugui considerar bona i socialment justificada. Els temes de tutela, per consegüent, són un problema polític que pot arribar a ser força delicada, protegits per una normativa rigorosa i controlats per una Comissió d'Assumptes Tutelars. Aquesta comissió depèn del Consell General provincial i està controlat, al seu torn, pel Síndic de Greuges.

En general la Comissió d'Assumptes Tutelars duu a terme la seva tasca en condicions difícils. Però, tenint en compte els temes delicats que tracta aquesta administració, resulta sorprenent la poca quantitat de queixes o escàndols que surten a la llum pública.

Alguna vegada s'obren expedients amb un procediment jurídic contra algun administrador o tutor que ha malversat fons o que ha venut illegalment el pis del seu client i s'ha embutxacat els guanys. Que aquests casos siguin relativament poc abundants pot ser el resultat de dues coses: que les autoritats fan satisfactòriament la seva feina o que els clients no tenen cap possibilitat de plantejar les seves queixes i de fer-se escoltar de manera creïble pels mitjans o les autoritats.

La Comissió d'Assumptes Tutelars té l'obligació de dur a terme una auditoria anual per verificar si hi ha algun motiu per revocar la tutela. Com que la Salander persistia en la seva negativa a sotmetre's a un examen psiquiàtric (ni tan sols volia intercanviar un educat «bon dia» amb els seus metges), les autoritats mai no havien vist cap raó per canviar la seva decisió. Per tant, s'havia produït una situació d'statu quo i, per consegüent, any rere any se li prorrogava la tutela.

El text de la llei, tanmateix, estipula que les condicions de la tutela «s'adaptaran a cada cas individual». En Palmgren ho havia interpretat de manera que la Salander pogués fer-se càrrec dels seus diners i de la seva vida. Havia satisfet els requisits de les autoritats i havia presentat un informe mensual, a més d'una auditoria anual. Pel que feia a tota la resta, havia tractat la Salander com a qualsevol altra personal normal i corrent, i no s'havia interposat en l'estil de vida ni en els seus amics que havia triat. No creia que fos assumpte seu ni de la societat decidir si la noia havia de dur una anella al nas o un tatuatge al coll. Aquesta actitud una mica laxa des del punt de vista del tribunal de primera instància era una de les raons per les quals la Lisbeth i ell s'havien entès tan bé.

Mentre en Palmgren havia estat el seu tutor, la Lisbeth Salander no havia prestat gaire atenció al seu estatus jurídic. L'advocat Niïs Bjurman, en canvi, interpretava la llei de tutela de manera completament diferent.

La Salander no era com una persona normal. Tenia un coneixement força precari de la llei (mai no havia tingut l'ocasió d'aprofundir-hi) i la seva fe en la policia era pràcticament inexistent. Per a ella, la policia era una força hostil que al llarg dels anys l'havia anat detenint o humiliant. La darrera vegada que havia tingut alguna cosa a veure amb la policia va ser al maig de l'any anterior, quan anava caminant per Gòtgatan cap a Milton Security. De cop i volta es va trobar cara a cara amb un policia antidisturbis amb la visera del casc calada. Sense la més petita provocació per part d'ella, li havia clavat un cop de porra a la espatlla. La seva reacció espontània va ser llançar un contraatac ferotge amb una ampolla de Coca-cola que duia a la mà. L'agent va girar cua i va fugir abans que la noia li pogués fer mal. Després, ella es va adonar que hi havia aldarulls a causa d'una manifestació carrer avall.

Anar al quarter general d'aquells bèsties amb casc de visera per emplenar una denúncia contra en Niïs Bjurman per agressió sexual ni tan sols li va passar pel cap. A més, què figurava que havia de denunciar? En Bjurman li havia tocat el pit. El primer agent que li donés una ullada constataria que, amb aquelles tetes lilliputenques, allò era molt poc creïble. I li replicaria que, si de debò havia passat, se n'hauria d'alegrar que algú s'hi hagués fixat. A més, la part de la mamada era, tal com ell l'havia avisat, la seva paraula contra la d'ell, i en general, segons la seva experiència, la paraula dels altres pesava més que no pas la seva. La policia no era cap possibilitat.

Va sortir del despatx d'en Bjurman i se'n va anar a casa, es va dutxar, va menjar dos sandvitxos de formatge i cogombrets en vinagre, i en acabat es va arrepapar al sofà atrotinat i espellifat de la sala d'estar per rumiar.

Una personal normal hauria pogut considerar la seva manca de reacció com un element de culpa (una altra prova que, en certa manera, estava tan pertorbada que ni tan sols una violació li podia provocar cap resposta emocional coherent).

El seu cercle de coneixences era força reduït i no estava format per membres de la classe mitjana arrecerada als seus barris residencials. Tot i això, amb 18 anys, la Lisbeth Salander no coneixia ni una sola noia que, en algun moment, no s'hagués vist obligada a fer alguna mena d'acte sexual contra la seva voluntat. La majoria d'aquestes agressions venien de xicots de més edat que, fent servir una certa dosi de persuasió, s'ho manegaven per sortir-se amb la seva. Pel que sabia la Lisbeth Salander, aquests incidents havien provocat plors i rampells de fúria, però mai una denúncia a la policia.

Al seu món, aquest era l'ordre natural de les coses. Com a noia, era una presa legal, sobretot si vestia amb una caçadora gastada de cuir negre, duia pírcings a les celles, tatuatges i tenia un estatus social inexistent.

No servia de res ploriquejar.

A més a més, no hi havia dubte que en Bjurman rebria el seu càstig. La Salander mai no oblidava una injustícia i, de mena, ella era de les que podia fer qualsevol cosa menys perdonar.

El seu estatus jurídic, però, era un problema. Pel que podia recordar, sempre l'havien considerat dura i capaç d'emprar la violència sense cap motiu. Els informes del seu historial procedien dels arxius de l'escola primària. La Salander havia estat expulsada perquè havia pegat a un company de classe i l'havia empès tan fort contra un penjador que li havia fet sang. Encara recordava la seva víctima amb disgust: un nen gras que es deia David Gustavsson i que la solia burxar i llançar-li coses contínuament; amb el temps es convertiria en un autèntic pinxo d'escola. Però en aquella època ella no sabia què significava la paraula «assetjament»; no obstant això, quan va tornar a l'escola l'endemà, el nen la va amenaçar de venjar-se. Així doncs, ella li havia clavat un cop de puny amb la dreta, reforçat amb una pilota de golf, la qual cosa havia provocat més sang i una nova entrada al seu historial.

A l'escola les regles de la vida social sempre l'havien desconcertat. Ella s'ocupava dels seus assumptes i no es ficava en el que feien els que l'envoltaven. Tanmateix, sempre hi havia algú que no la deixava en pau per res del món.

A secundària l'havien expulsat diverses vegades per barallar-se amb companys de classe amb ús de la violència. Nois molt més forts van aprendre aviat que podia resultar força desagradable lluitar amb aquella noia escanyolida. A diferència d'altres noies de la classe, ella no es feia enrere mai i no dubtava ni un segon a emprar els punys o qualsevol arma que tingués a l'abast per protegir-se. La seva actitud era que s'estimava més que la matessin d'una pallissa que empassar-se cap cabronada.

I sempre es prenia la revenja.

Una vegada la Salander es va veure ficada en una baralla contra un noi molt més gran i fort. Físicament ella no era rival per a ell. Al principi el xaval es va divertir fent-la caure a terra diverses vegades i clavant-li una bufa quan ella intentava contraatacar. Però no servia de res; tant era com fos de fort, aquella idiota no parava de regirar-se i al cap d'una estona els seus companys de classe van començar a adonar-se que les coses havien anat massa lluny. La noia estava tan manifestament indefensa que l'espectacle era penós. Finalment, el noi li va clavar un cop de puny a la cara que li va rebentar el llavi i li va fer veure les estrelles. La van deixar tirada a terra, al darrere del gimnàs. Es va quedar a casa durant dos dies. El matí del tercer dia, va esperar el seu torturador amb un bat de beisbol i el va deixar fora de combat amb un cop per damunt de l'orella. Per aquesta malifeta la van enviar a veure el director, que va decidir denunciar-la a la policia per agressió amb resultat de lesions, cosa que va comportar una investigació especial del servei d'afers socials.

Els companys de classe pensaven que estava boja i la tractaven en conseqüència. També despertava molt poques simpaties entre el professorat. Mai no havia estat especialment comunicativa i la coneixien com l'alumna que no aixecava mai la mà ni responia gairebé mai quan un professor li feia una pregunta directa. Ningú no estava segur de si això era perquè no sabia la resposta o si hi havia alguna altra raó, i això es reflectia a les seves notes. Sens dubte tenia problemes, però ningú no volia fer-se responsable d'aquella noia tan complicada, encara que sovint fos tema de discussió de diverses reunions de professors. Per això havia acabat en aquella situació en què el professorat la ignorava i deixava que segués allà en aquell silenci sorrut.

Va deixar l'escola de secundària i la van traslladar a una altra sense tenir ni un sol amic de qui acomiadar-se. Una noia de conducta trastornada que no era estimada per ningú.

Llavors, quan entrava a la porta de l'adolescència, li van venir de cop tots els mals, en els quals no volia ni pensar. Aquella última crisi va completar el quadre i va provocar que recuperessin el seu historial de l'escola de primària. Després d'això van considerar que segons la llei estava… bé, boja. Una tia estranya. A la Salander mai no li havia calgut cap document per saber que era diferent. Però això tampoc no la preocupava mentre el seu tutor fos en Holger Palmgren; si calia, el podia fer ballar sobre la punta del dit.

Amb l'entrada en escena d'en Niïs Bjurman, la declaració d'incapacitada amenaçava de convertir-se en una càrrega problemàtica a la seva vida. Tant era a qui recorregués, sempre sortien paranys, i què passaria si perdia la batalla? La tancarien en un manicomi? No hi havia alternativa.

Més tard, aquella mateixa nit, quan la Cecilia Vanger i en Blomkvist jeien tranquillament amb les cames entrellaçades i els pits de la Cecilia premuts contra el costat d'en Blomkvist, ella va alçar la vista cap a ell.

—Gràcies. Feia molt de temps. I no ho fas gens malament al llit.

En Mikael va somriure. Aquesta mena d'afalacs sempre li produïen una satisfacció infantil.

—No m'ho esperava, però m'ho he passat bé.

—No em faria res tornar-hi —va dir la Cecilia—. Si et ve de gust.

Ell la va mirar.

—Proves de dir-me que t'agradaria tenir un amant?

—Un amant ocasional —va replicar la Cecilia—. Però m'agradaria que te n'anessis a casa abans d'adormir-te. No vull despertar-me demà al matí i trobar-te aquí abans de poder posar ordre a les meves carns i a la meva cara. I estaria bé que no expliquessis a tot el poble el que hem estat fent.

—No ho faria mai —va contestar en Mikael. —Sobretot no vull que ho sàpiga la Isabella. Es una mala puta.

—I la teva veïna més propera… Ja me l'he trobada. —Sí, però per sort no pot veure la meva porta d'entrada des de casa seva. Mikael, si us plau, sigues discret.

—Ho seré.

—Gràcies. Beus?

—De vegades.

—Em vindria de gust algun suc amb ginebra. En vols? —I tant.

Ella es va embolicar amb un llençol i va pujar al pis de dalt. En Blomkvist, nu, es va quedar dret, mirant la llibreria, quan ella va tornar amb una gerra d'aigua glaçada i dos gots de ginebra i llimonada. Van brindar.

—Per què has vingut? —va preguntar ella.

—Per cap raó especial. Simplement…

—Estaves assegut a casa, llegint la investigació d'en Henrik. I aleshores has vingut aquí. No cal ser gaire intelligent per saber quina en portes de cap.

—Has llegit la investigació?

—En part. He viscut tota la meva vida d'adulta amb aquesta investigació. No es pot estar amb en Henrik sense que et rosegui el misteri de la Harriet.

—Trobo que és un cas d'allò més fascinant. Vull dir que es tracta del típic misteri de l'habitació tancada però en una illa. I a la investigació no hi ha res que sembli seguir una lògica normal. Totes les preguntes continuen sense resposta, i totes les pistes duen a un cul-de-sac.

—La gent se sol obsessionar amb aquesta mena de coses.

—Tu eres a l'illa aquell dia.

—Sí. Hi era, i vaig presenciar tot l'enrenou. Vivia a Estocolm aleshores, estudiant. Tant de bo m'hagués quedat a casa aquell cap de setmana.

—I ella com era realment? Pel que sembla, la gent la veu de maneres completament diferents.

—Això queda entre nosaltres o…?

—Queda entre nosaltres.

—No tinc ni la més petita idea de què li passava a la Harriet pel cap. M'imagino que et refereixes al seu últim any, és clar. Un dia era una religiosa fervent. I l'endemà, es maquillava com una meuca i anava a l'institut vestida amb el suèter més ajustat que tenia. No hi ha dubte que era molt infeliç. Però, com he dit, jo no vivia aquí i només sé el que sé per les enraonies.

—Què va provocar els problemes?

—En Gottfried i la Isabella, evidentment. El seu matrimoni era un desastre total. O tot eren festes o es barallaven a mort. Res de físic… vejam si m'entens. En Gottfried no era dels qui peguen i la Isabella el tenia ben acoquinat. Aquesta dona tenia un caràcter espantós. Un dia, al principi dels anys seixanta, ell es va mudar de manera més o menys permanent a la seva caseta, on la Isabella no hi posava mai els peus. Hi havia períodes en què ell es deixava caure pel poble, semblava un rodamón. I aleshores li passava la borratxera i tornava a vestir polidament i mirava de fer la seva feina.

—I no hi havia ningú que volgués ajudar la Harriet?

—En Henrik, és clar. Al final ella va anar a viure a casa seva. Però no oblidis que ell estava ocupat fent el paper del gran industrial. Normalment era fora, de viatge a alguna banda, i no tenia gaire temps per a la Harriet i en Martin. Jo no vaig poder seguir bona part de tota aquesta història perquè era a Uppsala i més tard a Estocolm… i permet-me que et digui que tampoc no vaig tenir una infantesa fàcil amb en Harald com a pare. En el fons m'he adonat que el problema era que la Harriet mai no va confiar en ningú-S'esforçava per mantenir les aparences i fer veure que eren una gran família feliç.

—La negativa sistemàtica.

—Sí. Però va canviar quan el seu pare es va ofegar. Ja no podia fer veure que tot anava bé. Fins aleshores havia sigut… no sé com explicar-ho, d'allò més assenyada i precoç, però, sobretot, una adolescent força normal. Durant l'últim any encara era brillant, treia les millors notes a tots els exàmens i tot plegat, però semblava com si no tingués personalitat realment.

—Com es va ofegar el seu pare?

—En Gottfried? De la manera més absurda. Va caure d'un bot de rems just al peu de la seva caseta. Tenia la bragueta oberta i un índex extraordinàriament alt d'alcohol a la sang, de manera que ja et pots imaginar com va anar. Va ser en Martin qui el va trobar.

—Això no ho sabia.

—Quina ironia. En Martin s'ha convertit en una persona realment bona. Si m'ho haguessis preguntat trenta-cinc anys abans, t'hauria dit que, a la família, era ell qui necessitava atenció psiquiàtrica.

—I doncs?

—La Harriet no era l'única que patia per la situació. Durant molts anys en Martin va ser tan callat i introvertit que se l'hauria pogut qualificar d'antisocial. Els dos nens ho van passar molt malament. Bé, tots ho vam passar malament. Jo també tenia els meus problemes amb el meu pare… suposo que t'adones que és un boig rematat. La meva germana Anita tenia el mateix problema, igual que l'Alexander, el meu cosí. Era dur ser jove a la família Vanger.

—Què li va passar a la teva germana?

—Viu a Londres. Hi va anar als anys setanta per treballar a una agència de viatges sueca i s'hi va quedar. Es va casar amb algú, no el va presentar mai a la família i més tard es van separar. Avui és directora executiva de British Airways. Ella i jo ens avenim, però no estem gaire en contacte i només ens veiem cada dos anys, si fa no fa. No ve mai a Hedestad.

—Per què no?

—Un pare sonat. No és prou raó?

—Però tu t'hi has quedat.

—Sí. Com en Birger, el meu germà.

—El polític.

—Que te'n fots de mi? En Birger és més gran que l'Anita i que jo. Mai no hem estat gaire units. Segons ell, és un polític d'allò més important, amb un futur al Parlament i potser una cartera ministerial, si els conservadors guanyessin. En realitat és un regidor local mitjanament dotat per a la política d'un racó perdut de Suècia, cosa que probablement serà la màxima fita i la fi de la seva carrera.

—Una cosa que em deixa parat dels Vanger és que tots teniu molt mal concepte dels altres membres de la família.

—No és del tot cert. Jo estic molt orgullosa d'en Martin i d'en Henrik. I sempre m'he avingut amb la meva germana, per bé que ens veiem poc. Detesto la Isabella i no aguanto l'Alexander. I no em parlo amb el meu pare. Per tant, diria que és meitat i meitat pel que fa a la família. En Birger és… bé, més aviat un cap de trons cregut que una mala persona. Però entenc el que vols dir. Mira-t'ho així: si fossis membre de la família Vanger, aviat aprendries a parlar clar. Diem el que pensem.

—Oi tant, ja m'he adonat que tots aneu directament al gra. —En Mikael va allargar la mà per tocar-li el pit—. No feia ni quinze minuts que era aquí quan m'has atacat.

—Per ser franca, m'estava preguntant com series al llit des que et vaig veure per primer cop. I semblava bona idea comprovar-ho.

Per primera vegada a la vida la Salander sentia una gran necessitat de demanar consell. El problema era que demanar consell significava que hauria de confiar en algú, la qual cosa, al seu torn, implicava revelar secrets. Amb qui parlaria? Senzillament, no tenia gaire mà dreta per establir contacte amb la gent.

Després de repassar mentalment l'agenda, tenia, exactament, deu persones que d'una manera o altra es podien considerar el seu cercle de coneguts.

Podia parlar amb el Pesta, que sempre estava més o menys present a la seva vida. Però no era en absolut un amic, i era l'última persona a la Terra que podia ajudar-la a solucionar el problema.

La vida sexual de la Salander no era tan modesta com havia fet creure a en Bjurman. A més, les relacions sexuals sempre (o, si més no, la major part de les vegades) havien tingut lloc amb les seves condicions i per iniciativa pròpia. Havia tingut més de cinquanta parelles des dels 15 anys. Això es traduïa en unes cinc parelles a l'any aproximadament, cosa que no estava malament per a una noia soltera que havia arribat a veure el sexe com un entreteniment divertit. Però la majoria d'aquestes parelles ocasionals les havia tingut en un període de dos anys. Es tractava dels anys tumultuosos del final de l'adolescència, quan s'havia fet major d'edat.

La Lisbeth Salander havia passat una època especialment conflictiva durant la qual no va tenir realment el control de la seva vida; un moment en què el futur hauria pogut prendre la forma d'una altra sèrie d'anotacions al seu historial sobre drogues, alcohol i internament en diversos centres. Després de fer els 20 anys i de començar a treballar a Milton Security, s'havia tranquillitzat considerablement i (segons pensava ella mateixa) havia agafat les regnes de la seva vida.

Ja no sentia la necessitat de complaure algú que li pagués tres cerveses al pub, i tampoc no la satisfeia gens ni mica tornar a casa amb algun borratxo de qui no podia recordar el nom. Durant l'últim any només havia tingut una sola parella regular; difícilment es podia considerar una actitud promíscua, com insinuaven les anotacions del seu historial durant el final de l'adolescència.

Per a ella, sovint el sexe havia estat vinculat a una noia d'un imprecís grup d'amigues del qual ella no era membre, però que l'acceptaven perquè coneixia la Cilla Norén. Havia conegut la Cilla abans de complir els 19 anys, quan, davant la insistència d'en Palmgren, mirava de treure's el graduat escolar, que no havia acabat a l'escola d'adults de Komvux. La Cilla duia els cabells d'un vermell pruna amb metxes negres, pantalons de cuir negres, una anella al nas i tantes tatxes al cinturó com la Salander. S'havien mirat amb desconfiança durant la primera classe.

Per alguna raó que la Salander no comprenia, havien començat a fer-se l'una amb l'altra. La Salander no era la persona més fàcil del món per fer-se'n amic, sobretot durant aquells anys, però la Cilla va fer cas omís dels seus silencis i se l'enduia al bar. Per mitjà de la Cilla, s'havia fet membre de les Evil Fingers, que havia començat com una banda de l'extraradi formada per quatre noies adolescents d'Enskede aficionades al heavy metal. Deu anys més tard s'havia convertit en un grup d'amigues més ampli que es trobaven a Kvarnen dimarts a la nit per posar verds els nois i parlar de feminisme, ciències ocultes, música i política mentre bevien grans quantitats de cervesa. El nom els esqueia força.

La Salander gravitava a la perifèria del grup i poques vegades intervenia en les converses, però l'acceptaven tal com era. Podia anar i venir quan volgués i la deixaven seure en silenci al davant de la seva cervesa tot el vespre. També estava convidada a les festes d'aniversari i a les celebracions de Nadal amb glogg[2] tot i que normalment no hi anava.

Durant els cinc anys que es va fer amb les Evil Fingers, les noies van començar a canviar. El color dels cabells es va tornar menys extremat i la roba que vestien era més sovint d'H M que no pas de les botigues de segona mà de l'Exèrcit de Salvació. Estudiaven o treballaven, i una de les noies havia estat mare. La Salander se sentia com si fos l'única que no havia canviat gens ni mica, la qual cosa també es podia interpretar com que no evolucionava.

Però encara es divertien. Si hi havia un lloc on sentia alguna mena de solidaritat, era en companyia de les Evil Fingers i, per extensió, dels paios que eren amics de les noies.

Les Evil Fingers l'escoltarien. També li farien costat. Però no tenien ni idea que la Salander tingués una resolució del tribunal de primera instància que la declarava incapacitada. I tampoc volia que se'n fessin una idea equivocada. No era una bona alternativa.

Llevat d'això, no tenia ni un sol company de classe a l'agenda. No tenia cap xarxa d'amics, grup de suport ni contactes a l'administració de cap mena. Per tant, a qui podia acudir i explicar-li els seus problemes?

Potser hi havia una persona. Va rumiar una llarga estona si havia de confiar en en Dragan Armansky. Ell li havia dit que si mai necessitava ajuda no dubtés a venir a veure'l. I estava segura que ho deia de debò.

L'Armansky també l'havia grapejat una vegada, però havia estat una grapejada amistosa, sense mala intenció, i no pas una demostració de poder. Però es resistia a demanar-li ajut. Era el seu cap, i hi estaria en deute. La Salander es va imaginar com seria la seva vida si l'Armansky fos el seu tutor en comptes d'en Bjurman. Va somriure. La idea no li desagradava, però l'Armansky es podria prendre la tasca tan seriosament que l'acabaria atabalant. En fi… potser era una alternativa.

Encara que sabia molt bé de què servien els centres d'acollida de dones, no se li va acudir anar-hi en cap moment. Segons el seu parer, aquests centres eren per a «víctimes», i ella no s'havia considerat mai una víctima. Per consegüent, l'única opció que quedava era fer el que sempre havia fet: agafar el bou per les banyes i solucionar els problemes pel seu compte. «Això sí que és una bona alternativa.»

I no augurava res de bo per a l'advocat Niïs Bjurman.

Capítol 13

Dijous, 20 de febrer — Divendres, 7 de març

Durant l'última setmana de febrer la Salander es va assignar a si mateixa una feina, amb l'advocat Niïs Bjurman, nascut l'any 1950, com a projecte de màxima prioritat. Va treballar gairebé setze hores al dia fent recerca personal més a consciència que mai. Va emprar tots els arxius i documents públics que va poder trobar. Va investigar el seu cercle d'amics i familiars. Va examinar els seus comptes bancaris i va comprovar fins a l'últim detall de la seva carrera i formació.

Els resultats van ser descoratjadors. Era jurista, membre del Collegi d'Advocats i autor d'un assaig amb molta palla i extraordinàriament avorrit sobre dret comercial. La seva reputació era irreprotxable. A l'advocat Bjurman mai no l'havien empaperat. En una sola ocasió el Collegi d'Advocats li havia obert expedient (el van acusar, pràcticament deu anys enrere, de fer d'intermediari de sotamà en una transacció immobiliària, però havia pogut demostrar la seva innocència). Les seves finances estaven en ordre; en Bjurman era una persona acomodada, amb almenys 10 milions de corones de capital. Pagava més impostos del necessari, era membre de Greenpeace i d'Amnistia Internacional i donava diners a l'Associació de Malalties del Cor i dels Pulmons. Poques vegades apareixia als mitjans de comunicació, per bé que en diverses ocasions havia signat peticions públiques d'alliberament de presos polítics del Tercer Món. Vivia en un apartament de cinc habitacions d'Upplandsgatan, a prop d'Odenplan, i era el president de l'escala de veïns. Estava divorciat i no tenia fills.

La Salander es va concentrar en la seva exdona, que es deia Elena. Havia nascut a Polònia, però havia viscut tota la vida a Suècia. Treballava en un centre de rehabilitació i, segons semblava, s'havia tornat a casar feliçment amb un dels antics companys d'en Bjurman. Res d'útil per aquesta banda. El matrimoni d'en Bjurman havia durat catorze anys i el divorci havia estat amistós.

L'advocat Bjurman feia regularment de supervisor de joves que tenien problemes amb la llei. Havia estat administrador de quatre joves abans de ser tutor de la Lisbeth Salander. Tots aquests casos estaven relacionats amb menors i s'havien acabat amb una decisió del tribunal en arribar a la majoria d'edat. Un d'aquests clients encara recorria a en Bjurman com a advocat, per tant tampoc no semblava haver-hi cap animositat. Si en Bjurman havia estat aprofitant-se sexualment i sistemàticament dels seus protegits, no n'hi havia cap indici, i tant era fins a quina profunditat indagués la Salander, no hi trobaria res d'estrany. Tots quatre joves havien redreçat la seva vida amb un xicot o una xicota; tots tenien feina, un lloc per viure i targetes de client d'algun establiment comercial.

Va trucar a cadascun dels quatre joves, presentant-se com a secretària de benestar social que feia un estudi per saber com els anava la vida als infants que havien estat sota la cura d'un administrador en comparació amb els altres infants. «Sí, naturalment, tot es faria de manera anònima.» Havia elaborat un qüestionari amb deu preguntes que va formular per telèfon. Algunes estaven pensades perquè els enquestats donessin la seva opinió sobre el funcionament del sistema (si tenien res a dir sobre el seu administrador, l'advocat Bjurman, oi?). Ningú no tenia res de negatiu a dir.

Quan la Salander va acabar la investigació, va ficar els documents en una bossa de supermercat i la va treure, juntament amb les vint bosses de diaris vells, a l'entrada. En Bjurman, segons semblava, tenia un historial irreprotxable. No podia utilitzar en contra seva res del seu passat. Sabia perfectament que era un hipòcrita i un porc, però no podia trobar res per demostrar-ho.

Era l'hora de tenir en compte altres possibilitats. Després de fer totes les anàlisis, quedava una possibilitat que cada cop semblava més atractiva (o, com a mínim, una alternativa completament realista). El més fàcil seria que en Bjurman senzillament desaparegués de la seva vida. Un atac de cor sobtat. I fi del problema. L'inconvenient era que els homes repulsius de 55 anys no tenien atacs de cor quan a ella li vingués de gust.

Però aquestes coses es podien arreglar.

En Blomkvist duia el seu embolic amb la directora d'institut Cecilia Vanger amb la màxima discreció. La dona tenia tres regles: no volia que ningú sabés que s'estaven veient, volia que vingués únicament quan ella l'hi digués i estigués d'humor, i no volia que passés la nit a la casa.

La passió de la Cecilia el sorprenia i el tenia desconcertat. Quan se la trobava al Cafè de la Susanne, es mostrava simpàtica però freda i distant. Quan eren al seu dormitori, mostrava una passió salvatge.

En Blomkvist no es volia ficar en la seva vida privada, però l'havien contractat per ficar-se en la vida privada de tota la família Vanger. Se sentia dividit i encuriosit alhora.

Un dia va preguntar a en Henrik Vanger amb qui s'havia casat la Cecilia i què havia passat. Va fer la pregunta mentre parlaven de passada de l'Alexander i d'en Birger.

—La Cecilia? No crec que ella tingui res a veure amb la Harriet.

—Parla'm del seu passat.

—Va tornar a viure aquí després de llicenciar-se i va començar a treballar de professora. Va conèixer un home que es deia Jerry Karlsson, que malauradament treballava per al grup Vanger. Es van casar. Jo em pensava que era un matrimoni feliç… almenys al principi. Però després d'un parell d'anys vaig començar a veure que les coses no anaven com havien d'anar. Ell la maltractava. La història de sempre… ell li pegava i ella el defensava fidelment. Al final ell la va atonyinar massa. Va quedar greument ferida i va acabar a l'hospital. Jo li vaig oferir la meva ajuda. I ella va venir a viure aquí, a Hedeby, i des d'aleshores s'ha negat a veure el seu marit. Jo em vaig encarregar que el despatxessin.

—Però encara estan casats?

—Depèn de com t'ho miris. No sé per què no va demanar els papers del divorci. Però no ha volgut tornar a casar-se; per tant, m'imagino que tant se li'n dóna.

—Aquest tal Karlsson… té res a veure amb…

—…amb la Harriet? No, no era a Hedestad el 1966 i encara no treballava per a l'empresa.

—Entesos.

—Mikael, n'estic molt de la Cecilia. Pot ser una mica complicada, però és una de les poques persones com cal de la família.

La Salander va dedicar una setmana a planificar la mort d'en Niïs Bjurman. Va considerar (i descartar) diversos mètodes fins que va limitar les possibilitats a un petit nombre d'opcions realistes per poder triar. «Res d'actuar per impuls.» Només s'havia de complir una condició. En Bjurman havia de morir de tal manera que no poguessin relacionar-la mai amb el crim. Donava per fet que la inclourien a la investigació policial; tard o d'hora el seu nom apareixeria quan s'examinessin les activitats d'en Bjurman. Però ella no era sinó una clienta més en tot un univers de clients actuals i antics, només l'havia vist en quatre ocasions i, llevat que en Bjurman hagués anotat a l'agenda que l'havia obligat a fer-li una mamada (cosa que ella considerava del tot improbable), no hi havia cap motiu perquè l'assassinés. Tampoc no hi hauria ni la més petita prova que la seva mort tingués relació amb algun dels seus clients; haurien de pensar també en antigues xicotes, parents, coneguts, companys de professió o altres persones. A més, hi havia el que normalment es defineix com a «violència gratuïta», quan víctima i botxí ni tan sols es coneixen.

Encara que aparegués el seu nom, ella seria una noia indefensa i incapacitada, amb documents que demostraven la seva deficiència mental. Així doncs, seria un avantatge si la mort d'en Bjurman tenia lloc d'una manera tan complicada que fos d'allò més improbable que la culpa la tingués una noia incapacitada psíquicament.

Va descartar l'opció de fer servir una pistola. Aconseguir-ne una no seria un problema insalvable, però la policia era molt bona seguint la pista de les armes de foc.

Va pensar en un ganivet, que podia comprar en qualsevol botiga, però ho va refusar. Encara que aparegués sense avisar i li clavés el ganivet a l'esquena, no hi havia cap garantia que morís instantàniament i sense fer soroll, ni que acabés mort, fins i tot. Pitjor: podia provocar una lluita, cosa que atrauria l'atenció, i es podia tacar la roba de sang, i això seria una prova irrefutable en contra seva.

Va pensar de fer servir una bomba d'algun tipus, però també resultaria massa complicat. Fer la bomba en si no seria cap problema; Internet era ple de manuals sobre com fabricar els artefactes més mortals. El que seria difícil, però, seria trobar un lloc on collocar la bomba perquè cap vianant innocent resultés ferit. A més, tampoc no hi havia cap garantia que morís en l'atemptat. Va sonar el telèfon.

—Hola, Lisbeth. Sóc en Dragan. Tinc una feina per a tu. —No tinc temps. —És important. —Estic ocupada. Va penjar l'auricular.

Finalment es va decidir per una opció nova: el verí. L'elecció la va sorprendre, però pensant-ho bé era perfecte.

La Salander va passar uns quants dies pentinant Internet. N'hi havia per triar i remenar. N'hi havia un que estava entre els verins més mortífers que coneixia la ciència: l'àcid cianhídric, comunament conegut com a àcid prússic.

L'àcid prússic s'emprava com a component en determinades indústries químiques, com ara la manufactura de tints. Amb uns quants milligrams n'hi havia prou per matar una persona; un litre en un embassament anihilaria una ciutat de mida mitjana.

Evidentment, una substància tan letal estava sotmesa a un estricte control. Però es podia produir en quantitats gairebé illimitades en una cuina normal i corrent. L'únic que calia era un equip de laboratori modest, que es podia trobar en un joc de química infantil per poc més de dues-centes corones, juntament amb diversos ingredients que es podien extreure de productes de la llar corrents. El procediment que s'havia de seguir era a Internet.

Una altra opció era la nicotina. D'un cartró de cigarretes en podia extreure els milligrams que necessitava; després ho hauria d'escalfar per fer un xarop viscós. Una substància encara millor, tot i que una mica més complicada de produir, era el sulfat de nicotina, que tenia la propietat que es podia absorbir a través de la pell. L'únic que hauria de fer era posar-se guants de goma, omplir una pistola d'aigua i ruixar en Bjurman a la cara. En vint segons quedaria inconscient i en pocs minuts seria mort i ben mort.

La Salander no tenia ni idea que tants productes de la llar es poguessin transformar en armes mortals. Després d'estudiar-ho durant uns quants dies, es va convèncer que no hi havia impediments tècnics per carregar-se el seu tutor.

Ara bé, tenia dos problemes: amb la mort d'en Bjurman no recuperaria el control de la seva vida, i no hi havia cap garantia que el successor d'en Bjurman fos gaire millor. «Anàlisi de les conseqüències.»

El que necessitava era una manera de tenir «controlat» el seu tutor i, per la mateixa regla de tres, la seva situació. Va seure a l'atrotinat sofà de la saleta d'estar tota una nit repassant la situació mentalment. Cap a darrera hora de la matinada, havia renunciat a la idea de l'assassinat amb verí i havia concebut un nou pla.

No era una opció gaire seductora i calia que deixés que en Bjurman la tornés a agredir. Però si ho duia a terme, ella guanyaria.

Si més no, això es pensava.

Cap a la fi de febrer en Blomkvist havia caigut en la rutina diària en què s'havia transformat la seva estada a Hedeby. S'aixecava a les nou cada matí, esmorzava i treballava fins a migdia cremant-se les celles amb dades noves. Després sortia a fer un tomb d'una hora, independentment del temps que fes. A la tarda continuava treballant, o bé a casa o bé al Cafè de la Susanne, assimilant el que havia llegit al matí o redactant el que seria la biografia d'en Vanger. Entre les tres i les sis, sempre estava lliure. Anava a comprar queviures, feia la bugada o s'arribava fins a Hedestad. Al voltant de les set anava a veure en Vanger per fer-li preguntes que havien sorgit al llarg del dia. Cap a les deu tornava a ser a casa i llegia fins a la una o les dues de la matinada. Estudiava sistemàticament la documentació aportada per en Vanger.

La feina de donar forma a la biografia anava sobre rodes. Havia escrit un esborrany de cent vint pàgines de la crònica de la família, i ja havia arribat als anys vint. A partir d'aquest punt hauria d'avançar més a poc a poc i començar a triar bé les paraules.

Per mitjà de la biblioteca de Hedestad havia demanat llibres que tractessin sobre el nazisme durant aquesta època, com ara la tesi doctoral de Helene Lòòw, L'esvàstica i la banda de Wasa. Havia redactat quaranta pàgines més sobre en Vanger i els seus germans, centrant-se en en Henrik Vanger com a nexe d'unió. Tenia una llista de temes que necessitava investigar sobre la manera com funcionava la companyia en aquells temps. I havia descobert que la família Vanger també havia collaborat intensament amb l'imperi d'Ivar Kreuger: una altra història parallela que hauria d'explorar. Calculava que li quedaven prop de tres-centes pàgines per escriure. Segons el programa que havia traçat, volia tenir un esborrany final per presentar-lo a en Henrik Vanger a la primeria de setembre i així poder passar la tardor revisant el text.

Malgrat tot el que havia llegit i escoltat, en Blomkvist no havia avançat ni un millímetre en el cas de la Harriet. Tant era quant rumiés sobre els detalls que hi havia als arxius; no podia trobar ni un sol bocí d'informació que posés en entredit l'informe de la investigació.

Un dissabte al vespre de la darreria de febrer va tenir una conversa amb en Henrik Vanger en la qual li va comunicar la seva manca de progressos. El vell va escoltar pacientment mentre en Blomkvist enumerava tots els carrerons sense sortida amb què s'havia topat.

—Entenc el que vols dir —va replicar en Vanger—. Jo mateix hi he rumiat fins a l'esgotament. I, alhora, estic segur que alguna cosa ens ha passat per alt. Cap crim no és perfecte.

—Ni tan sols no podem dir que s'hagi comès cap crim. —Continua —va demanar en Vanger—. Acaba la feina. —Es inútil.

—Potser. Però no abandonis. En Blomkvist va sospirar.

—Els números de telèfon —va comentar per fi. —Sí.

—Han de significar alguna cosa.

—Hi estic d'acord.

—Els van apuntar per algun motiu.

—Sí.

—Però no els sabem interpretar. —No.

—O potser els interpretem malament. —Exacte.

—No són números de telèfon. Volen dir alguna altra cosa.

—Potser.

En Mikael va sospirar novament i va tornar a casa per continuar llegint.

L'advocat Bjurman es va tranquillitzar quan la Salander va tornar a trucar explicant que necessitava més diners. La noia havia posposat la darrera reunió que tenien programada amb l'excusa que havia de treballar, i una vaga sensació de neguit havia començat a rosegar l'advocat: es convertiria en una menor amb problemes intractable? Però, com que s'havia saltat la reunió, no havia rebut la mensualitat i tard o d'hora hauria de venir a veure'l. No podia evitar amoïnar-se per si la noia havia explicat a algú el que havia passat.

L'hauria de fer passar per l'adreçador, va decidir en Bjurman. Calia que entengués qui manava. Així doncs, li va dir que aquesta vegada la reunió es faria a la seva casa d'Odenplan, no pas al despatx. Davant d'aquesta exigència, la Salander es va quedar una llarga estona en silenci a l'altre extrem de la línia abans d'acceptar finalment.

Havia planificat reunir-se amb ell al seu despatx, exactament com l'última vegada. Ara es veia obligada a veure'l en territori desconegut. La reunió es va fixar per divendres al vespre. Ell li havia donat el codi de l'edifici i la Salander va trucar al timbre a dos quarts de nou, mitja hora més tard del que havien acordat. Era el temps que havia necessitat per repassar el pla per darrera vegada en la foscor de l'escala, tenir en compte les alternatives, tranquillitzar-se i armar-se del valor necessari.

A les vuit en Blomkvist va apagar l'ordinador i es va posar la roba d'abric. Va deixar la llum del despatxet encesa. A fora el cel era estelat i la nit era gèlida. Va caminar a pas viu turó amunt, més enllà de la casa d'en Henrik Vanger, enfilant la carretera d'Ostergàrden. Després de deixar enrere la casa d'en Henrik Vanger, va torçar a l'esquerra, seguint un camí de ronda al llarg de la costa. Les balises lluminoses feien pampallugues aigües endins i les llums de Hedestad centellejaven en la nit. Necessitava aire fresc, però sobretot volia evitar les mirades indiscretes de la Isabella Vanger. No gaire lluny de la casa d'en Martin Vanger va tornar a la carretera i va arribar a la porta de la Cecilia Vanger poc després de dos quarts de nou. Van anar de dret al dormitori.

Es trobaven una o dues vegades a la setmana. La Cecilia no només s'havia convertit en la seva amant aquí, al seu exili, també s'havia convertit en la persona en qui havia començat a confiar. Era molt més gratificant parlar de la Harriet Vanger amb ella que no pas amb el seu oncle.

El pla va començar a torçar-se gairebé des del principi.

En Bjurman anava en barnús quan va obrir la porta del seu apartament. Estava emprenyat perquè ella feia tard i li va indicar amb brusquedat que passés. Ella duia texans negres, samarreta negra i la jupa de cuir obligatòria. Portava botes negres i una petita motxilla que portava penjada d'una espatlla.

—Encara no has après ni a llegir l'hora? —li va etzibar en Bjurman.

La Salander no va replicar. Va mirar al voltant. L'apartament era ben bé com s'havia esperat després d'estudiar el plànol de l'edifici als arxius municipals. Els mobles, de colors clars, eren de bedoll i faig.

—Vinga —va dir en Bjurman en un to més amable. Li va passar el braç per les espatlles i la va dur per un passadís cap a l'interior de l'apartament. «Res de fer-la petar.» L'advocat va obrir la porta del dormitori. No hi havia dubte de quins serveis esperava que li oferís la Lisbeth Salander.

Ella va donar una ràpida ullada al voltant. Mobiliari de solter. Un llit de matrimoni amb un capçal alt d'acer inoxidable. Una calaixera baixa que també servia de tauleta de nit. Llums a les tauletes de nit que emetien una illuminació tènue. Un armari amb un mirall en una de les portes. Una butaca de vímet i una petita taula al costat de la porta. La va agafar de la mà i la va acostar al llit.

—Digue'm per què necessites els diners aquesta vegada. Més accessoris d'ordinador?

—Menjar —va contestar ella.

—És clar. Que ximple que sóc. Et vas saltar la nostra darrera reunió. —Li va posar la mà sota la barbeta i li va aixecar la cara perquè que les seves mirades es trobessin—. Com estàs?

Ella es va arronsar d'espatlles.

—Has pensat en el que et vaig dir la darrera vegada? —En què?

—Lisbeth, no facis veure que ets més beneita del que ets. Vull que siguem bons amics i que ens ajudem mútuament.

Ella no va dir res. L'advocat Bjurman va reprimir l'impuls de clavar-li una bufetada per espavilar-la.

—Et va agradar el nostre joc d'adults de l'última vegada?

—No.

Ell va aixecar les celles.

—Lisbeth, no siguis ximpleta.

—Necessito els diners per comprar menjar.

—Però d'això ja en vam parlar la darrera vegada. Si ets bona amb mi, jo seré bo amb tu. Però si només has de causar problemes… —Els dits li van estrènyer amb força la barbeta i ella se'n va alliberar.

—Vull els meus diners. Què vol que faci?

—Ja saps el que vull. —Li va engrapar l'espatlla i la va empènyer cap al llit.

—Un moment —va dir la Salander ràpidament. Li va adreçar una mirada resignada i aleshores va assentir bruscament amb el cap. Es va treure la motxilla i la jupa de cuir plena de tatxes, i va mirar al voltant. Va deixar la caçadora a la butaca, va posar la motxilla damunt la taula rodona i va fer uns tímids passos cap al llit. Llavors es va aturar, com si s'hi repensés. En Bjurman s'hi va acostar.

—Un moment —va demanar una vegada més, en un to com si provés de ser raonable—. No vull haver de fer-li una mamada cada cop que necessito calés.

L'expressió del rostre d'en Bjurman va canviar tot d'una. Li va clavar un mastegot. La Salander va obrir els ulls de bat a bat, però abans que pogués reaccionar, ell la va subjectar per l'espatlla i la va llançar sobre el llit. La violència la va agafar per sorpresa. Quan va provar de girar-se, ell la va aixafar contra el llit i s'hi va asseure al damunt, immobilitzant-la entre les cames.

Com l'última vegada, ella no era rival per a ell pel que feia a força física. La seva única possibilitat de contraatacar era esgarrapant-li els ulls o fent servir alguna mena d'arma. Però el guió que havia planificat ja se n'havia anat en orris. «Merda», va pensar quan ell li va estripar la samarreta. Es va adonar amb una lucidesa esgarrifosa que la situació se li havia escapat de les mans.

El va sentir obrint la calaixera del costat del llit i, tot seguit, un soroll metàllic. Al principi no va entendre què passava; aleshores va veure les manilles tancant-se-li al canell. Ell li va estirar el braç, va subjectar les manilles al capçal i li va empresonar una mà. I després fi va emmanillar l'altra mà. No li va costar gaire arrencar-li les botes i els texans. En acabat, li va treure les calcetes i se les va quedar a la mà.

—Has d'aprendre a confiar en mi, Lisbeth —va dir—. Ara t'ensenyaré com es juga a aquest joc d'adults. Si no em tractes bé, t'he de castigar. Quan siguis bona amb mi, serem amics.

Va tornar a asseure's al seu damunt, cama aquí, cama allà.

—De manera que no t'agrada el sexe anal —va deixar anar.

La Lisbeth Salander va obrir la boca per xisclar. Ell li va engrapar els cabells i li va entaforar les calcetes a la boca. Ella va sentir que li posava alguna cosa al voltant dels turmells, que li separava les cames i que les lligava de manera que s'hagués d'estar allà estirada, completament vulnerable. El sentia movent-se per l'habitació, però a través de la samarreta que li tapava la cara no podia veure res. Va trigar uns quants minuts a tornar. Ella amb prou feines gosava respirar. Aleshores va sentir un dolor lacerant quan ell li va introduir alguna cosa pel cul.

La Cecilia Vanger encara tenia una regla: que en Mikael Blomkvist no es quedés a passar la nit. Poc després de les dues de la matinada ell va començar a vestir-se mentre ella jeia nua al llit, somrient-li.

—M'agrades, Mikael. M'agrada la teva companyia.

—Tu també m'agrades.

Ella el va estirar novament cap al llit i li va treure la camisa que ell s'acabava de posar. Es va quedar una hora més.

Quan més tard va passar per davant de la casa d'en Hen-rik Vanger, estava segur que va veure bellugar-se una de les cortines del pis de dalt.

La Salander es va poder posar la roba novament. Eren les quatre de la matinada del dissabte. Va agafar la jupa de cuir i la motxilla i va ranquejar cap a la porta principal, on ell l'esperava, dutxat i elegantment vestit. Li va donar un xec de 2.500 corones.

—Et portaré a casa en cotxe —va dir, i va obrir la porta.

Ella va creuar el rebedor, va sortir de l'apartament i es va girar per encarar-s'hi. El seu cos semblava fràgil i tenia la cara inflada de plorar; ell gairebé va recular quan la va mirar als ulls. Mai a la vida havia vist un odi tan descarnat i exaltat. La Salander semblava tan trastornada com indicava el seu historial.

—No —va contestar ella, tan tranquillament que ell amb prou feines va sentir la paraula—. Puc tornar a casa tota sola.

En Bjurman li va posar una mà a l'espatlla. —N'estàs segura?

Va assentir amb el cap. La mà que li subjectava l'espatlla es va enrigidir.

—Recorda el que hem acordat. Tornaràs aquí dissabte que ve.

Ella va tornar a fer que sí. Submisa. I ell la va deixar marxar.

Capítol 14

Dissabte, 8 de març — Dilluns, 17 de març

La Salander es va passar el cap de setmana al llit amb dolor al baix ventre, sagnant pel recte i amb ferides menys visibles que trigarien més a guarir-se. El que havia viscut era molt diferent de la primera violació al seu despatx. Ja no era una qüestió de coerció i degradació; això era brutalitat sistemàtica.

S'adonava massa tard que s'havia equivocat del tot amb en Bjurman.

Havia donat per fet que volia demostrar el seu poder i que li agradava dominar, no que fos un sàdic consumat. L'havia tingut emmanillada mitja nit. Diverses vegades es va pensar que la volia matar i, en un moment determinat, ell li havia premut un coixí contra la cara fins que ella es va pensar que es moriria.

No va plorar.

Llevat de les llàgrimes per pur dolor físic, no va vessar ni una sola llàgrima. Quan va sortir de l'apartament, va arribar amb dificultat a la parada de taxis d'Odenplan. Va pujar com va poder les escales del seu pis. Es va dutxar i es va netejar la sang del baix ventre. En acabat, va beure mig litre d'aigua amb dos Rohypnol, va desplomar-se sobre el llit i es va tapar amb l'edredó per damunt del cap.

Es va despertar diumenge al migdia, buida de pensaments, amb mal de cap constant i els músculs i el ventre adolorits. Es va aixecar, va beure dos gots de iogurt líquid i es va menjar una poma. Llavors es va prendre dues pastilles més i va tornar al llit.

No es va sentir amb forces per llevar-se fins dimarts. Va sortir i va comprar una capsa gran de Billy's Pan Pizza, va ficar-ne dues al microones i va omplir un termos de cafè. Es va passar la nit a Internet, llegint articles i tesis sobre la psico-patologia del sadisme.

Va trobar un article publicat per un grup de dones dels Estats Units en què l'autora afirmava que el sàdic triava les «relacions» amb una precisió gairebé intuïtiva; la millor víctima del sàdic era la que acudia voluntàriament a ell perquè no creia que tingués cap més alternativa. El sàdic s'especialitzava en persones que es trobaven en posició de dependència.

L'advocat Bjurman l'havia triada com a víctima. Això li deia alguna cosa sobre la manera com la veien els altres.

Divendres, una setmana després de la segona violació, va sortir del pis per anar a un saló de tatuatges del barri de Hornstull. Havia concertat una visita i no hi havia altres clients a l'establiment. El propietari la va saludar amb un moviment del cap en reconèixer-la.

Va triar un petit tatuatge senzill en forma de braçalet i va demanar que l'hi dibuixés al turmell. Va assenyalar el lloc.

—La pell és molt fina aquí. Farà molt de mal —va avisar el tatuador.

—No passa res —va replicar la Salander, traient-se els texans i alçant la cama.

—Molt bé, un braçalet. Ja portes un munt de tatuatges, estàs segura que en vols un altre? — —Es per no oblidar.

Dissabte en Blomkvist va sortir de la cafeteria quan la Susanne va tancar, a les dues del migdia. Havia passat el matí picant les seves notes a l'iBook. Va anar al Konsum i va comprar menjar i cigarretes abans de tornar a casa. Havia descobert l'especialitat de la contrada: la polsa. Eren salsitxes fregides amb patates i bleda-raves, un plat que mai no li havia fet gaire gràcia però que, per alguna raó, semblava perfectament escaient per a una caseta al camp.

Al voltant de les set del vespre estava plantat davant de la finestra de la cuina, pensant. La Cecilia Vanger no havia trucat. Se l'havia trobada aquella mateixa tarda quan ella comprava pa al Cafè, però estava abstreta en els seus propis pensaments. Tot feia creure que no li trucaria aquell vespre. Va donar un cop d'ull al petit televisor, que pràcticament no havia usat. Tot seguit va seure al banc de la cuina i va obrir una novella de misteri de Sue Grafton.

A l'hora acordada, la Salander va tornar a l'apartament d'en Bjurman, a Odenplan. L'home la va deixar passar amb un somriure de benvinguda educat.

—I com anem avui, estimada Lisbeth?

Ella no va contestar. Ell li va envoltar les espatlles amb un braç.

—M'imagino que la darrera vegada va ser una mica fort —va dir—. Em vas semblar una mica feta pols.

Ella li va adreçar un somriure agre i l'home va sentir que tot d'una l'envaïa una sensació d'incertesa. «Aquesta noia no hi és tota. Ho hauré de tenir present.» Es va preguntar si la noia s'hi avindria.

—Anem al dormitori? —va dir la Salander.

«Tot i això, potser li va la marxa… Avui seré més suau. Per crear confiança.» Ja havia tret les manilles de la calaixera. No va ser fins que van arribar al llit que en Bjurman es va adonar que alguna cosa fallava.

Era ella qui el duia cap al llit, no a l'inrevés. Es va aturar i li va dirigir una mirada desconcertada quan ella es va treure una cosa de la butxaca de la caçadora; semblava un telèfon mòbil. Aleshores li va veure els ulls.

—Digues bona nit —va dir ella.

I fi va encastar la porra elèctrica a l'aixella esquerra per disparar-li 75.000 volts. Quan les cames de l'advocat van començar a fer figa, ella el va agafar i va fer servir totes les seves forces per empenye'l cap al llit.

La Cecilia Vanger se sentia una mica trompa. Havia decidit no telefonar a en Blomkvist. La seva relació s'havia convertit en un vodevil ridícul, en el qual en Blomkvist havia d'intentar arribar a casa seva de puntetes perquè ningú no se n'adonés. Ella, al seu torn, feia d'adolescent enamorada, incapaç de controlar el seu desig. La seva conducta de les darreres setmanes havia estat eixelebrada.

El problema és que m'agrada massa, va pensar. Acabarà fent-me mal. Va seure llarga estona desitjant que en Mikael Blomkvist no hagués vingut mai a Hedeby.

Havia obert una ampolla de vi i se n'havia begut dos gots tota sola. Va engegar la tele per mirar Rapport i va provar de seguir la situació mundial, però aviat es va cansar dels comentaris enraonats que explicaven per què el president Bush havia de bombardejar l'Iraq fins a fer-lo miques. Llavors es va escarxofar al sofà de la saleta d'estar i va agafar el llibre de Gellert Ama sobre el boig que havia mort onze persones a Estocolm per motius racistes. Només en va llegir algunes pàgines abans de deixar-ho córrer. De seguida li havia fet pensar en el seu pare. Quina mena de fantasies tenia, aquest home?

La darrera vegada que s'havien vist va ser el 1984, quan ella havia anat amb en Birger a caçar llebres al nord de Hedestad. En Birger provava un nou gos de caça: un Hamiltonià Esvaren que tot just s'acabava de comprar. En Harald Vanger aleshores tenia 73 anys, i ella havia fet el que havia pogut per acceptar la seva bogeria, que havia convertit la seva infantesa en un malson i havia afectat tota la seva vida d'adulta.

La Cecilia mai no havia estat tan fràgil com aleshores. El seu matrimoni s'havia acabat tres mesos abans. Violència de gènere… el terme era d'allò més banal. Per a ella havia pres la forma d'un maltractament continu. Cops al cap, empentes violentes, amenaces desmesurades i acabar apallissada al terra de la cuina. Els rampells del seu marit eren inexplicables i els atacs poques vegades eren tan greus per sortir-ne realment ferida. S'hi havia acostumat.

Fins al dia que ella s'hi va tornar i ell va perdre completament el control. La cosa va acabar amb ell clavant-li unes tisores a l'espatlla.

L'home se n'havia penedit i, amb un atac de pànic, se l'havia endut a l'hospital i s'havia inventat una història sobre un estrany accident que el personal de la sala d'urgències no es va empassar. S'havia sentit avergonyida. Li van posar dotze punts i la van tenir a l'hospital dos dies. Aleshores, l'oncle la va venir a buscar i se la va emportar a la casa gran. La Cecilia no havia tornat a dirigir la paraula al seu marit mai més.

Aquell dia assolellat de tardor en Harald Vanger havia estat de bon humor, gairebé amable. Però, sense previ avís, al bell mig dels boscos, va començar a escridassar-la amb improperis humiliants i comentaris vulgars sobre la seva moral i la seva vida sexual. Li va etzibar que no l'estranyava que una barjaula com ella no fos capaç de conservar un home.

El seu germà aparentment no es va adonar que ella rebia cada paraula del pare com si fos una fuetada. En canvi, en Birger, de cop i volta, va deixar anar una riallada, va envoltar el pare amb un braç i, a la seva manera, va treure tensió a la situació fent algun comentari del tipus: «Tu ja saps massa bé com són les dones.» Va picar alegrement l'ullet a la Cecilia i va proposar a en Harald anar a un turó per caçar una mica.

Per un segon, un instant glacial, la Cecilia Vanger es va mirar el pare i el germà, i va ser conscient que tenia una escopeta carregada a les mans. Va tancar els ulls. La seva única opció en aquell moment semblava aixecar l'escopeta i disparar els dos cartutxos. Volia matar-los a tots dos. Però va deixar caure l'arma als peus, va fer mitja volta i va tornar on havien aparcat el cotxe. Els va deixar allà plantats i va tornar amb el cotxe a casa, tota sola. Des d'aquell dia es va negar a deixar entrar el seu pare a casa i ella no havia anat mai a la seva.

«M'has destrossat la vida —pensava la Cecilia Vanger—. M'has destrossat la vida des que era petita.»

A dos quarts de nou va trucar a en Blomkvist.

L'advocat Niïs Bjurman sentia un gran dolor. Els músculs no li responien. El cos semblava paralitzat. No podia recordar si havia perdut la consciència, però estava desorientat. Quan de mica en mica va recuperar el control del cos, va descobrir que estava estirat i despullat al llit, que tenia els canells emmanillats i les cames dolorosament eixarrancades. Tenia cremades que li coïen on els elèctrodes havien entrat en contacte amb el seu cos.

La Salander havia acostat la butaca de vímet i esperava pacientment amb les botes al damunt del llit mentre es fumava una cigarreta. Quan en Bjurman va fer intenció de parlar-li, es va trobar que tenia tapada la boca. L'advocat va girar el cap. La noia havia obert tots els calaixos i n'havia buidat el contingut a terra.

—He trobat les teves joguines —va dir la Salander. Va brandar un fuet i va remenar els consoladors, les mordasses i les màscares de goma que hi havia escampats per terra—. Per què serveix això? —Va mostrar-li un enorme obturador anal—. No, no provis de parlar… No entenc el que dius. Va ser això el que vas fer servir amb mi la setmana passada? Només has de fer que sí amb el cap. —Es va inclinar cap endavant amb expectació.

En Bjurman va sentir que un terror fred li recorria el pit i va perdre l'aplom. Va començar a retorçar les manilles. «Ara mana ella. Impossible.» No va poder fer res per resistir-se quan la Salander es va acostar i li va collocar l'obturador anal entre les natges.

—Vaja, o sigui que ets un sàdic —va comentar ella com aquell qui res—. Et diverteix ficar coses dins el cos de la gent, oi? —El va mirar als ulls. Amb el rostre inexpressiu—. Sense lubricant, no?

En Bjurman va udolar a través de la cinta adhesiva quan la Salander li va obrir bruscament les natges i va entaforar l'obturador al seu lloc.

—Para de queixar-te —va deixar anar la Salander, imitant-li la veu—. Si et queixes, t'hauré de castigar.

Es va posar dreta i va anar cap a l'altra banda del llit. Ell va seguir-la amb els ulls, impotent… «Què collons era això?» La Salander havia desplaçat el televisor de 32 polzades de la sala d'estar. Havia posat el reproductor de DVD a terra. El va mirar, encara amb el fuet a la mà.

—Tinc la teva atenció absoluta? No provis de parlar… simplement fes que sí. Has sentit el que he dit?

Ell va assentir amb el cap.

—Bé. —Es va ajupir i va agafar la motxilla—. La reco-neixes? —Ell va fer que sí—. Es la motxilla que duia quan et vaig venir a veure la setmana passada. Un objecte molt pràctic. El vaig agafar de Milton Security. —Va obrir la cremallera de la butxaca inferior—. Això és una càmera de vídeo digital. Alguna vegada has vist Insider al tercer canal? Aquest és l'equip que fan servir aquells reporters tan dolentots quan han d'enregistrar alguna cosa amb càmera oculta.

Va tancar la cremallera de la butxaca.

—On és l'objectiu, et deus estar preguntant. Aquest és el secret. Gran angular amb fibra òptica. L'objectiu sembla un botó i està amagat a la sivella d'una nansa. Potser recordes que vaig deixar la motxilla aquí, a la taula, abans que comencessis a grapejar-me. Em vaig assegurar que l'objectiu apuntés directament al llit.

Va mostrar un DVD i el va introduir al reproductor. Tot seguit va tornar a la butaca de vímet per seure-hi i mirar la pantalla. Va encendre una altra cigarreta i va prémer el comandament a distància. L'advocat es va veure obrint la porta a la Salander.

«Encara no has après ni a llegir l'hora?»

Li va posar el disc sencer. El vídeo s'acabava al cap de noranta minuts, a la meitat d'una escena en què un Bjurman nu seia reclinant-se contra el capçal mentre bevia un got de vi i contemplava la Salander, arraulida amb les mans lligades al darrere.

Va apagar el televisor i es va asseure a la butaca durant deu minuts llargs sense mirar-lo. En Bjurman no gosava moure ni un múscul. Aleshores ella es va aixecar i va anar al lavabo. Quan va tornar, va seure de nou a la butaca. La seva veu era com de paper de vidre.

—Vaig cometre un error la passada setmana —va dir—. Em pensava que m'obligaries a fer-te una mamada un altre cop, cosa que ja és prou desagradable en el teu cas, però no tant perquè no ho pogués fer. Em pensava que no em costaria gaire aconseguir bon material per demostrar que ets un vell pervertit repugnant. Et vaig jutjar malament. No vaig entendre que estaves com una puta cabra.

»Et parlaré clar —va dir—. En aquest vídeo surts violant una noia de 24 anys psíquicament discapacitada de la qual ets el tutor legal. I no tens ni idea de fins a quin punt puc ser psíquicament discapacitada si cal. Tothom que vegi aquest vídeo descobrirà que no ets simplement un pervertit, sinó també un sàdic desequilibrat. Aquesta és la segona vegada, i espero que l'última, que hauré de mirar aquest vídeo. Es força instructiu, no trobes? Diria que seràs tu qui internaran, no pas jo. Em segueixes?

La Salander va esperar. L'advocat no va reaccionar, però va poder veure que tremolava. Va agafar el fuet i li va picar els genitals.

—Em segueixes? —va repetir més alt.

Ell va assentir amb el cap.

—Bé. Llavors és que ens entenem.

Va atansar la butaca per mirar-lo als ulls.

—Què creus que hauríem de fer amb aquest problema? —Ell no li podia donar cap resposta—. Se t'acudeix cap bona idea? —Com que ell no va reaccionar, ella va allargar la mà per engrapar-li els testicles i va estirar fins que la cara de l'advocat es va retorçar de dolor—. Se t'acudeix cap bona idea? —va repetir.

Ell va fer que no amb el cap.

—Millor. Perquè si mai se t'acudeix alguna bona idea a partir d'ara penso emprenyar-me com una mala cosa.

Va reclinar-se contra el respatller i va apagar la cigarreta a la catifa.

—Això és el que passarà. La setmana vinent, així que aconsegueixis cagar aquest immens obturador de goma, informaràs el meu banc que jo, i només jo, sóc l'única persona que tinc accés al meu compte corrent. Entens el que dic?

En Bjurman va assentir amb el cap.

—Bon noi. No et tornaràs a posar en contacte amb mi mai més. A partir d'ara només ens trobarem si jo decideixo que és necessari. Tens absolutament prohibit acostar-te a mi.

Ell va fer que sí repetidament. «No pensa matar-me.»

—Si proves de posar-te en contacte amb mi novament, correran còpies d'aquest CD per totes les redaccions d'Estocolm. Ho entens?

Va assentir amb el cap. «M'he d'apoderar d'aquest vídeo.»

—Una vegada a l'any lliuraràs un informe positiu sobre la meva situació a la Comissió d'Assumptes Tutelars. Explicaràs que la meva vida és completament normal, que tinc una feina fixa, que me'n surto bé i que no creus que hi hagi res d'anòmal en la meva conducta. Entesos?

L'advocat va assentir amb el cap.

—Cada mes prepararàs un informe sobre les teves suposades reunions inventades amb mi. Descriuràs amb detall que mostro una actitud positiva i que les coses em van molt bé. Me n'enviaràs una còpia per correu. Ho entens? —L'home va tornar a fer que sí amb el cap. La Salander va fixar-se distretament en les gotes de suor que es formaven al front de l'advocat—. D'aquí a un any, si fa no fa, posem-ne dos, iniciaràs els tràmits al tribunal de primera instància perquè es revoqui la meva declaració d'incapacitació. Faràs servir els informes falsos de les nostres reunions mensuals per fonamentar la teva proposta. Trobaràs un psiquiatre que prestarà jurament declarant que sóc completament normal. Faràs l'esforç. Faràs exactament tot el que estigui a les teves mans perquè em declarin capacitada.

Ell va assentir amb el cap.

—Saps per què faràs tot el que puguis? Perquè tens un motiu refotudament bo. Si no te'n surts, faré arribar aquest vídeo a tothom.

En Bjurman escoltava cada síllaba d'allò que deia la Salander. Els ulls de l'advocat destillaven odi. Va decidir que la noia havia comès un error deixant-lo viu. «Acabaràs menjant-te tot això, mala puta. Tard o d'hora. Penso esclafar-te.» Però continuava assentint tan enèrgicament com podia en resposta a cada pregunta.

—Val a dir que passarà el mateix si proves de posar-te en contacte amb mi. —Va fer com si li tallessin el coll—. Adéu a aquest estil de vida tan elegant, a la teva excellent reputació i als teus milions en aquell compte a l'estranger.

Els ulls d'en Bjurman es van esbatanar involuntàriament quan la noia va esmentar els diners. «Com collons sap que…»

Ella va somriure i va treure una altra cigarreta. —Vull un joc de claus d'aquest apartament i del teu despatx.

Ell va arrufar les celles. Ella es va inclinar cap endavant i va somriure dolçament.

—A partir d'ara penso tenir el control de la teva vida. Quan menys t'ho esperis, quan siguis al llit dormint, probablement, penso aparèixer al dormitori amb això a la mà. —Va mostrar la porra elèctrica—. T'estaré vigilant. Si mai m'assabento que has tornat a estar amb una noia… i tant se val que sigui aquí per pròpia voluntat… si mai m'assabento que alguna dona… —La Salander va tornar a fer com si li tallessin el coll.

»Si jo em morís… si fos víctima d'un accident, m'atropellés un cotxe o qualsevol cosa… automàticament s'enviarien còpies del vídeo als diaris, a més d'un informe en el qual descriuria com és tenir-te de tutor.

»Una cosa més. —Es va inclinar cap endavant de nou perquè la seva cara estigués tan sols a un parell de centímetres de la seva—. Si mai em tornes a tocar, et mataré. T'ho ben juro.

En Bjurman se la va creure totalment. Els ulls de la noia no l'enganyaven pas.

—Recorda que estic guillada.

Va assentir amb el cap.

Ella li va adreçar una mirada meditabunda.

—No crec que tu i jo ens fem bons amics —va dir la Salander amb veu greu—. Ara mateix ets aquí estirat, felicitant-te perquè sóc prou ximpleta per deixar-te viu. Creus que controles la situació tot i ser el meu presoner, ja que et penses que l'únic que puc fer si no et mato és deixar-te anar. I tens l'esperança de recuperar el teu poder sobre mi d'alguna manera. M'equivoco?

Ell va negar amb el cap. Començava a tenir un mal pressentiment.

—Ara et faré un regalet perquè sempre recordis el nostre acord.

La Salander va fer un somriure malèvol i es va enfilar al llit per agenollar-se entre les seves cames. En Bjurman no tenia ni idea de què volia fer, però de cop i volta va sentir terror.

Aleshores va veure l'agulla que la noia duia a la mà.

Va girar el cap a un costat i a l'altre, i va intentar apartar el cos fins que ella li va clavar un genoll a l'entrecuix i va pressionar amb força.

—Estigues quiet, perquè és la primera vegada que faig servir aquests estris.

La Salander va treballar ininterrompudament durant dues hores. Quan va haver acabat, ell havia deixat de ploriquejar. Gairebé semblava en estat de xoc.

Ella va baixar del llit, va decantar el cap a un costat i va contemplar la seva obra amb ull crític. El seu talent artístic era limitat. Les lletres, en el millor dels casos, tenien un toc impressionista. Havia fet servir tinta blava i vermella. El missatge ocupava cinc línies de majúscules que li cobrien la panxa, des dels mugrons fins just per damunt dels genitals:

«SÓC UN PORC SÀDIC, UN PERVERTIT I UN VIOLADOR.»

Va recollir les agulles i va desar els cartutxos de tinta a la motxilla. Llavors va anar al lavabo i es va rentar. Quan va tornar al dormitori se sentia molt millor. —Bona nit —va dir.

Va obrir una de les manilles i li va deixar la clau al damunt de l'estómac abans de marxar. Es va emportar el DVD i el joc de claus del pis.

Va ser mentre compartien una cigarreta poc després de mitjanit quan ell li va dir que no es podrien tornar a veure durant un temps. La Cecilia es va tombar cap a ell amb sorpresa.

—Què vols dir?

Semblava avergonyit.

—Dilluns he d'anar a la presó durant tres mesos. No va caldre cap més explicació. La Cecilia va estar en silenci una llarga estona. Tenia ganes de plorar.

En Dragan Armansky començava a perdre l'esperança quan la Salander va trucar a la seva porta dilluns a la tarda. No l'havia vista des que ell havia anullat la investigació de l'afer Wennerstròm al principi de gener, i cada cop que intentava posar-s'hi en contacte ella no responia o penjava dient que estava ocupada.

—Tens feina per a mi? —va preguntar sense saludar.

—Hola. Quina alegria veure't. Em pensava que t'havies mort o alguna cosa així.

—M'havia d'ocupar d'unes cosetes.

—Pel que sembla, t'has d'ocupar de cosetes sovint.

—Aquesta vegada era urgent. Ara ja sóc aquí. Tens feina per a mi?

L'Armansky va negar amb el cap.

—Ho sento. De moment, no.

La Salander se'l va mirar amb calma. Al cap d'una estona ell va començar a parlar.

—Lisbeth, saps que em caus bé i que m'agrada donar-te feines. Però has estat desapareguda dos mesos i he tingut una pila de feines. Senzillament, no es pot comptar amb tu. He hagut de pagar altres persones per cobrir la teva absència i ara mateix no tinc res.

—Podries apujar el volum?

—Com?

—La ràdio.

…la revista Millennium. Les notícies que el veterà industrial Henrik Vanger serà soci copropietari i formarà part del consell de direcció de Millennium arriben el mateix dia que l'antic director general i editor Mikael Blomkvist comença a complir la sentència de tres mesos de presó per difamació contra l'home de negocis Hans-Erik Wennerstròm. La redactora en cap de Millennium, Erika Berger, ha anunciat en una conferència de premsa que Blomkvist tornarà a ocupar el seu càrrec d'editor quan hagi complert la condemna.

—Bé, ja és alguna cosa —va dir la Salander tan baixet que l'Armansky només va veure que se li movien els llavis. Es va posar dreta i va enfilar cap a la porta.

—Espera. On vas?

—A casa. Vull comprovar un parell de cosetes. Truca'm quan tinguis res.

La notícia que Millennium podia comptar amb l'ajut d'en Henrik Vanger va ser força més important del que la Lisbeth Salander havia previst. L'edició de la tarda d'Aftonbladetja havia sortit amb un article de l'agència de notícies TT que resumia la carrera d'en Vanger i que declarava que era la primera vegada en gairebé vint anys que el vell magnat de la indústria feia una aparició pública. L'anunci que entrava al capital de Millennium semblava tan inimaginable com que els vells conservadors Peter Wallenberg o Erik Penser es presentessin com a socis accionistes d'ATC o com a patrocinadors d'Ordfront Magasin.

La notícia era tan important que l'edició de dos quarts de vuit del vespre de Rapport la va posar com un dels temes de capçalera i li va dedicar tres minuts. Van entrevistar l'Erika Berger en una taula de reunions de la redacció de Millennium De cop i volta l'afer Wennerstròm tornava a ser notícia.

—L'any passat vam cometre un greu error que ha acabat amb una condemna per difamació. Ho lamentem, naturalment… però tenim intenció de tornar a parlar d'aquest cas en el moment oportú.

—Què vol dir amb això de «tornar a parlar d'aquest cas»? —va demanar el periodista.

—Vull dir que tard o d'hora explicarem la nostra versió dels fets, cosa que no hem fet fins ara.

—Podrien haver-ho fet durant el judici.

—Vam optar per no fer-ho. Però el nostre periodisme d'investigació continuarà com abans.

—Això vol dir que mantenen les tesis de l'article que va motivar l'acusació?

—No tinc res més a dir sobre aquest tema.

—Vostè va acomiadar en Mikael Blomkvist després que es fes pública la sentència.

—Això és inexacte. Llegeixi el nostre comunicat de premsa. El senyor Blomkvist necessitava un descans. Tornarà com a director general i editor més endavant, aquest mateix any.

La càmera va filmar una panoràmica de la redacció mentre el periodista resumia l'agitada història de Millennium com a revista independent sense pèls a la llengua. En Blomkvist no estava en disposició de fer declaracions. Tot just acabava de ser empresonat al centre penitenciari de Rullàker, a menys d'una hora d'Ostersund, a Jàmtland.

La Salander es va fixar que en Dirch Frode apareixia al marge de la pantalla, travessant un passadís de les oficines de la redacció. La noia va arrugar el front i es va mossegar el llavi inferior pensativament.

Aquell dilluns havia estat un dia pobre en esdeveniments i en Henrik Vanger va ocupar quatre minuts sencers a les notícies de les nou. El van entrevistar en un estudi de televisió de Hedestad. El periodista va començar constatant que, després de dues dècades d'estar apartat de l'atenció pública, l'industrial Henrik Vanger havia tornat a entrar en escena. El reportatge començava amb un repàs biogràfic, amb imatges de televisió en blanc i negre, on sortia amb el primer ministre Erlander inaugurant fàbriques als anys seixanta. La càmera enfocava el sofà d'un estudi on en Vanger seia perfectament relaxat. Duia una camisa groga, una estreta corbata verda i un còmode vestit de color marró fosc. Se'l veia vell i fràgil, però parlava amb veu clara i ferma. I també era força obert. El periodista va preguntar a en Vanger què l'havia impulsat a convertir-se en copropietari de Millennium.

—Es una revista excellent que segueixo amb gran interès des de fa anys, i ara algú l'ha posat a la llista negra. Té enemics que estan organitzant un boicot d'anunciants per provar d'enfonsar-la.

El periodista no estava preparat per a aquesta resposta, però de seguida va intuir que la notícia, ja força insòlita per si mateixa, encara tenia més suc.

—Què hi ha al darrere d'aquest boicot?

—Aquesta és una de les coses que Millennium analitzarà atentament. Però ara vull deixar clar que la revista no s'enfonsarà amb la primera salva.

—Per això n'ha comprat una part?

—Seria deplorable que certs interessos particulars tinguessin el poder de fer callar aquelles veus dels mitjans que troben incòmodes.

Semblava com si en Vanger s'hagués passat la vida defensant la llibertat d'expressió com un radical d'esquerres. En Blomkvist va esclafir a riure mentre passava el primer vespre a la sala de la televisió de la presó de Rullàker. Els seus companys de presó se'l van mirar amb recel.

Aquell vespre, més tard, mentre jeia a la llitera de la seva cella (que li recordava una petita habitació d'hotel amb la seva tauleta, una sola cadira i un prestatge a la paret), va admetre que en Vanger i la Berger havien tingut raó sobre l'impacte publicitari que tindria la notícia. Sense haver parlat amb ningú, sabia que alguna cosa havia canviat en l'actitud de la gent cap a Millennium.

El suport d'en Vanger era ni més ni menys que una declaració de guerra contra en Wennerstròm. El missatge era clar: a partir d'ara no lluitaria contra una revista amb sis empleats i un pressupost anual que equivalia al cost d'un dinar de negocis del grup Wennerstròm. Ara s'enfrontaria a la corporació empresarial Vanger, que potser era una ombra de la seva antiga grandesa, però que encara constituïa un repte força imponent.

El missatge que en Vanger havia anunciat a la televisió era que estava disposat a lluitar, i a en Wennerstròm aquesta guerra li sortiria cara.

L'Erika havia triat les paraules amb cura. No havia dit gaire, però en declarar que la revista no havia explicat la seva versió dels fets indicava que hi havia alguna cosa més a dir. Malgrat que en Blomkvist havia estat processat, condemnat i ara empresonat, ella havia sortit a la palestra i havia dit (sense dir-ho) que ell en realitat era innocent i que la veritat era una altra. Precisament perquè no havia emprat la paraula innocent, la seva innocència semblava més evident que mai. El fet que recuperés el seu càrrec de responsable de la publicació recalcava que Millennium no trobava que s'hagués d'avergonyir de res. Als ulls de l'opinió pública, la credibilitat no era cap problema; a tothom li encanten les teories conspiratives, i posats a triar entre un home de negocis fastigosament ric i un redactor en cap agradable i franc, no era difícil endevinar qui tindria les simpaties del públic. Els mitjans, però, no s'empassarien la història tan fàcilment, per bé que l'Erika potser havia desarmat un cert nombre de crítiques.

Cap dels esdeveniments del dia no havia alterat la situació en essència, però havien servit per guanyar temps i havien canviat un xic l'equilibri de poders. En Blomkvist s'imaginava que probablement en Wennerstròm passaria un mal vespre. En Wennerstròm no podia saber tot el que ells sabien (o no sabien), i abans de fer el seu següent moviment no li quedaria més remei que esbrinar-ho.

Amb una expressió greu, l'Erika va apagar el televisor i l'aparell de vídeo després d'haver vist la seva entrevista i tot seguit la d'en Vanger. Eren tres quarts de tres de la matinada i va haver de reprimir l'impuls de trucar a en Blomkvist. Era a la garjola, i era poc probable que li haguessin permès conservar el mòbil. Havia arribat a casa tan tard, que el seu marit ja estava dormint. Va anar al moble bar i es va servir un got generós d'Aberlour —bevia molt poc alcohol, màxim una vegada a l'any— i es va asseure a la finestra per contemplar Saltsjòn i el far, a l'entrada de l'estret d'Skuru.

Ella i en Mikael havien discutit acaloradament quan es van quedar sols després que ella hagués tancat l'acord amb en Vanger. Havien discutit moltes vegades per decidir com abordar un article determinat, el disseny de la revista, l'avaluació de la credibilitat de les seves fonts i un miler d'altres coses que tenien a veure amb la publicació d'una revista. Però la discussió a la casa dels convidats dels Vanger havia tocat principis que feien que fos conscient que trepitjava terreny poc sòlid.

—No sé què fer ara —havia dit en Mikael—. Aquest home m'ha contractat per fer-li de negre en la seva autobiografia. Fins ara he sigut lliure d'aixecar-me i marxar així que m'obligui a escriure alguna cosa que no és veritat o que m'intenti convèncer per presentar la història des d'un punt de vista parcial. Ara és un dels propietaris de la nostra revista… i l'únic amb recursos per salvar Millennium. De cop i volta veig els toros des de la barrera, des d'una posició que una junta d'ètica professional no aprovaria mai.

—Tens alguna idea millor? —li va preguntar l'Erika—. Perquè, si la tens, digues-la abans que redactem el contracte i el signem.

—Ricky en Vanger s'està aprofitant de nosaltres per dur a terme una revenja personal contra en Wennerstròm.

—I què? Nosaltres també ens volem venjar d'en Wennerstròm.

En Mikael va evitar la seva mirada i va encendre una cigarreta.

La conversa havia prosseguit força estona més, fins que l'Erika va anar al dormitori, es va despullar i es va ficar al llit. Va fer veure que dormia quan ell es va estirar al seu costat dues hores més tard.

Aquest vespre un periodista de Dagens Nyheter li havia fet la mateixa pregunta: Com podria mantenir la seva credibilitat Millennium i afirmar la seva independència?

—Què vol dir?

El periodista pensava que havia quedat prou clar, però es va explicar igualment:

—Un dels objectius de Millennium és investigar empreses. Com podran dir, de manera creïble, que fan el mateix amb el grup Vanger?

L'Erika el va mirar amb sorpresa, com si la pregunta fos completament inesperada.

—Està insinuant que la credibilitat de Millennium ha minvat perquè un conegut financer amb recursos importants ha entrat en escena?

—Ara vostès no podrien investigar de manera creïble el grup Vanger.

—Aquesta regla només s'aplica a Millennium?

—Disculpi'm?

—Vull dir que vostè treballa per a una publicació que està en mans d'entitats amb forts interessos en el món empresarial. Significa això que cap dels diaris publicats pel grup Bonnier té credibilitat? Aftonbladet és propietat d'una gran empresa noruega que té molt de pes en el sector de la comunicació i de la tecnologia de la informació… significa això que tot el que Aftonbladet publica sobre la indústria electrònica no té credibilitat? Metro és propietat del grup Stenbeck. M'està dient que cap publicació de Suècia que tingui interessos econòmics importants al darrere té credibilitat?

—No, és clar que no.

—Aleshores, per què insinua que la credibilitat de Millennium hauria de minvar perquè també tenim qui ens dóna suport en l'aspecte financer?

El periodista va aixecar les mans.

—D'acord, retiro la pregunta.

—No. No ho faci. Vull que reprodueixi exactament el que he dit. I hi pot afegir que si Dagens Nyheter decideix centrar-se especialment en el grup Vanger, aleshores nosaltres ens centrarem especialment en el grup Bonnier.

Tanmateix, sí que era un dilema ètic.

En Blomkvist treballava per a en Henrik Vanger, que es trobava en posició d'enfonsar Millennium amb un sol cop de ploma. Què passaria si en Blomkvist i en Vanger s'enemistaven per una raó o altra?

I per damunt de tot… quin preu posaria ella a la seva pròpia credibilitat i quan passaria de ser una periodista independent a ser una periodista corrupta?

La Salander va tancar el cercador i va apagar el Power-Book. No tenia feina però sí gana. La primera circumstància no l'amoïnava gaire, ja que havia recuperat el control del seu compte corrent i en Bjurman ja havia passat a la condició de vaga nosa del seu passat. La gana la va combatre endollant la cafetera elèctrica. Es va preparar tres enormes torrades de pa de sègol amb formatge, caviar i ou dur. Es va menjar el refrigeri nocturn al sofà de la saleta d'estar mentre estudiava la informació que havia recollit.

L'advocat Frode, de Hedestad, l'havia contractada per fer una investigació sobre en Mikael Blomkvist, el periodista que havien condemnat a la presó per difamar el financer Hans-Erik Wennerstròm. Pocs mesos després, en Henrik Vanger, també de Hedestad, entra al consell d'administració de la revista d'en Blomkvist i declara que hi ha una conspiració per enfonsar la revista. Tot això el mateix dia que en Blomkvist ingressava a la presó. I el més fascinant de tot plegat: un article de fons de feia dos anys («Amb les mans buides») sobre en Hans-Erik Wennerstròm, que va trobar a l'edició digital del Finansmagasinet Monopol. Pel que semblava, en Wennerstròm va començar la seva carrera precisament al grup Vanger a la darreria dels anys seixanta.

No calia ser un superdotat per veure que aquests esdeveniments estaven relacionats d'alguna manera. Hi havia d'haver gat amagat, i a la Salander li encantava trobar gats amagats. A més, de moment no tenia res més a fer.

TERCERA PART

Les fusions. Del 16 de maig al 14 de juliol.

El 13% de les sueques han estat víctimes de violència sexual amb agreujants fora d'una relació sexual.

Capítol 15

Divendres, 16 de maig — Dissabte, 31 de maig

En Mikael Blomkvist va sortir de la presó de Rullàker el divendres 16 de maig, dos mesos després d'haver-hi ingressat. El mateix dia que havia entrat al centre penitenciari, havia presentat una sollicitud de llibertat condicional sense gaire optimisme. Mai no va entendre del tot les raons tècniques que hi havia hagut darrere del seu alliberament, però potser va tenir alguna cosa a veure amb el fet que no va aprofitar el permís de vacances i que la població penitenciària era de quaranta-dos reclusos mentre que el nombre de llits era de trenta-un. Sigui com vulgui, el director (en Peter Sarowsky, un exiliat polonès de 40 anys), amb qui en Blomkvist s'avenia prou, va presentar una recomanació perquè se li reduís la condemna.

La seva estada a Rullàker havia estat anodina i prou agradable. La presó havia estat pensada, tal com deia en Sarowsky, per a busca-raons i conductors borratxos, no pas per a criminals habituals. Les rutines diàries li recordaven la vida en un alberg de joventut. Els companys de presó, la meitat dels quals eren immigrants de segona generació, consideraven en Blomkvist una mena d'ésser estrany dins del grup. Ell era l'únic intern que apareixia a les notícies de la tele, la qual cosa li donava un cert esta-tus.

El primer dia el van convocar a una xerrada i li van oferir teràpia, formació a Komvux o la possibilitat de seguir altres estudis; fins i tot orientació professional. Va replicar que no sentia cap necessitat de reinserir-se a la societat, que havia acabat els estudis i que ja tenia una feina. En canvi, va demanar permís per tenir el seu iBook a la cella i poder continuar treballant en el llibre que li havien encarregat escriure. No hi van posar cap obstacle i en Sarowsky li va proporcionar un armari amb pany perquè pogués deixar l'ordinador a la cella sense que l'hi robessin, l'espatllessin ni res d'això. El risc que els seus companys de presó es dediquessin a aquesta mena d'entreteniments era mínim; més aviat el tenien sota un vel protector.

D'aquesta manera en Blomkvist va passar dos mesos treballant prop de sis hores al dia en la crònica de la família Vanger, una feina que només es veia interrompuda per les poques hores de neteja o d'esbarjo diàries. A en Blomkvist i dos més, un d'Skòvde i un altre amb arrels xilenes, els van assignar la tasca de netejar el gimnàs de la presó cada dia. L'esbarjo consistia a mirar la tele, jugar a cartes o fer pesos. En Blomkvist va descobrir que era un jugador de pòquer passable, però, així i tot, perdia algunes monedes de cinquanta cèntims cada dia. Les normes de la presó permetien jugar-s'hi diners si el pot total no superava les cinc corones.

Li van comunicar el seu alliberament tan sols un dia abans. En Sarowsky el va fer cridar al seu despatx i van brindar amb aiguardent.

En Blomkvist va anar directament a la seva caseta de Hedeby. Quan va pujar els esglaons de l'entrada, va sentir un miol i es va trobar el gat marró vermellós que l'esperava.

—D'acord, pots entrar —va dir ell—. Però no tinc llet encara.

Va desfer l'equipatge. Era com si hagués estat de vacances i es va adonar que, de fet, trobava a faltar la companyia d'en Sarowsky i els seus companys de presó. Semblava una bestiesa, però la temporada a Rullàker tampoc no havia estat tan malament i l'havien alliberat d'una manera tan inesperada que no havia tingut temps d'avisar ningú.

Passaven de les sis de la tarda. Es va afanyar a arribar-se al Konsum per comprar queviures abans que tanquessin. Quan va tornar a casa va trucar a l'Erika. Un missatge deia que no estava disponible. Li va demanar que li truqués l'endemà.

Llavors va arribar-se fins a la casa del seu patró. Va trobar en Vanger a la planta baixa. El vell va arquejar les celles amb sorpresa en veure en Mikael.

—Que t'has evadit?

—M'han deixat anar abans del compte.

—Quina sorpresa!

—Per a mi també. Ho vaig saber ahir a la nit.

Es van mirar uns quants segons. Aleshores el vell va sorprendre en Blomkvist envoltant-lo amb els braços i fent-li una forta abraçada.

—Estava a punt de fer un mos. Apunta-t'hi.

L'Anna va portar una gran quantitat de pastes de cansalada amb nabius. Van seure al menjador i van xerrar durant gairebé dues hores. En Blomkvist li va explicar fins on havia arribat amb la crònica de la família i on hi havia els forats i les llacunes. No van parlar gens ni mica de la Harriet, però en Vanger l'hi va explicar tot sobre Millennium.

—Vam tenir una reunió de la junta. La senyoreta Berger i el vostre soci, en Malm, van ser prou amables per venir a fer dues reunions aquí dalt, i en Dirch em va representar a una reunió a Estocolm. Tant de bo fos uns anys més jove, però la veritat és que em resulta massa esgotador viatjar fins tan lluny. Miraré de baixar a l'estiu.

—No hi ha cap raó per no fer les reunions aquí dalt —va replicar en Blomkvist—. I doncs, com et prova ser copropietari de la revista?

En Vanger li va fer un somriure irònic.

—Ben mirat, és el més divertit que he fet des de fa anys. He donat una ullada a la situació financera i no sembla tan dolenta. No hi hauré de posar tants diners com em pensava… el forat entre ingressos i despeses s'està reduint.

—Aquesta setmana he parlat amb l'Erika. Diu que els ingressos per publicitat s'estan recuperant.

—Comencen a redreçar-se, sí, però caldrà temps. Al principi les companyies del grup Vanger van comprar una pila d'anuncis a pàgina sencera. Però dos antics anunciants, un de telefonia mòbil i l'altre una agència de viatges, ja hi han tornat. —Va fer un ample somriure—. També estem fent una mica de boca-orella entre els enemics d'en Wen-nerstròm. I creu-me, la llista és llarga.

—Heu tingut notícies directes d'en Wennerstròm?

—Home, en realitat, no. Però hem filtrat que en Wennerstròm està organitzant el boicot contra Millennium, i això el fa quedar com un rancorós. Un periodista de Dagens Nyheter diu que l'hi va preguntar i li va respondre de mala manera.

—Tot això et diverteix, oi?

—Divertir no és la paraula. Ho hauria d'haver fet ja fa molts anys.

—Què hi ha entre tu i en Wennerstròm, de tota manera?

—No hi insisteixis. Ja ho esbrinaràs al final de l'any.

Quan en Blomkvist va deixar en Vanger, al voltant de les nou, l'aire duia un cert ambient de primavera. A fora era fosc, i va dubtar un moment. Aleshores es va desviar del seu camí i va anar trucar a la porta de la Cecília.

No estava segur de què s'esperava. La Cecília va obrir molt els ulls i de seguida va semblar incòmoda mentre el deixava passar al rebedor. Es van quedar allà palplantats, de cop i volta insegurs l'un de l'altre. Ella també li va preguntar si s'havia evadit, i ell li va explicar la situació.

—Només et volia saludar. Que interrompo res?

Ella va defugir la seva mirada. En Mikael va notar de seguida que no estava gaire contenta de veure'l.

—No… no, entra. Et vindria de gust un cafè?

—Es clar.

La va seguir a la cuina. Ella li va donar l'esquena mentre omplia la cafetera amb aigua. Ell li va posar una mà a l'espatlla i ella es va encarcarar.

—Cecília, qualsevol diria que no et ve de gust convidar-me a un cafè.

—No t'esperava fins d'aquí a un mes —va contestar ella—. M'has sorprès.

Ell la va fer girar per poder-la mirar a la cara. Van restar un moment en silenci. Ella encara no el volia mirar als ulls.

—Cecília. Deixa córrer el cafè. Què passa? Ella va remenar el cap i va deixar escapar un profund sospir.

—Mikael, m'agradaria que marxessis. No em facis preguntes. Simplement, vés-te'n.

En Mikael al principi va tornar cap a la caseta de fusta, però es va aturar a la porta, indecís. En comptes d'entrar-hi, va baixar fins a l'aigua, a prop del pont, i es va asseure en una roca. Es va fumar una cigarreta mentre s'ordenava els pensaments i es preguntava què podia haver canviat tan radicalment l'actitud de la Cecília cap a ell.

De sobte va sentir el soroll d'un motor i va veure un enorme iot blanc esmunyint-se dins del braç de mar per sota el pont. Quan va passar, en Mikael va veure que rere el timó hi havia en Martin Vanger, amb la mirada concentrada per evitar els esculls. El iot tenia dotze metres d'eslora, un mastodont impressionant. En Mikael es va posar dret i va agafar el camí de la platja. Va descobrir que ja hi havia unes quantes embarcacions a l'aigua en diversos amarra-dors, un assortiment de llanxes de motor i velers. Es veien uns quants Pettersson i una embarcació de classe IF que amb el pas del iot va capcinejar. Altres vaixells eren més grans i més cars; per exemple, hi havia un Hallberg-Rassy. En Mikael es va poder fer una idea dels mitjans econòmics dels aficionats a la navegació de Hedeby; sens dubte, en Martin Vanger tenia l'embarcació més gran i luxosa que hi havia a la vista.

Es va aturar al peu de casa la Cecília Vanger i va adreçar una mirada furtiva a les finestres del pis superior. Hi havia llum. Llavors va tornar a casa i es va fer cafè ell mateix. Va entrar al despatxet mentre esperava que bullís.

Abans de presentar-se a la presó, havia tornat la major part de la documentació d'en Henrik Vanger sobre la Harriet Li havia semblat una bona pensada no deixar-la dins d'una casa buida. Ara els prestatges semblaven desguarnits. De tots els informes, només s'havia quedat cinc llibretes d'en Henrik Vanger, que s'havia emportat a Rullàker i que ara se sabia de memòria. Va fixar-se en un àlbum de l'últim prestatge de la llibreria que s'havia descuidat allà.

El va agafar i se'l va endur a la taula de la cuina. Es va servir cafè i va posar-se a fullejar-lo.

Eren fotografies del dia que la Harriet havia desaparegut. La primera era la darrera fotografia de la Harriet, a la desfilada del Dia de la Infància de Hedestad. A continuació, hi havia unes cent vuitanta fotos molt nítides de l'accident al pont. Ja havia examinat les imatges una a una amb lupa en anteriors ocasions. I ara girava les pàgines gairebé distretament; sabia que no hi trobaria res que no hagués vist abans. De fet, tot d'una va sentir que ja estava tip de la inexplicable desaparició de la Harriet Vanger i va tancar l'àlbum de cop.

Neguitós, es va acostar a la finestra de la cuina i va escrutar la foscor.

Llavors va tornar a fixar-se en l'àlbum. No hauria sabut explicar la sensació, però un pensament li ballava pel cap, com si estigués reaccionant davant una cosa que tot just acabava de veure. Era com si un ésser invisible li hagués xiuxiuejat a l'orella fent que els cabells del clatell se li ericessin.

Va tornar a obrir l'àlbum. El va repassar pàgina per pàgina, observant totes les fotografies del pont. Va contemplar un Henrik Vanger més jove, xop de gasoil, i un Harald, l'home que encara no havia vist, també més jove. La barana trencada, els edificis, les finestres i els vehicles que es veien a les imatges. No va tenir cap problema per identificar una Cecilia de 20 anys al bell mig dels curiosos. Duia un vestit de colors clars i una jaqueta fosca, i apareixia com a mínim en una vintena de fotos.

De sobte, va tenir un pressentiment; amb els anys, en Blomkvist havia après a confiar en la seva intuïció. I aquesta intuïció reaccionava davant alguna cosa de l'àlbum, però encara no sabia dir què era.

A les onze de la nit encara era a la taula de la cuina, tornant a examinar una per una les fotografies, quan va sentir que s'obria la porta.

—Puc entrar? —Era la Cecilia Vanger. Sense esperar resposta, es va asseure al seu davant a l'altra banda de la taula. En Blomkvist va tenir l'estranya sensació d'haver-ho viscut ja abans. Duia un vestit de colors clars, fi i no gaire en-tallat, i una jaqueta d'un blau grisos, unes peces pràcticament idèntiques a la roba que duia a les fotografies del 1966.

—El problema ets tu —va dir ella.

En Blomkvist va aixecar les celles.

—Em sap greu, però m'has agafat de sorpresa en trucar a la meva porta aquesta nit. I ara estic tan nerviosa que no puc dormir.

—Per què estàs nerviosa?

—Que no ho entens?

Ell va fer que no amb el cap.

—Si t'ho dic, em promets que no te'n riuràs?

—T'ho prometo.

—Quan et vaig seduir aquest hivern va ser una poca-soltada impulsiva. Volia passar-m'ho bé i prou. Aquella primera nit anava força beguda i no tenia cap intenció de començar res de llarga durada amb tu. Després es va convertir en alguna cosa més. Vull que sàpigues que totes aquelles setmanes tenint-te com a amant ocasional van ser les més felices de la meva vida.

—Jo també m'ho vaig passar molt bé.

—Mikael, t'he estat mentint a tu i també m'he mentit a mi mateixa tot el temps. No m'he sentit mai gaire desinhibida pel que fa al sexe. He tingut cinc o sis parelles sexuals en tota la meva vida. La primera vegada, quan tenia 21 anys i era una inexperta. Després, amb el meu marit, que vaig conèixer quan jo tenia 25 anys, i va resultar un malparit. I llavors, amb tres homes que vaig conèixer amb alguns anys d'interval. Però tu em vas remoure alguna cosa dins meu. Mai no en tenia prou. Devia tenir alguna cosa a veure amb el fet que tu mai no demanes res a canvi.

—Cecilia, no tens per què…

—Xst… no m'interrompis o mai no seré capaç de dir-te això.

En Blomkvist es va quedar assegut en silenci.

—El dia que vas marxar a la presó, em vaig sentir molt desgraciada. Te'n vas anar i va ser com si no haguessis existit mai. La casa dels convidats era a les fosques. El meu llit era fred i buit. I jo allà al mig, la dona de 56 anys més sola que la una.

No va dir res durant una estona i va mirar en Blomkvist als ulls.

—Aquest hivern em vaig enamorar de tu. No volia fer-ho, però va passar. I aleshores vaig reflexionar i vaig veure que només eres aquí temporalment, que un dia marxaries per sempre i que jo em quedaré aquí la resta de la meva vida. Això em va fer tant de mal, que vaig decidir que no et deixaria tornar a entrar quan sortissis de la presó.

—Ho sento.

—No és culpa teva. Quan aquesta nit te n'has anat, m'he assegut i he plorat. Tant de bo pogués començar la meva vida de bell nou. Aleshores decidiria una cosa.

—Quina?

Va clavar la vista a la taula.

—Que hauria d'estar completament boja per deixar de veure't simplement perquè un dia marxaries. Mikael, podem començar de nou? Pots oblidar el que ha passat aquest vespre?

—Ja està oblidat —va contestar ell—. Però gràcies per demanar-m'ho.

Ella encara abaixava la vista cap a la taula. —Si encara em vols, fem-ho.

Va alçar els ulls cap a ell. Tot seguit es va aixecar i va anar cap a la porta del dormitori. Va deixar caure la jaqueta a terra i es va treure el vestit per damunt del cap mentre entrava.

En Blomkvist i la Cecilia Vanger es van despertar quan la porta principal es va obrir i algú va entrar a la cuina. Van sentir el cop sec d'una cosa pesada en deixar-la a la vora de l'estufa. I aleshores va aparèixer l'Erika a la porta del dormitori amb un somriure que immediatament es va tornar una expressió d'esverament.

—Ostres! —Va fer un pas enrere.

—Hola, Erika —va dir en Blomkvist.

—Hola. Em sap molt de greu. Demano mil disculpes per entrar d'aquesta manera. Hauria d'haver trucat.

—I nosaltres hauríem d'haver tancat la porta principal. Erika… aquesta és la Cecilia Vanger. Cecilia… l'Erika Berger és la redactora en cap de Millennium.

—Bon dia —va dir la Cecilia.

—Bon dia —va dir l'Erika. Semblava com si no acabés de decidir si fer una passa endavant i donar-li la mà educadament o simplement marxar—. Eeh… vaig… vaig a fer un tomb…

—I si prepares una mica de cafè? —En Blomkvist va mirar el despertador de la tauleta de nit. Passava de migdia.

L'Erika va assentir amb el cap i va tancar la porta del dormitori. En Blomkvist i la Cecilia es van mirar. La Cecilia semblava avergonyida. Havien fet l'amor i xerrat fins a les quatre de la matinada. Llavors la Cecilia havia dit que passaria la nit allà i que a partir d'aleshores tant se li'n fotria que sabessin que dormia amb en Mikael Blomkvist. Havia dormit donant-li l'esquena, amb el braç d'ell envoltant-li els pits.

—Escolta… que no passa res —va dir ell—. L'Erika està casada i no és la meva xicota. Ens veiem de tant en tant, però no li importa en absolut si tu i jo tenim un embolic… Probablement se sent molt violenta, ara mateix.

Quan van passar a la cuina poc després, l'Erika havia preparat cafè, suc, melmelada de taronja, formatge i torrades. Feia bona olor. La Cecilia s'hi va acostar directament i li va oferir la mà.

—Ha sigut una mica violent, ara fa un moment. Què tal?

—Cecilia, em sap greu haver irromput com un elefant —va disculpar-se una Erika Berger d'allò més torbada.

—Oblidem-ho, per l'amor de Déu. I esmorzem.

—Hola —va dir en Mikael, abraçant l'Erika abans de seure—. Com has arribat?

—He pujat en cotxe aquest matí. Com, si no? He rebut el teu missatge a les dues de la matinada; t'he trucat unes quantes vegades.

—Tenia el mòbil apagat —va dir en Mikael dedicant un somriure a la Cecilia Vanger.

Després d'esmorzar l'Erika es va disculpar i els va deixar sols dient que havia d'anar a saludar en Vanger. La Cecilia va desparar la taula donant l'esquena a en Mikael. Ell es va aixecar i la va envoltar amb els braços.

—I ara què passarà? —va dir la Cecilia.

—Res. Funciona així… l'Erika és la meva millor amiga. Fa més de vint anys que mantenim una relació esporàdica, i probablement seguirem així vint anys més. O això espero. Però no hem sigut mai parella i no ens fiquem mai en les aventures de l'altre.

—Es això el que tenim? Una aventura?

—No sé el que tenim. Però sembla que estem bé l'un amb l'altre.

—On dormirà aquesta nit?

—Ja li trobarem un lloc. En una habitació dels convidats d'en Henrik. De tota manera, no voldrà dormir al meu llit.

La Cecilia hi va rumiar un moment. —No sé si m'hi puc acostumar. Potser a tu i a ella ja us va bé així, però jo no sé… jo mai no he… —Va fer que no amb el cap—. Me'n torno a casa meva. Hi he de rumiar una mica.

—Cecilia, abans m'ho has demanat i jo t'he explicat la meva relació amb l'Erika. La seva existència no et pot agafar completament de sorpresa.

—Es cert. Però mentre ella era a una còmoda distància allà, a Estocolm, la podia ignorar.

La Cecilia es va posar la jaqueta.

—Aquesta situació és absurda —va dir amb un somriure—. Vine a sopar aquesta nit. I porta l'Erika. Em penso que m'agradarà.

L'Erika ja havia solucionat el problema d'on dormir. En les anteriors ocasions en què havia vingut a Hedeby per visitar en Vanger s'havia allotjat a una de les habitacions de convidats, i ara ella li va preguntar directament si podia tornar a ocupar l'habitació. En Henrik amb prou feines va poder dissimular la seva alegria i li va assegurar que sempre era benvinguda.

Amb aquestes formalitats resoltes, en Blomkvist i la Berger van sortir a fer una passejada, i van travessar el pont per seure a la terrassa del Cafè de la Susanne just abans de l'hora de tancar.

—Estic molt emprenyada —va dir l'Erika—. Agafo el cotxe fins aquí per celebrar la teva tornada a la llibertat i et trobo al llit amb la femme fatale del poble.

—Em sap greu.

—Quant de temps fa que tu i Miss Mamellons… —L'Erika va fer uns gestos amb els índexs.

—Des que en Vanger es va associar amb nosaltres. —Ahà.

—Què vols dir amb «ahà»? —Simple curiositat.

—La Cecilia és una bona persona. M'agrada.

—No la critico pas. Només estic emprenyada. Em posen la mel al llavis i em veig obligada a fer dieta. Com ha anat la presó?

—Com unes vacances sense incidents. Com van les coses a la revista?

—Millor. Per primera vegada des de fa un any, els ingressos per publicitat van cap amunt. L'any passat per aquesta època estaven sota mínims, però hem girat full. Gràcies a en Henrik. Però el que em sobta és que les subscripcions també augmenten.

—Es normal, això sempre fluctua.

—Amb alguns centenars ballant amunt o avall. Però en vam aconseguir tres mil l'últim quadrimestre. Al principi vaig pensar que només era sort, però no paràvem de rebre més subscripcions. Es tracta de l'augment de tirada més gran que ha viscut mai una publicació mensual. Representa més que els ingressos per publicitat. I, alhora, sembla que no perdem els antics subscriptors. No ho entén ningú. No hem llançat cap campanya publicitària. En Christer es va dedicar tota una setmana a verificar sistemàticament a quin perfil demogràfic responen. En primer lloc, tots són subscriptors nous. En segon, el 70 per cent són dones. Normalment és a l'inrevés. I en tercer lloc, el nostre subscriptor tipus es pot descriure com el típic assalariat de coll i corbata, amb ingressos mitjans i que viuen al voltant de les grans ciutats: professors, executius mitjans, funcionaris.

—La revolta de la classe mitjana contra el gran capital?

—No ho sé pas. Però si continua així, comportarà un canvi significatiu del nostre perfil de subscriptors. Vam fer una reunió de la redacció ara fa dues setmanes i vam decidir començar a integrar progressivament nous temes a la revista. Vull més articles sobre el món del treball i les relacions amb els sindicats i també més reportatges d'investigació sobre temes de la dona, per exemple.

—No canvieu massa coses, ara —va dir en Blomkvist—. Si estem aconseguint nous subscriptors, vol dir que els agrada el que hem estat fent fins ara.

La Cecilia també havia convidat en Henrik Vanger a sopar, tal vegada per reduir el risc que sortissin temes conflictius a la conversa. Havia fet estofat de cérvol. L'Erika i en Henrik van passar una bona estona parlant de com anaven les coses a Millennium i dels nous subscriptors, però de mica en mica la conversa va derivar a altres assumptes. L'Erika, de sobte, es va girar cap a en Mikael i li va preguntar com portava la feina.

—Confio tenir un esborrany enllestit de la crònica de la família d'aquí a un mes perquè en Henrik hi doni una ullada.

—Una crònica amb aire de família Addams —va comentar la Cecilia.

—Conté certs aspectes històrics —va admetre en Mikael.

La Cecilia va mirar de reüll en Vanger.

—Mikael, en realitat en Henrik no està interessat en cap crònica de família. El que vol és que resolguis el misteri de la desaparició de la Harriet.

En Mikael no va dir res. Des que havia començat la relació amb la Cecilia, li havia parlat amb força franquesa sobre la Harriet. I la Cecilia ja havia deduït que era aquesta la seva veritable comesa, encara que ell no ho hagués admès formalment. En Mikael, per la seva banda, no havia explicat a en Henrik que ell i la Cecilia n'havien parlat. Les poblades celles d'en Henrik Vanger es van corrugar una mica. L'Erika guardava silenci.

—Estimat Henrik —va dir la Cecilia—. No sóc cap beneita. No sé quina mena d'acord teniu amb en Mikael, però la seva estada aquí, a Hedeby, té a veure amb la Harriet. O m'equivoco?

En Henrik Vanger va assentir amb el cap i va mirar en Blomkvist.

—Ja et vaig dir que era llesta. —Es va tombar cap a l'Erika—. M'imagino que en Mikael li deu haver explicat en què treballa aquí, a Hedeby. —Ella va fer que sí amb el cap—. I suposo que vostè pensa que és una bestiesa. No, no cal que respongui. Es una bestiesa i un despropòsit. Però ho he d'esbrinar.

—No tinc cap opinió pel que fa al cas —va contestar l'Erika diplomàticament.

—I tant que sí. —Es va tombar cap a en Blomkvist—. Digues, has esbrinat res que ens suposi cap avenç?

En Blomkvist va defugir la mirada d'en Henrik Vanger. Immediatament li va venir al cap l'estranya i freda intuïció que havia sentit la nit passada. La sensació l'havia acompanyat tot el dia, però no havia tingut temps de tornar a fullejar l'àlbum. Finalment, va alçar la vista cap a en Vanger i va negar amb el cap.

—No he trobat res en absolut.

El vell el va escrutar amb una mirada penetrant. I es va abstenir de fer cap comentari.

—Jo no sé què en penseu vosaltres, joves —va deixar anar—. Però, pel que fa a mi, és hora d'anar al llit. Gràcies pel sopar, Cecilia. Bona nit, Erika. Passi a veure'm abans de marxar, demà.

Així que en Vanger va haver tancat la porta principal, entre ells es va fer el silenci. Va ser la Cecilia qui el va trencar.

—Mikael, de què anava tot això?

—Doncs que en Henrik és tan sensible a les reaccions de la gent com un sismògraf. Ahir a la nit, quan vas venir a la caseta de fusta, jo estava fullejant un àlbum.

—I doncs?

—Que vaig veure una cosa. No sé ben bé què. Potser simplement és una intuïció, però em va marxar del cap.

—I es pot saber què era?

—Es que no ho sé. I aleshores vas entrar i…

La Cecilia es va ruboritzar. Va evitar mirar l'Erika i se'n va anar a fer cafè.

Feia un dia càlid i assolellat. Les plantes treien els primers brots i en Blomkvist es va veure tarallejant «Here Comes The Sun» dels Beatles. Era dilluns i l'Erika havia marxat a primera hora.

Havia passat la nit a l'habitació dels convidats d'en Henrik. Després de sopar, en Mikael havia preguntat a la Cecilia si volia companyia. I ella havia contestat que havia de preparar una reunió de la junta directiva de l'institut i que estava cansada i s'estimava més dormir. L'Erika va fer un petó a la galta a en Mikael i va marxar a la casa principal.

Quan ell havia ingressat a la presó a mitjan març, la neu encara ho cobria tot. Ara els bedolls es guarnien de verd i la gespa al voltant de la caseta era exuberant. Per primera vegada se li presentava l'oportunitat de fer un tomb per tota l'illa. A les vuit va passar per casa d'en Henrik i va demanar un termos a l'Anna. Va parlar breument amb en Vanger, que tot just s'acabava de llevar, i es va emportar un mapa de l'illa. Volia veure de més a prop la caseta d'en Gottfried. En Vanger li va explicar que la cabana ara era d'en Martin Vanger, però que feia anys que estava buida. De tant en tant l'ocupava algun parent que estava de pas.

En Blomkvist va poder enxampar en Martin abans que l'home marxés a la feina. Li va preguntar si li podia deixar la clau. I en Martin li va adreçar un somriure divertit.

—Ja veig que la crònica familiar deu haver arribat al capítol sobre la Harriet.

—Només hi volia donar un cop d'ull…

En Martin va tornar amb la clau en un minut.

—No et fa res, doncs?

—Pel que fa a mi, t'hi pots installar si vols. Si no tenim en compte que es troba a l'altra punta de l'illa, és més bonic que el lloc on t'estàs.

En Blomkvist va preparar cafè i sandvitxos. Abans de marxar va omplir una ampolla d'aigua i va ficar la carmanyola amb el dinar dins d'una motxilla que es va penjar en una espatlla. Va seguir un estret sender envaït per l'herba i va fer cap a una obaga a la vora de l'aigua. Des d'allà es tenia una meravellosa vista de la badia on desembocava el Hede, amb el port esportiu de Hedestad a la banda esquerra i el port comercial a la dreta.

El va sorprendre que ningú no hagués volgut anar a viure a la cabana d'en Gottfried. Es tractava d'una construcció rústica feta amb troncs de color fosc, una teulada vermella i marcs verds, amb un petit porxo a l'entrada principal. S'havia descurat el manteniment de la caseta i del jardí. La pintura de les portes i de les finestres saltava i el que hauria d'haver estat gespa era un herbassar d'un metre d'altura. Per desbrossar-lo hauria calgut una jornada sencera de dura feina amb la falç i la serra.

En Blomkvist va obrir la porta amb la clau i va treure la balda dels finestrons per obrir-los des de dins. L'estructura semblava la d'un vell graner d'uns trenta-cinc metres quadrats. L'interior estava acabat amb taulons i formava una espaiosa peça única amb grans finestres que donaven al mar a banda i banda de la porta d'entrada. Al fons, una escala duia a unes golfes obertes, habilitades com a dormitori a la part superior de la cabana, que ocupaven la meitat de l'espai. A sota de l'escala hi havia un forat amb una cuina de gas propà, un taulell i una aigüera. El mobiliari era bàsic: a l'esquerra de la porta hi havia un banc encastat a la paret i un escriptori corcat; i per sobre, una llibreria amb prestatges de fusta de teca. Més enllà, al mateix costat, es dreçava un armari gran. A la dreta de la porta es veia una taula rodona amb cinc cadires de fusta i, just a la meitat de la paret, una llar de foc.

La cabana no tenia electricitat; en comptes d'això, hi havia uns quants quinqués de querosè. A l'ampit d'una finestra hi havia un vell transistor Grundig. L'antena estava trencada. En Blomkvist va prémer el botó, però les piles estaven esgotades.

Va pujar per l'estreta escala i va donar un cop d'ull a les golfes que feien de dormitori: un llit de matrimoni, un matalàs sense llençols, una tauleta de nit i una calaixera.

En Blomkvist va passar una estona tafanejant per la cabana. La calaixera era buida, llevat d'alguns tovallons, estovalles i llençols que feien pudor de florit. A l'armari hi va trobar roba de treball, un parell de granotes, botes de goma, unes vambes i un llum de petroli. Als calaixos de l'escriptori hi havia paper d'escriure, diversos llapis, un bloc d'apunts, un joc de cartes i punts de llibre. L'armari de la cuina contenia plats, tasses, gots, espelmes i uns quants paquets de sal, bossetes de te i coses per l'estil. En un calaix de la taula hi havia els coberts.

Va trobar els únics rastres de caràcter intellectual a la llibreria que hi havia a sobre de l'escriptori. En Blomkvist hi va acostar una cadira i s'hi va enfilar per veure què contenien els prestatges. A l'inferior hi havia números vells de Se, Rekordmagasinet, Tidsfordriv i Lektyr de la darreria dels anys cinquanta i seixanta. També hi havia uns quants exemplars del Bildjournalen del 1965 i 1966, Mitt Livs Novell i alguns còmics: Gian, Fantomen i Romans. Va obrir un número de Lektyr del 1964 i va somriure en veure el posat relativament innocent de la noia nua.

Pel que feia als llibres, prop de la meitat eren edicions de butxaca de novelles de misteri de la collecció Manhattan, de l'editorial Wahlstròm: Mickey Spillane amb títols com ara Petó mortal, guarnits amb les clàssiques cobertes de Bertil Hegland. També hi va trobar una dotzena de llibres de Kitty, alguns títols d'Els cinc, d'Enid Blyton, i un volum d'Els bessons detectius, de Sivar Ahlrud: Misteri al metro. Va somriure amb nostàlgia. Tres llibres d'Astrid Lindgren: Els nens de Bullerbyn, Superdetectiu Blomkvist i Pippi Calcesllargues. Al prestatge de dalt de tot hi havia un llibre sobre la ràdio d'ona curta, dos llibres d'astronomia, una guia d'ocells, un llibre titulat L'imperi del mal, sobre la Unió Soviètica, un llibre sobre la guerra d'Hivern a Finlàndia, el catecisme de Luter, el llibre d'himnes de l'Església sueca i la Bíblia.

Va obrir la Bíblia i va llegir a la guarda interior: «Harriet Vanger, 12 de maig del 1963.» Era la Bíblia de la seva confirmació. Compungit, el va tornar a desar al prestatge.

Al darrere de la cabana hi havia un cobert de fusta per guardar les eines, amb una dalla, un rastell, un martell i una caixa gran amb serres, ribots i altres eines. Es va emportar una cadira al porxo i es va servir cafè del termos. Va encendre una cigarreta i va contemplar la badia de Hedestad a través de la pantalla del bosc.

La cabana d'en Gottfried era molt més modesta del que s'havia esperat. Aquest era, doncs, l'indret on el pare d'en Martin i la Harriet s'havia retirat quan el matrimoni amb la Isabella havia fet aigües cap a la fi dels anys cinquanta. Havia convertit aquesta cabana en la seva llar i aquí era on bevia fins a emborratxar-se. I allà baix, a prop del moll, s'havia ofegat. La vida a la cabana probablement era agradable a l'estiu, però quan la temperatura baixava per sota dels zero graus hi devia fer un fred de por. Segons el que fi havia explicat en Henrik, en Gottfried va continuar treballant al grup Vanger (amb interrupcions a causa de les terribles borratxeres) fins al 1964. El fet que fos capaç de viure a la cabana de manera més o menys permanent i que, malgrat tot, aparegués a la feina afaitat, net i amb americana i corbata mostrava que tenia una certa disciplina personal.

A més, aquest també era el lloc que la Harriet havia visitat amb tanta freqüència, i per això havia estat un dels primers on l'havien buscada. En Vanger li havia explicat que durant l'últim any la Harriet havia vingut sovint a la cabana, segons semblava per passar tranquilla els caps de setmana o les vacances. L'últim estiu havia viscut aquí tres mesos, tot i que anava al poble cada dia. L'Anita Vanger, la germana de la Cecilia, hi havia passat sis setmanes amb ella.

Què havia fet aquí tota sola? Les revistes Mitt Livs Novell i Romans, a més dels llibres de Kitty, devien ser seus. Potser el bloc d'apunts també. I per descomptat, la Bíblia.

Havia volgut sentir-se a prop del seu pare perdut, i allò havia estat un període de dol que necessitava passar? O tenia a veure amb les seves inquietuds religioses? La cabana exigia unes condicions de vida espartanes… volia viure en una mena de convent?

En Blomkvist va seguir la costa en direcció sud-est, però el camí quedava interromput per tants barrancs i tantes bardisses que gairebé era intransitable. Va tornar a la cabana i va enfilar el camí de tornada a Hedeby. Segons el mapa, hi havia un sender a través del bosc fins a un indret que anomenaven el Fortí. Va trigar vint minuts a trobar-lo a causa del sotabosc. El Fortí era el que quedava de les defenses costaneres de la Segona Guerra Mundial: búnquers amb trinxeres escampades al voltant d'una edificació de comandament. Tot estava cobert d'herbei i matolls.

Va recórrer un caminoi fins a un cobert per guardar barques. A la vora, va trobar un Pettersson enfonsat. Va tornar al Fortí i va seguir el sender fins a una tanca; havia arribat a Òstergàrden des de l'altra banda.

Va seguir el viarany sinuós a través del bosc, més o menys parallel als camps d'Òstergàrden. Es feia difícil continuar; hi havia trams entollats i es veia obligat a vorejar-los. Finalment va arribar a una bassa i, més enllà, a un graner. Pel que podia veure, el sender s'acabava aquí, a un centenar de metres del camí a Òstergàrden.

De l'altra banda, el camí pujava per un turó, Soderberget. En Blomkvist va superar un pendent costerut i va haver de grimpar l'últim tros. El cim de Sòderberget era un espadat gairebé vertical, orientat de cara al mar. Va resseguir el penya-segat per tornar a Hedeby. Es va aturar sobre les casetes d'estiueig per gaudir de la vista del port vell de pescadors, l'església i la caseta de fusta on ara vivia. Llavors va seure al damunt d'una roca plana i es va acabar el cafè tebi del termos.

La Cecilia Vanger guardava les distàncies. En Blomkvist no volia ser pesat, de manera que va esperar una setmana abans d'anar a veure-la a casa seva. El va deixar entrar.

—Deus pensar que sóc burra, jo, una respectable directora de 50 anys llargs comportant-se com una adolescent.

—Cecilia, ets una dona adulta. Tens dret a fer el que vulguis.

—Ja ho sé, i per això he decidit no veure't més. No puc continuar…

—Si us plau, no m'has d'explicar res. Espero que podrem ser amics.

—M'agradaria que continuéssim sent amics. Però no puc continuar aquesta relació amb tu. Mai no he tingut facilitat per a les relacions, jo. M'agradaria que em deixessis tranquilla una temporada.

Capítol 16

Diumenge, 1 de juny — Dimarts, 10 de juny

Després de sis mesos de meditar-hi infructuosament, es va obrir una escletxa en el cas de la Harriet Vanger. La primera setmana de juny, en Blomkvist va descobrir tres peces del trencaclosques totalment noves. Dues les va trobar tot sol. Amb la tercera el van ajudar.

Després de la visita de l'Erika al maig, havia tornat a repassar l'àlbum, assegut durant hores, examinant una fotografia rere l'altra, mentre provava de comprendre què l'havia fet reaccionar. No se'n va sortir, de manera que va deixar córrer l'àlbum i va reprendre la crònica de la família.

Un dia de juny, mentre era a Hedestad pensant en una cosa completament diferent, l'autobús va girar per Jàrnvàgsgatan i tot d'una va caure en allò que li havia estat ballant pel cap. La idea el va assaltar com un llamp sortit d'un cel ras. Es va sentir tan confós que es va quedar dins l'autobús tot el camí fins a la parada de fi de trajecte, davant de l'estació de tren. Allà va agafar el primer autobús a Hedeby per comprovar que no s'equivocava.

Es tractava de la primera foto de l'àlbum, l'última que havien fet a la Harriet Vanger aquell dia fatídic a Jàrnvàgsgatan, a Hedestad, mentre la noia contemplava la desfilada del Dia de la Infància.

Aquella fotografia desentonava amb la resta de l'àlbum. La hi havien posada perquè s'havia pres el mateix dia, però era l'única que no tractava de l'accident del pont. Cada cop que en Blomkvist i que tothom (s'imaginava ell) havia donat una ullada a l'àlbum, havia centrat l'atenció en la gent i els detalls de les fotografies del pont. No hi havia gens de dramatisme en la foto d'una multitud contemplant la desfilada del Dia de la Infància, unes quantes hores abans.

En Vanger devia haver mirat la fotografia milers de vegades, com un dolorós recordatori del fet que no tornaria a veure la seva nena mai més.

Tanmateix, no era això el que havia provocat la reacció d'en Blomkvist.

La foto l'havien fet des de l'altra banda del carrer, probablement des de la finestra d'un segon pis. L'objectiu de gran angular havia captat la part del davant d'una de les carrosses. A la plataforma es veien unes dones, amb un vestit de bany amb lluentons i uns bombatxos d'harem oriental, que llançaven caramels als espectadors. Algunes ballaven. Tres pallassos saltironejaven al davant de la carrossa.

La Harriet estava dreta a primera fila de la multitud, a la calçada. Al seu costat hi havia tres noies, les seves companyes de classe, i al seu voltant, uns cent veïns del poble pel cap baix.

Això era el que a en Blomkvist li havia cridat l'atenció inconscientment i el que li havia vingut al cap de cop i volta quan l'autobús havia passat exactament pel mateix lloc on havien fet la foto.

La gentada tenia l'actitud que se'n podia esperar. Els ulls seguien en tot moment la dansa, com la pilota en un partit de tennis o el disc en una pista d'hoquei sobre gel. Els que ocupaven l'extrem esquerre de la fotografia miraven els pallassos que tenien just al davant. Els que es trobaven més a prop de la carrossa observaven les noies vestides amb lluen-tons. L'expressió dels rostres era de tranquillitat. La quitxalla assenyalava. Alguns reien. Tothom semblava content. Llevat d'una persona.

La Harriet Vanger mirava a un costat. Les seves tres amigues i tothom que l'envoltava miraven els pallassos. Però el rostre de la Harriet estava girat entre trenta i trenta-cinc graus a la dreta. La seva mirada semblava clavada en alguna cosa de l'altra banda del carrer, però fos el que fos quedava més enllà de l'extrem inferior esquerre de la fotografia.

En Mikael va agafar una lupa i va provar de distingir-ne els detalls. La foto s'havia pres a massa distància perquè ell n'estigués del tot segur; però, a diferència de tothom que l'envoltava, la cara de la Harriet no mostrava gens ni mica d'alegria. La boca dibuixava una línia fina. Els ulls estaven completament oberts. Tenia els braços rectes i immòbils contra els costats del cos. Semblava espantada. Espantada o furiosa.

En Mikael va treure la foto de l'àlbum, la va ficar dins d'una funda de plàstic rígid i va anar a esperar l'autobús per tornar a Hedestad. Va baixar a Jàrnvàgsgatan i es va situar sota la finestra des de la qual devien fer la foto. Era just al límit del que es considerava el centre del poble. Es tractava d'un edifici de fusta on hi havia un videoclub i la boutique Sundstròm de moda masculina, fundada el 1932, segons indicava una placa a la porta d'entrada. Hi va entrar i va veure que la botiga tenia dues plantes; una escala de cargol duia al pis de dalt.

Al final de l'escala dues finestres donaven al carrer.

—El puc ajudar? —va dir un dependent ja gran quan en Blomkvist va treure la funda de plàstic amb la fotografia. Hi havia poca gent a la botiga.

—Miri, només volia veure des d'on s'havia fet aquesta foto. Li faria res si obro la finestra un moment?

L'home li va donar permís i en Blomkvist va poder veure exactament el lloc on havia estat la Harriet. Un dels edificis de fusta que a la fotografia eren darrere de la noia ja no existia; ara hi havia un edifici quadrat d'obra vista. L'altre edifici de fusta el 1966 era una papereria; ara hi havia una botiga d'aliments biològics i un establiment de bronzejat artificial. En Blomkvist va tancar la finestra, va donar les gràcies a l'home i es va disculpar per les molèsties.

Va creuar el carrer i es va plantar al lloc que havia ocupat la Harriet. Tenia un bon punt de referència, ja que el lloc exacte quedava entre la finestra del pis superior de la boutique de moda masculina i la porta de restabliment de bronzejat artificial. Va girar el cap i va mirar seguint la línia visual de la Harriet. Li feia l'efecte que la noia es fixava en la cantonada de l'edifici on hi havia la boutique Sundstròm de moda masculina. Era una cantonada perfectament normal i corrent, amb una travessia al darrere. «Què hi vas veure, Harriet?»

En Blomkvist va tornar a guardar la fotografia a la bossa i va marxar cap al parc de l'estació. Va seure a la terrassa d'una cafeteria i va demanar un tallat. De sobte se li va posar la pell de gallina.

En anglès en diuen new evidence, que sembla força més contundent que no pas «dades noves». Havia vist una cosa completament nova, una cosa que ningú més no havia advertit en cap de les investigacions que s'havien dut a terme al llarg d'aquells trenta-set anys.

El problema era que no estava segur del valor que tenia la nova informació, si és que en tenia cap. I, tanmateix, li semblava important.

Aquell dia de setembre en què la Harriet havia desaparegut havia comportat un trasbals en molts sentits. Havia estat un dia de festa a Hedestad, amb una gernació formada per milers de veïns als carrers, tant joves com vells. S'havia celebrat la reunió anual de la família a l'illa de Hedeby. Aquests dos esdeveniments per si sols ja representaven una inflexió en la rutina de la contrada. Però l'accident del pont havia eclipsat tota la resta.

L'inspector Morell, en Henrik Vanger i tots els altres que havien reflexionat sobre la desaparició de la Harriet s'havien centrat en els esdeveniments de l'illa. En Morell havia escrit que no podia treure's del cap la sospita que el xoc del pont i la desaparició de la Harriet estaven relacionats. En Blomkvist ara estava convençut que aquesta intuïció anava desencaminada.

La pellícula dels fets no havia començat a l'illa de Hedeby, sinó a Hedestad unes hores abans. La Harriet Vanger havia vist alguna cosa o algú que l'havia espantada i l'havia empès a tornar a casa per veure directament l'oncle, que, malauradament, no havia tingut temps per atendre-la. I aleshores hi havia hagut l'accident del pont. I tot seguit, l'assassinat.

En Blomkvist es va quedar parat. Era la primera vegada que donava per fet conscientment que a la Harriet l'havien assassinada. Donava per vàlid el convenciment d'en Vanger. La Harriet era morta i ara ell buscava l'assassí.

Va tornar a l'informe de la policia. De tots els milers de pàgines, només una ínfima part parlava del que havia passat a Hedestad. La Harriet havia estat amb tres companyes de classe, que havien interrogat sense excepció. S'havien reunit al parc de l'estació a les nou del matí. Una de les noies pensava comprar-se uns texans i les seves amigues la van acompanyar. Van fer un cafè a la cafeteria dels grans magatzems, i en acabat van anar al camp d'esports per passejar entre les paradetes de la fira i les piscines de pesca d'aneguets de goma, on es van trobar amb altres amigues de l'institut. A migdia van tornar al poble per mirar la desfilada. Just abans de les dues del migdia, la Harriet, tot d'una, els va dir que havia de marxar a casa. Es van acomiadar en una parada de l'autobús a prop de Jarnvagsgatan.

Cap de les amigues no havia notat res d'estrany. Una era l'Inger Stenberg, la que havia descrit la transformació de la Harriet durant l'últim any dient que la noia s'havia tornat «impersonal». Havia dit que la Harriet havia estat molt callada aquell dia, cosa habitual, i que en general s'havia deixat arrossegar per les altres.

L'inspector Morell havia parlat amb totes les persones que havien vist la Harriet aquell dia, encara que només s'haguessin saludat durant la fira. Quan la van declarar oficialment desapareguda els diaris locals van publicar una foto seva. Alguns veïns de Hedestad s'havien posat en contacte amb la policia per comunicar que l'havien vista el dia de la desfilada, però ningú no havia informat de res extraordinari.

L'endemà al matí en Blomkvist va trobar-se amb en Vanger a la taula de l'esmorzar.

—Em vas dir que la família Vanger encara té interessos al Hedestads-Kuriren.

—Això mateix.

—M'agradaria tenir accés a l'arxiu fotogràfic. De l'any 1966.

En Vanger va deixar el got de llet i es va netejar el llavi superior.

—Mikael, què has descobert?

Va mirar el vell directament als ulls.

—Res en concret. Però em penso que potser hem interpretat malament la pellícula dels fets.

Va mostrar la foto a en Vanger i li va dir què n'opinava. En Vanger no va dir res durant una llarga estona.

—Si no vaig errat, ens hem de concentrar el màxim possible en el que va passar a Hedestad aquell dia, no només en el que va passar a l'illa —va explicar en Blomkvist—. No sé com fer-ho després de tot el temps que ha passat, però de segur que es van fer una pila de fotografies de la festa del dia de la desfilada que no es van publicar mai. Aquestes són les que vull veure.

En Henrik Vanger va fer servir el telèfon de paret de la cuina. Va trucar a en Martin, li va explicar el que volia i li va demanar qui era el responsable de la secció fotogràfica. Deu minuts més tard s'havia localitzat la gent pertinent i ja l'havien obtingut el permís per accedir-hi.

El responsable de fotografia del Hedestads-Kuriren era la Madeleine Blomberg, a qui anomenaven Maja. Era la primera dona responsable de la secció fotogràfica que en Blomkvist coneixia al món del periodisme, on la fotografia encara era un domini artístic reservat als homes.

Com que era dissabte, la redacció estava buida, però resultava que la Maja Blomberg vivia a tan sols cinc minuts de distància i va esperar en Blomkvist a la porta d'entrada. Havia treballat al Hedestads-Kuriren pràcticament tota la vida. Havia començat com a correctora l'any 1964, després havia treballat en el revelat de les fotos i havia passat uns quants anys al laboratori fotogràfic; de tant en tant l'enviaven a fer algun encàrrec com a fotògrafa quan anaven curts de personal. Havia aconseguit una feina ajornada completa a la redacció i deu anys més tard, quan el responsable de fotografia es va jubilar, va ocupar el càrrec de cap de departament.

En Blomkvist li va preguntar com estava organitzat l'arxiu fotogràfic.

—Si vol que li digui la veritat, l'arxiu és un desori. Des que tenim ordinadors i fotografies digitals, l'arxiu actual està guardat en CD. Vam tenir un becari que es va passar un temps escanejant fotografies antigues importants, però només s'ha catalogat una mínima part del que hi ha als arxius. Les fotografies antigues estan ordenades segons la data en classificadors de negatius. O són aquí, a la redacció, o bé són al magatzem de les golfes.

—M'interessen les fotos de la desfilada del Dia de la Infància del 1966, però també qualsevol fotografia presa aquella setmana.

La Maja Blomberg li va adreçar una mirada inquisidora.

—Es refereix a la setmana en què va desaparèixer la Harriet Vanger?

—Coneix la història?

—No podria haver treballat al Hedestads-Kuriren tota la vida i no estar-ne al corrent. I quan en Martin Vanger m'ha trucat aquest matí a primera hora del meu dia lliure, he extret les meves conclusions. Se'n sap res de nou?

La Blomberg tenia nas per a les notícies. En Blomkvist va remenar el cap amb un petit somriure i li va explicar la seva tapadora.

—No, i no crec que ningú arribi a treure mai l'entrellat d'aquest misteri. Figura que és confidencial, però la veritat és que faig de negre per escriure l'autobiografia d'en Henrik Vanger. La història de la noia desapareguda és el típic tòpic, però també és un capítol que no es pot passar per alt. Busco alguna cosa que no s'hagi fet servir abans i que pugui illustrar aquell dia… de la Harriet i les seves amigues.

La Blomberg semblava dubtar, però l'explicació era raonable i no tenia cap motiu per qüestionar el que li deia.

Un fotògraf de premsa gasta entre dos i deu rodets de pellícula al dia. Per als esdeveniments importants, pot gastar-ne el doble. Cada rodet conté trenta-sis negatius; per tant, no és estrany que un diari local acumuli més de tres-centes imatges al dia, de les quals només unes quantes s'arriben a publicar. Un departament ben organitzat secciona els rodets de pellícula i colloca els negatius en fundes de sis. Un rodet ocupa, si fa no fa, una pàgina d'un classificador de negatius. I un classificador conté aproximadament cent deu rodets. En un any s'omplen prop de vint-i-cinc classificadors. Així doncs, al llarg dels anys s'acaben aplegant un elevat nombre de classificadors, que generalment no tenen cap valor comercial i que omplen les prestatgeries del departament fotogràfic. A més a més, cada fotògraf i redactor del departament de fotografia està convençut que les fotos contenen «documentació històrica de valor incalculable» i, per tant, mai no llencen res.

El Hedestads-Kuriren es va fundar l'any 1922 i el departament fotogràfic existeix des del 1937. El magatzem de les golfes del Hedestads-Kuriren conté uns mil dos-cents classificadors organitzats, com deia la Blomberg, segons la data. Els negatius del setembre del 1966 es guardaven en quatre classificadors de cartró barat.

—Com ho fem? —va dir en Blomkvist—. Necessito un negatoscopi i fer còpies de tot el que em pugui interessar.

—Ja no tenim cambra fosca. Tot s'escaneja. Sap com fer anar un escànner de negatius?

—Sí, m'agrada la fotografia i tinc un escànner de negatius Agfa. Treballo amb Photoshop.

—Aleshores fa servir el mateix equipament que nosaltres.

La Blomberg el va guiar amb una volta ràpida per la petita redacció, li va oferir una cadira al davant d'un negatoscopi i va engegar un ordinador i un escànner Tot seguit li va ensenyar on era la màquina dels cafès, a la sala del menjador. Van acordar que en Blomkvist es podia quedar tot sol treballant, però que li havia de trucar quan volgués marxar de la redacció perquè ella vingués a tancar amb clau i a activar l'alarma. Llavors el va deixar amb un alegre «que s'ho passi bé».

En aquella època el Hedestads-Kuriren tenia dos fotògrafs. El que cobria el torn aquell dia era en Kurt Nylund, que en Blomkvist ja coneixia. En Nylund tenia uns 20 anys el 1966. Després va anar a viure a Estocolm i es va fer famós treballant com a fotògraf independent per a l'agència Pressens Bild, de Marieberg. Els seus camins s'havien encreuat diverses vegades durant els anys noranta, quan Millennium havia treballat amb fotografies de Pressens Bild. El recordava com un home de cara angulosa i cabells fins. El dia de la desfilada, en Nylund havia emprat pellícula de poca sensibilitat, amb no gaire gra, la que feien servir molts fotògrafs de premsa.

En Blomkvist va treure els negatius de les fotos del jove Nylund i els va posar al negatoscopi. Va examinar amb lupa negatiu rere negatiu. Llegir negatius és una mena d'art que exigeix una certa experiència, cosa que en Blomkvist no tenia. Per determinar si la fotografia contenia informació de valor, tenia pensat escanejar cadascuna de les fotografies i examinar-la a la pantalla de l'ordinador. Li caldrien hores. Així doncs, va fer una repassada general de les fotografies que potser li interessarien.

Va començar amb totes les de l'accident. La collecció d'en Vanger era incompleta. La persona que havia copiat la sèrie (possiblement en Nylund en persona) se n'havia descuidat prop de trenta que ni eren borroses ni de tan mala qualitat per no considerar-les dignes de publicació.

En Blomkvist va apagar l'ordinador del Hedestads-Kuriren i va connectar l'escànner Agfa al seu propi iBook. Es va passar dues hores escanejant la resta de fotografies.

Una li va cridar l'atenció de seguida. En algun moment entre les 15.10 i les 15.15, just quan la Harriet s'havia esfumat, algú havia obert la finestra de la seva habitació. En Vanger havia intentat debades esbrinar qui era. En Blomkvist tenia a la pantalla una fotografia que es devia haver pres exactament en el moment en què es va obrir la finestra. Hi havia una figura i un rostre, per bé que desenfocats. Va decidir que una anàlisi més detallada podia esperar fins que hagués escanejat totes les imatges.

A continuació, va examinar les fotografies de les celebracions del dia de la desfilada. En Nylund havia gastat sis rodets, aproximadament dues-centes fotos. Hi havia una gentada interminable formada per quitxalla amb globus, adults, l'ambient dels carrers amb venedors de salsitxes de frankfurt, la desfilada en si, un artista en un escenari i un lliurament de premis.

En Blomkvist va optar per escanejar tota la collecció sencera. Sis hores més tard, tenia un arxiu amb noranta imatges, però es veuria obligat a tornar.

A les nou del vespre va trucar a la Blomberg, li va donar les gràcies i va agafar l'autobús cap a casa, a l'illa de Hedeby.

Va tornar a la redacció diumenge a les nou del matí. Encara estava buida quan la Blomberg el va deixar entrar. No s'havia adonat que era el pont de Pentecosta i que el diari no sortiria fins dimarts. Es va passar tot el dia escanejant fotografies. A les sis de la tarda encara n'hi quedaven quaranta de la desfilada del Dia de la Infància. En Blomkvist havia examinat els negatius i havia decidit que els primers plans de rostres de nens bufons o d'un artista dalt de l'escenari simplement no s'ajustaven al seu objectiu. El que havia escanejat era l'ambient del carrer i la multitud.

En Blomkvist es va passar la festa de Pentecosta repassant el nou material. Va fer dues descobertes. La primera el va omplir de consternació. La segona va fer que se li disparés el cor.

La primera era el rostre de la finestra de la Harriet Vanger. La fotografia havia quedat borrosa per culpa del moviment i, per tant, l'havien exclòs de la sèrie original. El fotògraf s'havia situat al turó de l'església i havia mirat cap al pont. Els edificis eren al fons. En Mikael va enquadrar la imatge perquè només sortís la finestra i aleshores va ajustar el contrast i va augmentar la nitidesa fins a assolir el que considerava la millor qualitat d'imatge possible.

El resultat va ser una imatge granulosa, amb una escala de grisos mínima, que mostrava una cortina, part d'un braç i un rostre imprecís en forma de mitja lluna un xic retirat cap a l'interior de l'habitació.

Aquella cara no era de la Harriet Vanger, que tenia els cabells negres com l'atzabeja, sinó la d'una persona de cabells rossos.

Era impossible distingir clarament els trets facials, però estava segur que es tractava d'una dona; la part menys enfosquida del costat de la cara continuava fins al nivell de les espatlles i insinuava una cabellera de dona. Una dona que duia roba de colors clars.

En va calcular l'alçada en relació amb la finestra: era una dona d'aproximadament metre setanta.

Va clicar al damunt d'altres imatges de l'accident, i una persona encaixava amb aquella aparença: una Cecília Vanger de 20 anys.

En Kurt Nylund havia fet divuit fotografies des de la finestra de la boutique Sundstròm. La Harriet sortia en disset. Ella i les seves companyes de classe havien arribat a Jàrnvàgsgatan al mateix moment en què en Nylund havia començat a fer fotos. En Blomkvist calculava que les fotografies s'havien pres en un lapse de cinc minuts. A les primeres, la Harriet i les amigues baixaven pel carrer enquadrat. Des de la foto 2 a la 7, hi apareixien aturades tot contemplant la desfilada. Tot seguit s'havien desplaçat prop de sis metres carrer avall. A les últimes fotos, que potser s'havien pres una estona més tard, les noies ja no hi eren.

En Blomkvist va editar un seguit de fotografies per enquadrar la meitat superior de la Harriet i les va manipular per aconseguir el millor contrast. Va desar-les en un arxiu diferent, va obrir el programa Graphic Converter i va activar la funció de diaporama. L'efecte era el d'una pellícula muda discontínua on cada fotograma apareixia durant dos segons.

La Harriet arriba, imatge de perfil. La Harriet s'atura i mira carrer avall. La Harriet gira la cara cap al carrer. La Harriet obre la boca per dir alguna cosa a la seva amiga. La Harriet riu. La Harriet es toca l'orella amb la mà esquerra. La Harriet somriu. La Harriet tot d'una sembla sorpresa, amb el rostre girat en un angle de vint graus a l'esquerra de la càmera La Harriet, amb els ulls esbatanats, deixa de somriure. La boca de la Harriet forma una fina línia. La Harriet concentra la mirada. Al seu rostre es pot llegir… què? Pena, consternació, fúria? La Harriet abaixa els ulls. La Harriet ja no hi és.

En Blomkvist va passar la seqüència una vegada i una altra.

Confirmava amb força rotunditat la teoria que havia formulat ell. Alguna cosa va passar a Jàrnvàgsgatan.

«Veu alguna cosa… algú… a l'altra banda del carrer. Això la trasbalsa. Va a veure en Vanger per tenir una conversa privada que no s'arriba a produir. I desapareix sense deixar ni rastre.»

Alguna cosa va passar, però les fotografies no explicaven què.

Dimarts, a les dues de la matinada, en Blomkvist va fer cafè i es va menjar uns sandvitxos al banc de la cuina. Estava desmoralitzat i esperançat alhora. Contra tot pronòstic, havia descobert noves pistes. L'únic problema era que, tot i que allò aportava llum a la pellícula dels fets, no l'acostava gens ni mica a la solució del misteri.

Va rumiar molt, moltíssim, sobre quin paper hauria pogut tenir la Cecília Vanger en el drama. En Vanger havia investigat implacablement les activitats de totes les persones implicades aquell dia, i la Cecília no n'havia quedat al marge. Vivia a Uppsala, però havia vingut a Hedeby dos dies abans d'aquell dissabte fatídic. S'estava amb la Isabella Vanger. Havia dit que possiblement havia vist la Harriet hores abans aquell matí, però que no hi havia parlat. Havia agafat el cotxe per anar a Hedestad a fer una gestió. No s'hi havia trobat la Harriet i va tornar a Hedeby al voltant de la una del migdia, si fa no fa l'hora en què en Nylund prenia les fotos a Jàrnvàgsgatan, Es va canviar i pels volts de les dues va ajudar a parar taula per al sopar d'aquell vespre.

Com a coartada (si és que ho era), era força inconsistent. Les hores eren aproximades, sobretot pel que feia a quan havia tornat a l'illa de Hedeby, però en Vanger no havia trobat res que fes sospitar que mentia. La Cecília Vanger era un dels pocs membres de la família que queia bé a en Vanger. I, a més, ell mateix no feia gaire que s'hi havia embolicat. Com podia ser objectiu? I, certament, no se la imaginava pas com una assassina.

Ara, una fotografia desconeguda avui li deia que la dona havia mentit en dir que aquell dia no havia estat a l'habitació de la Harriet. En Blomkvist rumiava sobre la possible importància de tot això.

«I si vas mentir sobre aquest punt, quines altres mentides vas explicar?»

Va repassar mentalment el que sabia de la Cecilia. La veia com una persona introvertida, innegablement marcada pel seu passat. Vivia sola, no tenia vida sexual i se li feia difícil obrir-se a la gent. Guardava les distàncies, i quan s'havia deixat anar ho havia fet sense reserves. L'havia triat a ell, un foraster de pas, com a amant. I havia dit que ho havia deixat córrer perquè era incapaç de viure amb la idea que ell sortiria de la seva vida tan sobtadament com hi havia aparegut. En Blomkvist s'imaginava que potser era precisament per aquesta mateixa raó que s'havia atrevit a fer el pas i començar una relació amb ell. Com que es tractava d'una cosa temporal, no havia de tenir por que ell li canviés la vida de manera radical.

Va sospirar i va deixar de banda les especulacions d'afeccionat a la psicologia.

Va fer la segona descoberta durant la nit. La clau del misteri era allò que la Harriet havia vist a Hedestad. I ell no ho esbrinaria mai, llevat que inventés una màquina del temps i es posés darrere de la noia per mirar per damunt de la seva espatlla.

I aleshores se li va acudir. Es va clavar un cop al front i va obrir l'iBook. Va clicar damunt les imatges sense enquadrar de la sèrie de Jàrnvàgsgatan i… ve-t'ho aquí!

Rere la Harriet, aproximadament un metre a la seva dreta, hi havia una parella jove; l'home duia un suèter de ratlles, i la dona, una jaqueta de color clar. La dona tenia una càmera a la mà. Quan en Blomkvist va ampliar la imatge, li va semblar una Kodak Instamatic amb flaix, una càmera barata per a les vacances, pensada per a gent que no sabia res de fotografia.

La dona sostenia la càmera a l'alçada de la barbeta. Tot seguit l'havia enlairat per fer una foto dels pallassos, i just aleshores l'expressió de la Harriet canviava.

En Blomkvist va comparar la posició de la càmera amb la línia visual de la Harriet. La dona havia pres una fotografia del lloc exacte cap a on mirava la Harriet.

El cor li bategava acceleradament. Es va reclinar contra el respatller i es va treure les cigarretes de la butxaca del pit de la camisa. «Algú en va fer una foto.» Com identificaria i trobaria la dona? La podria aconseguir? S'havia revelat mai, aquell rodet? I si era així, encara es conservaven, les fotos?

Va obrir la carpeta amb les fotografies de la multitud que havia fet en Nylund. Les dues hores següents les va passar ampliant-les totes i cadascuna, i estudiant-ne cada centímetre quadrat. No va tornar a veure la parella fins que no va arribar a les últimes fotos. En Nylund havia retratat un altre pallasso amb globus a la mà posant al davant de la càmera mentre es trencava de riure. Les fotografies eren de l'aparcament que hi havia a l'entrada del camp d'esports on es feia la festa. Devien ser les dues del migdia tocades. Just després que en Nylund hagués rebut l'avís de l'accident al pont que va posar fi de manera inesperada al reportatge de la desfilada del Dia de la Infància.

La dona gairebé quedava oculta, però l'home del suèter ratllat estava clarament a la vista, de perfil. Duia unes claus a la mà i s'inclinava per obrir la porta d'un cotxe. L'objectiu enfocava en primer terme el pallasso, i el cotxe quedava una mica borrós. La placa de la matrícula estava tallada en part, però començava per «AC3» i després venia alguna cosa més.

Les matrícules dels vehicles dels anys seixanta començaven per la lletra de la província, i en Mikael, de petit, havia après a identificar la procedència dels vehicles. AC era el codi de Vàsterbotten.

Llavors en Mikael es va fixar en una altra cosa. Al vidre del darrere hi havia un adhesiu. Ho va ampliar i el text va desaparèixer, difuminat. Va tornar a enfocar l'adhesiu i va ajustar el contrast i la nitidesa. Va trigar una mica. Encara no podia llegir les lletres, però va provar d'esbrinar què deia el text basant-se en les formes borroses. Bona part de les lletres s'assemblaven d'allò més. Una O es podia confondre amb una D; una B, amb una E, etcètera. Després de fer algunes provatures amb llapis i paper, i d'excloure certes lletres, li va quedar una línia de text inintelligible:

US ERIARJÒ

Va escrutar la imatge fins que li van començar a picar els ulls. Aleshores va poder llegir el text: FUSTERIA NORSJÒ, seguit d'unes xifres més petites que resultaven completament impossibles de llegir, probablement un número de telèfon.

Capítol 17

Dimecres, 11 de juny — Dissabte, 14 de juny

En Blomkvist va obtenir la tercera peça del trencaclosques gràcies a una ajuda inesperada. Després de manipular les imatges pràcticament tota la nit, va dormir profundament fins ben entrada la tarda. Es va llevar amb mal de cap, va prendre una dutxa i es va arribar al Cafè de la Susanne per dinar. Hauria d'haver anat a veure en Vanger per informar-lo del que havia descobert. En lloc d'això, quan va tornar va anar a casa de la Cecilia i va trucar a la porta. Necessitava preguntar-li per què li havia mentit dient-li que no havia estat a l'habitació de la Harriet. Ningú no li va obrir.

Tot just marxava quan va sentir: —La teva puta no és a casa.

El Gollum havia sortit de la cova. En altres temps havia estat alt, gairebé dos metres, però l'edat li havia carregat tant les espatlles que els ulls li quedaven a l'alçada dels d'en Blomkvist. Tenia la cara i el coll plens de taques d'un marró fetge. Duia pijama i una bata marró, i s'ajudava d'un bastó. Semblava un d'aquells vells esquerps i eixuts.

—Què ha dit?

—He dit que la teva puta no és a casa.

En Blomkvist se li va plantar tan a prop que gairebé estaven nas contra nas.

—Està parlant de la seva filla, porc fastigós.

—No sóc jo, qui ve aquí d'amagat a la nit —li va etzibar en Harald Vanger amb un somriure esdentegat. Li pudia l'alè. En Blomkvist el va esquivar i va continuar pel carrer sense mirar enrere. Va trobar en Vanger al seu gabinet.

—Acabo de tenir el plaer de conèixer el teu germà —va dir en Mikael.

—En Harald? Vaja, vaja. Així doncs, ha gosat sortir. Ho fa un parell de vegades a l'any.

—He anat a trucar a la porta de la Cecília quan he sentit una veu al meu darrere dient, i cito textualment: «La teva puta no és a casa.» Fi de la citació.

—Fa molt per en Harald —va comentar en Henrik tranquillament.

—Ha dit puta a la seva filla, per l'amor de Déu!

—Fa anys que ho fa. Per això no es parlen gaire.

—Per què li diu això?

—La Cecília va perdre la virginitat als 21 anys. Va passar aquí, a Hedestad, arran d'un embolic d'estiu, l'any següent a la desaparició de la Harriet.

—I doncs?

—Doncs que l'home de qui es va enamorar resulta que es deia Peter Samuelsson. Era consultor financer del grup Vanger. Un nano brillant. Actualment treballa per a ABB. El tipus d'home que m'hauria fet sentir molt orgullós de tenir com a gendre si ella hagués sigut la meva filla. En Harald li va mesurar el crani o va comprovar el seu arbre genealògic, o alguna cosa per l'estil, i va descobrir que era jueu en una quarta part.

—Collons…!

—Des d'aleshores que li diu puta. —Sabia que la Cecília i jo hem…

—Al poble probablement ho sap tothom, amb la possible excepció de la Isabella, perquè ningú amb dos dits de front no li diria res, i gràcies a Déu la dona és prou assenyada per ficar-se al llit a les vuit cada vespre. En Harald, en canvi, segurament ha seguit cada pas que has fet.

En Blomkvist es va asseure; semblava desconcertat.

—Vols dir que tothom sap…

—Es clar.

—I no et fa res?

—Benvolgut Mikael, no és assumpte meu. —On és la Cecilia?

—El trimestre s'ha acabat. Dissabte va marxar a Londres per anar a veure la seva germana i després marxava de vacances a… hum…, em penso que a Florida. Tornarà d'aquí a un mes.

En Blomkvist encara se sentia més desconcertat.

—Per dir-ho d'alguna manera, hem deixat córrer la nostra relació durant un temps.

—Això tinc entès; però, igualment, no és assumpte meu. Com portes la feina?

En Blomkvist es va servir un cafè del termos d'en Vanger.

—Crec que he trobat noves dades.

En Blomkvist treure l'iBook de la bossa i va recórrer la sèrie d'imatges que mostrava com havia reaccionat la Harriet a Jàrnvàgsgatan. Va explicar com s'havia fixat en els espectadors de la càmera i en el cotxe amb l'adhesiu de la Fusteria Norsjò. En acabat, en Vanger va voler veure les fotografies novament. Quan va alçar la vista de l'ordinador, tenia la cara grisa. En Blomkvist es va alarmar tot d'una i va posar una mà a l'espatlla d'en Vanger. L'home li va indicar que no passava res i va seure en silenci una estona.

—Has aconseguit el que jo considerava impossible. Has trobat una cosa completament nova. Què penses fer ara?

—Vull veure aquesta instantània, si encara es conserva. No va esmentar el rostre de la finestra.

Quan en Blomkvist se'n va anar, en Harald Vanger ja havia tornat a la seva cova. En tombar la cantonada, va trobar algú al porxo de la caseta de fusta, assegut d'esquena i llegint un diari. Per una fracció de segon, es va pensar que era la Cecília, però la noia de cabells foscos del porxo era la seva filla.

—Hola, papa —va dir la Pernilla Abrahamsson. En Mikael la va abraçar una bona estona. —D'on carai surts, tu, ara?

—De casa, evidentment. Vaig cap a Skellefteà. Que em puc quedar a passar la nit?

—Es clar, però com has vingut?

—La mama sabia on eres, i he preguntat al Cafè si sabien on t'estaves. La dona m'ha indicat exactament quina casa era. Te n'alegres, de veure'm?

—I és clar que sí. Entra. M'hauries d'haver avisat, així hauria comprat alguna cosa bona per menjar o el que fos.

—M'ha agafat un rampell i m'he desviat per venir. Et volia felicitar perquè has sortit de la presó, però no em vas trucar.

—Em sap greu.

—No passa res… La mama em va dir que sempre estàs capficat en les teves coses. —Això et diu de mi?

—Més o menys. Però tant se val. Encara t'estimo. —Jo també t'estimo, però ja saps… —Ja ho sé. Ara ja sóc gran.

En Mikael va preparar te i pastes.

El que havia dit la seva filla era cert. Ja no era cap nena petita; gairebé tenia disset anys, i pràcticament era una dona adulta. Havia d'aprendre a deixar de tractar-la com a una criatura.

—I doncs, com és?

—Com és el què?

—La presó.

Ell se'n va riure.

—Em creuries si et digués que va ser com fer unes vacances pagades amb tot el temps que volia per pensar i escriure?

—Es clar. Diria que no hi ha d'haver gaire diferència entre una presó i un monestir; la gent sempre va als monestirs per canviar.

—Bé, tu ho has dit. Espero que no t'hagi comportat cap problema que el teu pare fos a la garjola.

—De cap manera. Estic orgullosa de tu, i mai no desaprofito l'oportunitat de fanfarronejar perquè vas anar a la presó per les teves conviccions.

—Per les meves conviccions?

—Vaig veure l'Erika a la tele.

—Pernilla, no sóc innocent. Em sap greu no haver parlat amb tu sobre el que va passar, però no em van condemnar injustament. El tribunal va dictar sentència basant-se en el que es va dir durant el judici.

—Però tu no vas explicar en cap moment la teva versió dels fets.

—No, perquè va resultar que no tenia cap prova.

—Entesos. Aleshores, respon a la meva pregunta: en Wennerstròm és un pocavergonya, sí o no?

—Es un dels pitjors pocavergonyes que m'he trobat.

—Amb això en tinc prou. T'he portat un regal.

Va treure un paquet de la bossa. Ell el va obrir; era un CD: The Best of the Eurythmics. La Pernilla sabia que era un dels seus grups preferits. Ell el va posar a l'iBook i van escoltar «Sweet Dreams» junts.

—Com és que vas a Skellefteà?

—Convivències de la catequesi amb una congregació que es diu La Llum de la Vida —va contestar la Pernilla com si fos la cosa més natural del món.

En Blomkvist va sentir una esgarrifança que li va recórrer tota l'esquena. De sobte prenia consciència de fins a quin punt s'assemblaven la seva filla i la Harriet Vanger. La Pernilla tenia 16 anys, precisament la mateixa edat que la Harriet quan va desaparèixer. Totes dues tenien un pare absent. Totes dues se sentien atretes pel fanatisme religiós de tèrboles sectes: la Harriet, pels pentecostals, i la Pernilla, per un grup tan estrambòtic que tenia els nassos d'anomenar-se La Llum de la Vida.

No sabia com afrontar el nou interès de la seva filla per la religió. Tenia por de coartar-li el dret de prendre les seves pròpies decisions. No obstant això, La Llum de la Vida era justament el tipus de secta que Millennium no dubtaria a deixar com un drap brut. A la primera oportunitat que se li presentés, en parlaria amb la seva mare.

La Pernilla va dormir al llit, i ell es va embolicar amb mantes i va passar la nit al banc de la cuina. Es va llevar amb torticoli i els músculs adolorits. La Pernilla estava impacient per continuar el viatge, de manera que ell va preparar l'esmorzar i la va acompanyar a l'estació. Tenien poc temps, al Cafè van demanar un parell de cafès per emportar en un got de plàstic i van seure en un banc al final de l'andana mentre la feien petar sobre tota mena de coses. Fins que ella va dir:

—La idea que vagi a Skellefteà no et fa gaire el pes, oi? —Ell no sabia què dir—. No és gens perillós. De tota manera, tu no ets creient, oi?

—Dona, no sóc un bon creient, en tot cas.

—No creus en Déu?

—No, no crec en Déu, però respecto que tu sí que ho facis. Tothom ha de creure en alguna cosa.

Quan el tren va arribar, es van fer una llarga abraçada fins que la Pernilla va haver de pujar-hi. Amb un peu a l'esglaó, es va girar.

—Papa, no vull fer proselitisme. Tant me fa què creguis, jo sempre t'estimaré. Però em penso que hauries de continuar els teus estudis de la Bíblia.

—Per què ho dius?

—He vist les citacions que tenies enganxades a la paret —va contestar ella—. Però per què has triat uns passatges tan sinistres i neuròtics? Petons. Ja ens veurem.

Li va dir adéu amb la mà i se'n va anar. Ell es va quedar a l'andana, perplex, contemplant com el tren s'allunyava. No va ser fins que el darrer vagó va haver desaparegut pel revolt que va entendre el significat del que li acabava de dir la Pernilla i una sensació d'ofec li va omplir el pit.

En Mikael va sortir corrents de l'estació. El pròxim autobús no sortiria fins al cap d'una hora com a mínim. Els seus nervis no suportarien un espera tan llarga. Va córrer cap a la parada de taxis i va trobar en Hussein, el del fort accent de Norrland.

Deu minuts després tornava a ser al despatxet. Havia enganxat la nota a la taula amb cinta adhesiva.

Magda 32016

Sara 32109

R.J. 30112

R. L. 32027

Mari 32018

Va mirar al seu voltant. Aleshores se fi va acudir on podria trobar la Bíblia. Es va emportar la nota, va buscar les claus, que havia deixat en un bol a l'ampit de la finestra, i va córrer tot el camí fins a la cabana d'en Gottfried. Les mans gairebé li tremolaven quan va agafar la Bíblia de la Harriet del prestatge.

La noia no havia apuntat números de telèfon. Les xifres indicaven el capítol i el verset del Levític, el tercer llibre del Pentateuc. La legislació sobre els càstigs.

(Magda) Levític, 20:16

Si una dona s'acosta a una bèstia qualsevol per aparellar-s'hi, mataràs la dona i la bèstia. Moriran irremissiblement; que la seva sang caigui damunt d'ells.

(Sara) Levític, 21:9

Si la filla d'un sacerdot es contamina prostituint-se, ha profanat el seu pare; serà cremada al foc.

(R.J.) Levític, 1:12

Tot seguit serà esquarterat i, amb el cap i el sagí, el sacerdot en disposarà els trossos sobre la llenya apilada al foc encès damunt l'altar.

(R. L.) Levític, 20:27

I l'home o la dona que tinguin esperit nigromàntic o siguin endevinaires, seran morts irremissiblement. Els lapidareu: que la seva sang caigui damunt seu.

(Mari) Levític, 20:18

Si un home jeu amb una dona durant la menstruació i hi té relacions, tots dos seran extirpats del seu poble: ell ha despullat la font del seu fluix i ella ha destapat el seu fluix de sang.

Va sortir i va seure al porxo. La Bíblia de la Harriet tenia subratllats aquells versets. Va encendre una cigarreta i va escoltar el cant dels ocells dels voltants.

Tenia els números. Però no els noms. Magda, Sara, Mari, R. J. i R. L.

De cop i volta el cervell d'en Mikael va fer un salt, pura intuïció, i es va obrir un abisme. Va recordar la brutalitat que li havia explicat l'inspector Morell. El cas de la Rebecka, que va tenir lloc als anys quaranta. La van violar i tot seguit assassinar posant-li el cap damunt brases roents. «Tot seguit serà esquarterat i, amb el cap i el sagí, el sacerdot en disposarà els trossos sobre la llenya apilada al foc encès damunt l'altar.» Rebecka. R. J. Com es deia de cognom?

En què collons s'havia ficat la Harriet?

En Vanger s'havia posat malalt. Era al llit quan en Blomkvist va trucar a la porta. Però l'Anna es va avenir a deixar-lo passar i li va dir que podia visitar el vell uns quants minuts.

—Un refredat d'estiu —va explicar en Henrik, fent soroll amb el nas—. Què volies?

—Tinc una pregunta.

—Sí?

—Has sentit parlar mai d'un assassinat que va tenir lloc a Hedestad als anys quaranta? Una noia que es deia Rebecka… li van ficar el cap en una llar de foc.

—La Rebecka Jacobsson —va dir en Henrik sense dubtar ni un segon—. Un nom que no oblidaré mai, tot i que fa anys que no el sentia esmentar.

—Però coneixes la història?

—Es clar que sí. La Rebecka Jacobsson tenia 23 o 24 anys quan va morir. Això devia passar… calculo que el 1949. Va produir una tremenda alarma, i jo hi vaig tenir un petit paper.

—De debò?

—Oi tant. La Rebecka treballava a les nostres oficines, una noia molt coneguda i molt atractiva. Però per què ho preguntes?

—No n'estic segur, Henrik, però potser he ensumat alguna pista. Hi hauré de rumiar més.

—Estàs insinuant que hi ha una relació entre la Harriet i la Rebecka? Van passar… gairebé disset anys entre un cas i l'altre.

—Deixa'm reflexionar i demà et faré una altra visita, si et trobes millor.

L'endemà en Blomkvist no va veure en Vanger. Just abans de la una de la matinada encara era a la taula de la cuina, llegint la Bíblia de la Harriet, quan va sentir el soroll d'un vehicle que travessava el pont a gran velocitat. Va mirar per la finestra i va veure els llums blaus d'una ambulància pampalluguejant.

Va tenir un mal pressentiment i va sortir corrent. L'ambulància va aparcar davant de la casa d'en Vanger. Tots els llums de la planta baixa estaven encesos. En Mikael va pujar els esglaons de l'entrada amb dues gambades i va trobar l'Anna trasbalsada al rebedor.

—Es el cor —va explicar la dona—. M'ha despertat ara fa una estona, queixant-se que li feia mal el pit. I aleshores s'ha desplomat.

En Blomkvist va envoltar la majordoma amb els braços i encara estava així quan els sanitaris van sortir amb en Henrik Vanger inconscient al damunt d'una llitera. En Martin Vanger els seguia clarament nerviós. Era al llit quan l'Anna li havia telefonat. Duia els peus nus dins d'unes sabatilles d'estar per casa i no s'havia cordat la bragueta. Va saludar breument en Mikael i es va girar cap a l'Anna.

—Marxo amb ell a l'hospital. Truqui a en Birger i miri si al matí es pot posar en contacte amb la Cecília a Londres —va dir—. I avisi en Dirch.

—Ja hi puc anar jo, a casa d'en Frode —va proposar en Blomkvist. L'Anna va assentir amb el cap, agraïda.

«Trucar a una porta després de la mitjanit sol ser sinònim de males notícies», va pensar en Mikael en trucar a casa de l'advocat.

Van passar alguns minuts abans que un Frode endormiscat li obrís.

—Tinc males notícies, Dirch. S'han emportat en Henrik a l'hospital. Sembla que es tracta d'un atac de cor. En Martin m'ha demanat que l'hi digués.

—Valga'm Déu! —va exclamar en Frode. Va consultar el rellotge—. Avui és divendres 13.

No va ser fins l'endemà al matí, després d'haver tingut una breu conversa amb en Dirch Frode pel mòbil i després d'assegurar-se que en Vanger encara era viu, que va trucar a l'Erika amb la notícia que havien ingressat el nou soci de Millennium a l'hospital amb un atac de cor. Com era d'esperar, la notícia va ser rebuda amb tristesa i inquietud.

Més tard, al vespre, en Frode el va venir a veure amb nous detalls sobre l'estat d'en Henrik Vanger.

—Es viu, però la cosa no pinta gens bé. Va tenir un atac de cor greu i també té una infecció.

—L'ha vist, vostè?

—No. Es a cures intensives. En Martin i en Birger són amb ell.

—Quines possibilitats té de sortir-se'n? En Frode va bellugar la mà.

—Ha sobreviscut a l'atac i això és un bon senyal. En Henrik està en plena forma, però és vell. Haurem d'esperar.

Van seure en silenci, sumits en els seus pensaments. En Blomkvist va fer cafè. En Frode semblava completament abatut.

—Necessito preguntar-li què passarà ara —va dir en Blomkvist.

En Frode va alçar la vista.

—No canvia res pel que fa a les condicions de la seva feina. Estan estipulades al contracte, que té validesa fins a la fi d'any, tant si en Henrik viu com si mor. No cal que s'hi amoïni.

—No, no és això el que volia dir. Em pregunto a qui he de presentar els meus informes en la seva absència. En Frode va sospirar.

—Mikael, vostè sap tan bé com jo que tota aquesta història de la Harriet només és un entreteniment per a en Henrik. —No n'estigui tan segur, Dirch. —Què vol dir?

—He trobat pistes noves —va dir en Blomkvist—. Vaig dir-l'hi a en Henrik ahir. Em sap molt de greu, però potser això va ajudar a provocar-li l'atac de cor.

En Frode se'l va quedar mirant d'una manera estranya.

—Vostè deu estar de broma, deu…

En Blomkvist va fer que no amb el cap.

—Darrerament he trobat informació important sobre la desaparició de la Harriet. El que m'amoïna és que no hem concretat mai a qui he de presentar els meus informes si en Henrik no hi és.

—Me'ls pot presentar a mi.

—D'acord. He de seguir aquesta pista. N'hi puc fer cinc cèntims ara mateix?

En Blomkvist va explicar el que havia descobert amb tanta concisió com li va ser possible, i va mostrar a en Frode la sèrie de fotografies de Jàrnvàgsgatan Aleshores li va referir com la seva filla havia resolt el misteri dels noms de l'agenda. Finalment, tal com havia fet el dia abans amb en Vanger, va exposar la relació amb l'assassinat de la Rebecka Jacobsson (R. J.) l'any 1949.

L'única informació que es va guardar per a ell mateix era allò del rostre de la Cecília Vanger a la finestra de la Harriet.

Havia de parlar amb ella abans de deixar-la en una posició en què la poguessin considerar sospitosa d'alguna cosa.

El front d'en Frode es va omplir d'arrugues de preocupació.

—De debò pensa que l'assassinat de la Rebecka té alguna cosa a veure amb la desaparició de la Harriet?

—Sembla improbable, hi estic d'acord, però el fet és que la Harriet va escriure les inicials «R. J.» a la seva agenda al costat de la citació de les lleis de l'Antic Testament sobre sacrificis en forma d'holocaust. La relació amb la família Vanger era incontestable… la noia treballava per al seu grup.

—Però quina relació té amb la Harriet?

—Encara no ho sé. Però vull esbrinar-ho. Li explicaré a vostè tot el que hauria explicat a en Henrik. Haurà de decidir per ell.

—Potser n'haurem d'informar la policia.

—No. O, almenys, no sense el consentiment d'en Henrik. El cas de la Rebecka fa molt de temps que va prescriure i la investigació de la policia estava tancada. No reobriran un cas al cap de cinquanta-quatre anys.

—Entesos. Què pensa fer, doncs?

En Blomkvist va rodejar la taula de la cuina.

—Primer de tot, vull seguir la pista de la fotografia. Si sabéssim què era el que va veure la Harriet… potser és la clau de tot plegat. Necessito un cotxe per anar a Norsjò i seguir aquesta pista fins on sigui que em dugui. I també vull aprofundir en cadascun dels versets del Levític. Hem establert una relació amb un assassinat. Ens queden quatre versets més, possiblement quatre pistes. I per fer-ho… necessito ajuda.

—Quina mena d'ajuda?

—Necessito un ajudant amb prou paciència per buscar a les hemeroteques «Magda», «Sara» i altres possibles noms.

Si l'encerto en pensar que la Rebecka no va ser l'única víctima.

—Vol dir que té la intenció que algú més sàpiga…

—De cop i volta se'ns ha girat una bona feinada. Si jo fos un agent de policia a càrrec d'una investigació, dividiria les hores i els recursos, i delegaria feina en altres. Necessito un professional que sàpiga d'arxivística i en qui es pugui confiar.

—Ho entenc… De fet, crec que conec algú d'allò més competent —va comentar en Frode. I abans de poder penedir-se'n, va afegir—: Es la persona que el va investigar a vostè.

—Qui? Que va fer què? —va demanar en Blomkvist. —Res. Només pensava en veu alta —va replicar en Frode. Em faig vell, va pensar.

—Va fer que algú m'investigués?

—No sigui tan melodramàtic, Mikael. Volíem contractar-lo i simplement vam comprovar quina mena de persona era vostè.

—Per això en Henrik sempre sembla que sàpiga exactament per on agafar-me. I aquesta investigació va ser gaire exhaustiva?

—Força exhaustiva, sí.

—Va furgar en els problemes de Millenniun. En Frode va arronsar les espatlles. —Estava d'actualitat.

En Blomkvist va encendre una cigarreta. Era la cinquena del dia.

—Un informe per escrit?

—Mikael, no cal donar-hi tanta importància.

—Vull llegir l'informe —va replicar ell.

—Au, vinga, no hi ha res de l'altre món. Volíem assegurar-nos de qui era abans de contractar-lo.

—Vull llegir l'informe —va insistir en Blomkvist.

—Només en Henrik ho pot autoritzar.

—Ah, sí? Aleshores li diré una cosa: o tinc aquest informe a les mans d'aquí a una hora, o plego. Agafaré el tren de la nit a Estocolm. On és l'informe?

Tots dos homes es van mirar als ulls per uns instants. Llavors en Frode va sospirar i va desviar la mirada.

—Al meu despatx, a casa.

El cas Harriet Vanger constituïa, sens dubte, la història més estranya en què Mikael Blomkvist s'havia involucrat mai. En general, el darrer any, des del moment que va publicar el reportatge sobre Hans-Erik Wennerstròm, no havia estat més que un llarg viatge en muntanya russa, sobretot la part de caiguda lliure. I, pel que semblava, encara no havia acabat.

En Frode havia ficat la pota fins al fons. No va ser fins a les sis de la tarda que en Blomkvist va tenir l'informe de la Lisbeth Salander a les mans. Eren vuitanta pàgines amb dotzenes d'articles fotocopiats, certificats i altres documents amb detalls de la seva vida i carrera.

Va ser una experiència estranya veure's descrit en una mena de barreja de biografia i informe dels serveis secrets. A mesura que llegia se sorprenia més per la minuciositat de l'informe. La Lisbeth Salander havia indagat en detalls que ell considerava enterrats i oblidats feia molt de temps. Fins i tot havia rebuscat en la relació de joventut amb una dona que havia estat una sindicalista arrauxada i que ara es dedicava a la política. «Amb qui carai va parlar?» Havia trobat allò de la banda de rock, Bootstrap, que segurament avui ja ningú no recordava. Havia investigat fins a l'últim cèntim de les seves finances. «Com collons ho ha fet?»

Com a periodista, en Blomkvist feia molts anys que es dedicava a la recerca d'informació sobre gent i podia jutjar la qualitat de la feina feta des d'un punt de vista professional. No hi havia dubte que aquesta tal Salander en sabia un niu, d'investigar. Fins i tot dubtava que ell mateix hagués estat capaç d'elaborar un informe comparable sobre algú completament desconegut per a ell.

També va veure que mai no hi havia hagut cap raó perquè ell i l'Erika mantinguessin les distàncies en presència d'en Vanger; l'home ja estava al corrent de la seva prolongada relació i del triangle que formaven amb en Lars Beckman. L'informe avaluava amb una exactitud inquietant l'estat de comptes de Millennium; en Vanger sabia el destret pel qual passaven quan s'havia posat en contacte amb la Berger. «A què juga en realitat?»

L'afer Wennerstròm estava resumit a grans trets, però era evident que qui havia redactat l'informe havia assistit a part del judici. La Salander s'interrogava per l'estranya negativa d'en Blomkvist a pronunciar-se durant les sessions. «Molt perspicaç, aquesta tia.»

Al cap d'un instant en Mikael es va redreçar, amb prou feines es podia creure el que llegien els seus ulls. La Salander havia escrit un breu paràgraf en què donava entenent el que passaria després del judici. Havia reproduït paraula per paraula el comunicat de premsa que ell i l'Erika havien fet públic després de la seva renúncia com a editor de Millennium.

Però és que la Salander havia fet servir l'esborrany original! Va tornar a comprovar la portada de l'informe. Duia la data de tres dies abans que en Blomkvist hagués presentat la renúncia. «Això és impossible!» Aleshores el comunicat de premsa només podia ser en un lloc: a l'ordinador d'en Blomkvist. Al seu iBook, no pas a l'ordinador de la redacció. El text no s'havia imprès. Ni tan sols l'Erika en tenia cap còpia, tot i que n'havien parlat.

En Blomkvist va deixar lentament l'informe de la Salander. Es va posar la caçadora i va sortir a la nit clara, ara que faltava una setmana per al solstici d'estiu. Va recórrer la platja passejant al llarg del canal, va passar per davant de la finca de la Cecília Vanger, i va deixar enrere el luxós iot de motor al peu del xalet d'en Martin Vanger. Caminava a poc a poc, sense parar de rumiar. Finalment es va asseure en una roca i va contemplar les balises lluminoses de la badia de Hedestad. Només podia arribar a una única conclusió.

—Has entrat al meu ordinador, senyoreta Salander —va dir en veu alta—. Ets una maleïda hacker.

Capítol 18

Dimecres, 18 de juny

La Salander es va despertar del seu son sense somnis amb un sobresalt. Estava marejada. No li calia girar el cap per saber que la Mimmi ja havia marxat a la feina, però la seva olor encara omplia l'ambient carregat del dormitori. Havia begut massa cerveses al Kvarnen amb les Evil Fingers. La Mimmi havia aparegut poc abans de l'hora de tancar i l'havia acompanyat a casa i al llit.

La Salander (a diferència de la Mimmi) no s'havia considerat mai del tot lesbiana. Mai no s'havia plantejat si era hetero, homo o fins i tot bisexual. Les etiquetes no li importaven una merda i no era assumpte de ningú més saber amb qui passava la nit. Si havia de triar, preferia els tios; si més no, encapçalaven les seves estadístiques. L'únic problema era trobar un paio que no fos imbècil i que, a més, fos bo al llit; la Mimmi era una alternativa tendra, i la posava a mil. S'havien conegut en un envelat de cerveses al festival de l'Orgull Gai ara feia un any; era l'única persona que la Salander havia presentat a les Evil Fingers. Però encara es tractava d'un embolic poc seriós per a les dues. Era agradable arraulir-se contra el cos suau i càlid de la Mimmi, i a la Salander no li feia res llevar-se amb ella i esmorzar plegades.

El despertador marcava dos quarts de deu del matí i ella es preguntava què la podia haver despertat quan el timbre de la porta va tornar a sonar. Es va asseure al llit, estupefacta. Mai de la vida ningú no havia trucat al seu timbre a aquestes hores. Encara més, molt poques persones trucaven al seu timbre. Es va embolicar amb un llençol i va anar fins al rebedor fent tentines per obrir la porta. Es va trobar en Mikael Blomkvist cara a cara, va sentir com el pànic li envaïa el cos i va recular una passa.

—Bon dia, senyoreta Salander —la va saludar ell alegrement—. Has tingut una nit moguda, ja ho veig. Puc entrar?

Sense esperar resposta, va passar i va tancar la porta darrere seu. Va observar amb curiositat la pila de roba que hi havia al terra del rebedor i la muntanya de bosses plenes de diaris; tot seguit va mirar per la porta del dormitori mentre a la Salander el món li començava a giravoltar de mala manera. «Què? Qui? Com?» Divertit, en Blomkvist va contemplar el seu desconcert.

—M'he imaginat que encara no hauries esmorzat i he portat uns bagels[3]. N'he agafat un de carn rostida, un altre de gall dindi i mostassa de Dijon, i un altre més vegetarià, d'alvocat. No conec els teus gustos. —Va entrar a la cuina i va agafar la cafetera—. On tens el cafè?

La Salander encara era al vestíbul, com si s'hagués quedat paralitzada, fins que va sentir obrir l'aixeta de l'aigüera. Aleshores va fer tres ràpides passes.

—Pari! Pari ara mateix! —Es va adonar que cridava i va abaixar la veu—. Merda, no pot entrar aquí com si fos casa seva. Ni tan sols ens coneixem.

En Blomkvist es va aturar, amb la cafetera a la mà, i es va girar per mirar-la.

—T'equivoques! Em coneixes millor que ningú. Oi?

Li va donar l'esquena i va posar aigua a la màquina. Aleshores va començar a obrir armaris buscant el cafè. —Ara que hi caic, sé com ho fas. Conec els teus secrets.

La Salander va tancar els ulls, desitjant que el terra parés de giravoltar sota els seus peus. Es trobava en un estat de paràlisi mental. Estava ressacosa. Aquesta situació era surrealista, i el seu cervell es negava a funcionar. Mai no s'havia trobat cara a cara amb un dels seus objectius. «Sap on visc!» El tenia a la cuina. Això era impossible. Era ultratjant. «Sap qui sóc!»

Va notar que li relliscava el llençol i se'l va ajustar al voltant del tors. En Blomkvist deia alguna cosa, però al principi no el va entendre.

—Hem de parlar —va repetir ell—. Però diria que val més que primer et dutxis.

Ella va provar de parlar amb coherència.

—Escolti'm… si ve a fer una escena, no és amb mi amb qui hauria de parlar. Jo només feia la meva feina. Hauria de parlar amb el meu cap.

Ell va alçar els palmells. El senyal universal de la pau, o de «no porto armes».

—Ja he parlat amb l'Armansky. Per cert, vol que li telefonis… et va trucar ahir a la nit i no vas contestar.

La Salander no detectava cap amenaça, però així i tot va recular una passa quan ell s'hi va acostar, la va agafar pel braç i la va acompanyar a la porta del bany. No suportava que la toquessin sense el seu permís.

—No vull causar problemes —va advertir ell—. Però em moro de ganes de parlar amb tu. Després que et despertis, vull dir. El cafè estarà a punt quan t'hagis vestit. Primer, una dutxa! Som-hi!

Va obeir passivament. «La Lisbeth Salander mai no és passiva», va pensar ella.

Es va repenjar contra la porta del quarto de bany i va intentar ordenar-se els pensaments. Estava més afectada del que podia entendre. De mica en mica es va adonar que una dutxa no era només un bon consell, sinó una necessitat després de la nit de gresca. Quan va haver acabat, es va esmunyir dins el dormitori i es va posar uns texans i una samarreta amb el lema: «L'apocalipsi va ser ahir… avui tenim un problema greu.»

Després d'aturar-se un segon, va buscar la seva jupa de cuir, que estava penjada en una cadira. Va treure la porra elèctrica de la butxaca, va comprovar que estava carregada i se la va guardar a la butxaca de darrere dels texans. L'aroma de cafè s'escampava pel pis. Va respirar fondo i va tornar a la cuina.

—No fas mai dissabte, tu? —la va renyar ell.

Havia omplert la pica amb tot de plats bruts i cendrers; havia llençat els cartrons de llet vells dins d'una bossa de les escombraries i havia retirat de la taula cinc setmanes de diaris; havia deixat la taula neta i hi havia posat les tasses i (no feia broma) els bagels. «Molt bé, vejam on va a parar tot això.» Es va asseure davant seu.

—No has contestat la meva pregunta. Carn rostida, gall dindi o vegetarià?

—Carn rostida.

—Doncs jo em menjaré el de gall dindi.

Van menjar en silenci, estudiant-se mútuament. Quan ella es va acabar el seu bagel, també es va menjar la meitat del vegetarià. Va agafar un paquet de cigarretes arrugat de l'ampit de la finestra i en va treure una.

Ell va trencar el silenci.

—Potser no sóc tan bo com tu investigant, però almenys he esbrinat que no ets vegetariana ni… com es pensava en Dirch Frode… anorèctica. Inclouré aquestes dades al meu informe.

La Salander el va mirar, però ell semblava prendre-s'ho tan a broma que ella li va fer un somriure forçat. Aquella situació no tenia cap ni peus. Va fer un glop de cafè. A més, tenia una mirada amable. Va decidir que, fos el que fos, no semblava mala persona. I en la seva investigació no hi havia res que indiqués que era un fill de puta pervertit que abusava de les nòvies ni res de semblant. Es va recordar a si mateixa que era ella qui ho sabia tot. «La informació és poder.»

—Per què somrius? —va preguntar la Salander.

—Ho sento. Ben mirat, no ho havia planejat d'aquesta manera. No et volia alarmar. Però t'hauries d'haver vist la cara quan has obert la porta. No tenia preu.

Silenci. Per a la seva sorpresa, la Salander trobava la seva irrupció acceptable; bé, com a mínim, no desagradable.

—Ho hauràs de considerar la meva venjança per tafanejar en la meva vida personal —va comentar ell animada-ment—. T'has espantat?

—Gens ni mica —va respondre la Salander.

—Millor. No he vingut per crear-te problemes.

—Si provessis de tocar-me, t'hauria de fer mal. Te'n penediries, de debò.

En Blomkvist se la va mirar. Amb prou feines feia metre i mig d'alçada, i no semblava que pogués plantar-li gaire cara si ell fos un violador que hagués entrat per la força al pis. Però els seus ulls eren inexpressius i serens.

—Bé, això no caldrà —va replicar ell finalment—. Simplement necessito parlar amb tu. Si vols que marxi, l'únic que has de fer és dir-ho. Es curiós, però… bah, res…

—Què?

—Potser et semblarà una bestiesa, però fa quatre dies jo ni tan sols sabia que existies. Aleshores vaig llegir el teu informe sobre mi. —Va buscar dins la bossa i va treure el document—. No va ser una lectura gaire engrescadora.

Va mirar una estona per la finestra de la cuina.

—Et puc agafar una cigarreta?

Ella va fer lliscar el paquet per la taula.

—Abans has dit que ni tan sols ens coneixíem i jo he replicat que sí, que ens coneixíem. —Va assenyalar l'in-forme—. No sóc rival per a tu. Jo només he fet algunes ràpides verificacions rutinàries per aconseguir la teva adreça i data de naixement, coses d'aquestes. Però no hi ha dubte que tu saps un munt de coses sobre mi. En bona part, coses privades, carai… coses que només saben els meus millors amics. I ara sóc aquí, assegut a la teva cuina, menjant bagels amb tu. Fa mitja hora que ens coneixem, però em fa l'efecte com si fossin anys. Entens el que vull dir?

Ella va assentir amb el cap.

—Tens uns ulls preciosos —va comentar ell.

—Els teus tampoc estan malament —va respondre ella.

Un llarg silenci.

—Per què ets aquí? —va demanar-li la Salander.

En Kalle Blomkvist (a la Lisbeth li va venir al cap el seu malnom i va reprimir l'impuls de dir-lo en veu alta) de sobte semblava seriós. També semblava molt cansat. La seguretat en si mateix que havia mostrat quan havia irromput al pis ara havia desaparegut. S'havien acabat les pallassades, o si més no les havia descartat. Va sentir com ell l'estudiava atentament i va intuir que la visita havia agafat un caire més seriós.

La Salander notava que l'aplom que volia mostrar només era superficial i que en realitat no controlava del tot els nervis. Aquesta visita completament inesperada l'havia trasbalsada d'una manera que mai no havia experimentat en relació amb la seva feina. Ella es guanyava les garrofes espiant la gent. Segons com, el que feia per a l'Armansky mai no ho havia considerat una feina de debò; ho veia més aviat com un entreteniment rebuscat, una mena de hobby.

La veritat era que es divertia ficant el nas a la vida dels altres i descobrint els secrets que provaven d'amagar. Ho havia fet, d'una manera o d'una altra, des que tenia memòria. I encara ho feia actualment, no només quan l'Armansky li passava un encàrrec, sinó de vegades per pura diversió. La feia sentir-se bé. Com un videojoc complicat, amb la diferència que hi intervenien persones vives i reals. I ara tenia assegut un dels seus hobbies aquí mateix, a la cuina de casa, donant-li bagels per esmorzar. Era completament absurd.

—Tinc un problema fascinant —va deixar anar en Blomkvist—. Digue'm una cosa. Quan m'investigaves per a en Dirch Frode, tenies alguna idea de quin ús faria del teu informe?

—No.

—El propòsit era obtenir tota mena d'informació sobre mi perquè en Frode, o més ben dit el seu cap, em volia contractar per a una feina.

—Ah, bé.

Ell li va fer un petit somriure.

—Un dia d'aquests tu i jo tindrem una conversa sobre l'ètica de tafanejar en la vida dels altres. Però ara mateix tinc un altre problema. La feina que em van oferir, i que inexplicablement vaig acceptar, és sens dubte l'encàrrec més estrany que m'han donat mai. Abans que te n'expliqui res més, necessito saber que puc confiar en tu, Lisbeth.

—Què vols dir?

—En Dragan Armansky m'ha dit que ets completament de fiar. Però, així i tot, vull fer-te una pregunta: et puc explicar coses confidencials sabent que tu no les esbombaràs, per cap mitjà, mai?

—Un moment. Has parlat amb en Dragan? Es ell qui t'ha enviat aquí? —«Et mataré, maleït armeni dels collons…!»

—No exactament. No ets l'única que sap esbrinar l'adreça de la gent; això ho he fet jo tot solet. T'he buscat al registre civil. Hi consten tres Lisbeth Salander, i les altres dues les vaig descartar de seguida. Però ahir vaig tenir una llarga conversa amb l'Armansky. Al principi ell també es pensava que volia guerra perquè havies tafanejat en la meva vida privada. Al capdavall el vaig convèncer que tenia un bon motiu. —Quin?

—Com t'he dit, el cap d'en Frode em va contractar per fer una feina. He arribat a un punt en què necessito un investigador qualificat. En Frode em va parlar de tu i va dir que eres molt bona. Ell no volia delatar-te, simplement se li va escapar. He parlat amb l'Armansky i li he explicat el que volia. I ell s'hi ha mostrat totalment conforme i ha provat de trucar-te. Però com que no contestaves al telèfon… aquí em tens. Truca-li, si vols.

La Salander va trigar uns quants segons a trobar el mòbil entre la roba que li havia tret la Mimmi. En Blomkvist va observar amb interès el seu torbament mentre feia un tomb pel pis. Tots els mobles semblaven sortits dels encants. Tenia una impressionant installació informàtica en una tauleta mínima de la saleta d'estar i un reproductor de CD en un prestatge. La collecció de CD ho era tot menys impressionant: deu discos de grups que ell mai no havia sentit anomenar, i els músics que apareixien a les portades semblaven vampirs de l'espai exterior. Probablement, la música no era un dels seus principals interessos.

La Salander va veure que l'Armansky li havia trucat set vegades la nit passada i dues aquest matí. Va marcar el seu número mentre en Blomkvist es repenjava contra el marc de la porta i escoltava la conversa.

—Sóc jo… ho sento… el tenia apagat… ja ho sé, vol contractar-me… no, és aquí plantat al mig de la meva saleta d'estar, collons…! —Va alçar la veu—. Dragan, tinc ressaca i mal de cap, si us plau, prou de jocs. Has donat llum verda a aquesta feina o no…? Gràcies. Va penjar.

La Salander es va mirar en Blomkvist per la porta entreoberta de la saleta d'estar; li estava remenant els CD i traient llibres de la prestatgeria. Acabava de trobar un flascó marró sense etiqueta i el mirava a contrallum. Estava a punt de descargolar el tap quan ella s'hi va acostar ràpidament i li va prendre el flascó. Va tornar a la cuina, es va asseure en una cadira i va començar a fer-se massatge a les temples fins que ell s'hi va acostar.

—Les regles són senzilles —va dir la Salander—. Res del que parlis amb mi o amb l'Armansky ho han de saber terceres persones. Signarem un contracte que declari que Milton Security garanteix la confidencialitat del que descobrim. Vull saber en què consisteix la feina abans de decidir si vull treballar per a tu o no. Això també vol dir que guardaré silenci sobre tot el que m'expliquis, tant si accepto la feina com si no, sempre que no m'indueixis a cap mena d'activitat delictiva greu. En aquest cas, n'informaré en Dragan, que al seu torn ho comunicarà a la policia.

—Molt bé. —Va dubtar un moment—. L'Armansky potser no sap exactament per què et contracto…

—Una mena de recerca històrica, m'ha dit.

—Bé, sí, és això. Vull que m'ajudis a identificar un assassí.

En Blomkvist va necessitar una hora per explicar tots els complicats detalls del cas de la Harriet Vanger. No va ometre res. Tenia el permís d'en Frode per contractar-la, i per fer-ho havia de poder confiar-hi completament.

L'hi va explicar tot sobre la Cecília Vanger i que havia trobat el seu rostre a la finestra de la Harriet. Li va descriure el seu caràcter tan bé com va poder. La dona havia pujat molts esglaons en la seva llista de sospitosos. Però encara es resistia a creure que pogués estar relacionada d'alguna manera amb un assassí en actiu en una època en què ella encara era una noia jove.

En acabat, va donar a la Salander una còpia de la llista de l'agenda: «Magda — 32016; Sara — 32109; R. J. — 30112; R. L. — 32027; Mari — 32018.» I també una còpia dels versets del Levític.

—Què vols que faci?

—He identificat l'«R. J.»: Rebecka Jacobsson. —Li va dir a què corresponien els números de cinc xifres—. Si no vaig errat, trobarem quatre víctimes més… la Magda, la Sara, la Mari i l'R. L.

—Creus que les van assassinar a totes?

—El que crec és que busquem algú que, si resulta que els altres números i inicials també corresponen a quatre assassinats més, és un assassí que va actuar als anys cinquanta i potser també als seixanta. I que, d'una manera o d'una altra, tenia alguna relació amb la Harriet Vanger. He consultat números antics del Hedestads-Kuriren. L'assassinat de la Rebecka és l'únic crim monstruós que he pogut trobar en relació amb Hedestad. Vull que continuïs indagant, arreu de Suècia si cal, fins que esbrinis com encaixen els altres noms i versets.

La Salander va estar sumida en un silenci tan inexpressiu tanta estona que en Blomkvist va començar a impacientar-se. Es preguntava si havia triat la persona equivocada quan ella per fi va alçar el cap.

—Acceptaré la feina. Però primer has de signar un contracte amb l'Armansky.

L'Armansky va imprimir el contracte que en Blomkvist s'enduria a Hedestad perquè en Frode el signés. Quan va tornar al despatx de la Salander, va veure a l'altra banda de l'envà de vidre que ella i en Blomkvist estaven inclinats davant del PowerBook. Ell li agafava una espatlla amb la mà (ei, l'estava tocant!) i li indicava alguna cosa. L'Armansky es va aturar.

En Blomkvist va fer un comentari que va semblar sorprendre la Salander. I aleshores la noia va deixar anar una sorollosa riallada.

L'Armansky no l'havia sentit riure mai i feia anys que s'esforçava per guanyar-se la seva confiança. En Blomkvist feia només cinc minuts que la coneixia i ella ja s'estava petant de riure amb ell. Es va escurar la gola en travessar el pas de porta i va deixar caure la carpeta del contracte sobre la taula.

A la tarda en Blomkvist va fer una visita ràpida a la redacció de Millennium. Era la primera vegada que hi tornava a posar els peus des del judici. Se li va fer molt estrany tornar a pujar aquelles escales tan familiars. No havien canviat el codi de la porta, i va poder entrar sense cridar l'atenció, cosa que va aprofitar per donar-hi un cop d'ull.

Les oficines de Millennium estaven disposades en forma de L. L'entrada pròpiament dita era un vestíbul que ocupava molt d'espai però que de fet no servia de res. Hi havien posat dos sofàs i així funcionava com a recepció. Més enllà hi havia una sala amb cuina que havien habilitat com a menjador; a continuació, els lavabos i dues habitacions amb prestatgeries i arxivadors que feien de magatzems. També hi havia una taula de treball per al becari. A la dreta de l'entrada, un envà de vidre separava l'estudi d'en Christer Malm; tenia la seva empresa en un espai d'uns vuitanta metres quadrats, amb entrada pròpia des del replà de l'escala. A l'esquerra hi havia la redacció, aproximadament uns cent cinquanta metres quadrats amb finestres que donaven a Gòtgatan.

L'Erika ho havia dissenyat tot, havia posat separadors de vidre per organitzar espais independents per a tres empleats i una sala oberta comuna per als altres. Ella s'havia quedat la sala més àmplia del fons i havia emplaçat en Blomkvist al seu despatx de l'altre extrem del local. Era l'únic despatx que es podia veure des de l'entrada. Ningú no s'hi havia traslladat, pel que semblava.

La tercera sala quedava lleugerament a part de les altres i l'ocupava en Sonny Magnusson, de 60 anys i el comercial de publicitat més eficaç que Millennium havia tingut mai. L'Erika l'havia pescat quan l'home s'havia vist a l'atur arran d'unes reestructuracions que es van fer a l'empresa on havia treballat la major part de la seva vida. En Sonny aleshores estava en una edat en què ningú li volia oferir una feina. Però l'Erika l'havia triat expressament i li havia ofert un sou modest i una comissió. Ell havia picat l'ham i cap dels dos no se n'havia penedit. Però aquest darrer any, encara que l'home s'havia trencat les banyes en la seva feina de comercial, els ingressos per publicitat s'havien desplomat i, per consegüent, també els ingressos d'en Magnusson. Tanmateix, en comptes de buscar qualsevol altra cosa, s'havia adaptat al canvi i havia aguantat fidelment. «A diferència de mi, que he provocat tot aquest daltabaix», va pensar en Blomkvist.

Va armar-se de valor i va entrar a la redacció. Gairebé no hi havia ningú. Va veure l'Erika al seu despatx amb el telèfon a l'orella. La Monika Nilsson, de 37 anys, també ocupava el seu lloc; era una periodista amb gran experiència en temes generals que s'havia especialitzat en política. Probablement era la cínica amb més barra que en Mikael havia conegut mai. Feia nou anys que era a Millennium i s'hi trobava molt a gust. En Henry Cortez era l'empleat més jove de la casa. Havia començat com a becari feia un parell d'anys, dient que volia treballar a Millennium i enlloc més. L'Erika no tenia pressupost per contractar-lo, però li va oferir una taula en un racó i aviat el va agafar perquè fes de tot una mica i també com a collaborador per compte propi.

Tots dos van cridar d'alegria en veure'l. Va rebre petons a la galta i copets a l'esquena. De seguida li van preguntar si venia per reincorporar-se a la feina. No, només passava per saludar i parlar amb l'Erika.

L'Erika va dir que s'alegrava de veure'l. Va preguntar per l'estat d'en Vanger. En Mikael no sabia res més que el que li havia explicat en Frode: que estava greu però que encara s'aferrava a la vida.

—I doncs, què fas a la ciutat?

En Mikael se sentia violent. Havia estat a Milton Security, a tan sols unes quantes travessies, i havia decidit passar per pur impuls. Li semblava massa complicat explicar que havia anat a contractar una ajudant de recerca que treballava en una empresa de seguretat i que li havia entrat a l'ordinador. En comptes d'això, va arronsar les espatlles i va dir que havia vingut a Estocolm per assumptes d'en Vanger i que hauria de tornar al nord de seguida. Va preguntar com anaven les coses a la revista.

—A part de les bones notícies en publicitat i subscriptors, hi ha un núvol a l'horitzó.

—Quin?

—En Janne Dahlman. —Vaja.

—Hi vaig tenir una xerrada a l'abril, després de fer pública la notícia que en Henrik s'havia convertit en soci de la revista. No sé si és simplement el seu caràcter o si hi ha alguna cosa més greu. Si juga a alguna cosa.

—Què va passar?

—No és res en concret, sinó que més aviat ja no confio en ell. Després que firméssim l'acord amb en Vanger, en Christer i jo vam haver de decidir si comunicàvem a tot el personal que ja no corríem el risc d'enfonsar-nos aquesta tardor o…

—O si ho explicàveu només a uns quants.

—Exactament. Potser sóc una paranoica, però no em vaig voler arriscar que en Dahlman filtrés la notícia. De manera que vaig decidir informar tot el personal el mateix dia que es va fer públic l'acord. I això ens va obligar a guardar silenci durant un mes.

—I doncs?

—Doncs que va ser la primera bona notícia que rebien des de feia un any. Tothom se'n va alegrar llevat d'en Dahlman. Vull dir… no tenim la redacció més gran del món. Hi havia tres persones exultants, a més del becari, i una persona que va arrufar el nas perquè no ho havíem explicat a tothom abans.

—Tenia raó…

—Ja ho sé. Però el fet és que va continuar burxant-hi dia rere dia i la moral de la redacció va caure en picat. Al cap de dues setmanes de tota aquesta merda, el vaig cridar al meu despatx i li vaig dir a la cara que no havia informat el personal abans perquè no em fiava que ell guardés la notícia en secret.

—I com s'ho va prendre?

—Es va enfadar molt, és clar. Jo no vaig baixar del burro i li vaig donar un ultimàtum… o es calmava o començava a buscar-se una altra feina.

—Que es va calmar. Però continua fent-se l'ofès i hi ha molta tensió entre ell i els altres. En Christer no el suporta i no ho dissimula pas.

—Què sospites que farà en Dahlman?

L'Erika va deixar anar un sospir.

—No ho sé. El vam contractar fa un any, quan ja començàvem a tenir problemes amb en Wennerstròm. No puc demostrar res, però tinc el desagradable pressentiment que ja no treballa per a nosaltres.

—Confia en el teu instint.

—Potser és simplement un pobre desgraciat que provoca mal ambient perquè no troba el seu lloc.

—Es possible. Però estic d'acord que ens vam equivocar contractant-lo.

Mitja hora després anava cap al nord per les rondes d'Slussen amb el cotxe que li havia deixat l'esposa d'en Frode. Era un Volvo de deu anys que amb prou feines s'havia fet servir. En Blomkvist tenia permís per agafar-lo quan volgués.

Van ser petits detalls que li podrien haver passat per alt fàcilment si no hagués estat a l'aguait: papers no tan ordenadament apilats com recordava haver-los deixat, un classificador no tan ben posat a la prestatgeria, el calaix de l'escriptori tancat del tot… quan estava segur que l'havia deixat obert un centímetre.

Algú havia estat a la caseta.

Havia tancat la porta amb clau, però es tractava d'un pany corrent i antic que gairebé qualsevol podia forçar amb un tornavís, i qui sabia quantes claus hi havia en circulació. Va escorcollar sistemàticament el despatxet, buscant què podia trobar a faltar. Al cap d'una estona va decidir que tot era al seu lloc.

No obstant això, algú havia estat a la caseta i li havia potinejat els papers i els classificadors. En Blomkvist s'havia endut l'ordinador, de manera que no hi havien pogut tenir accés. Es va fer dues preguntes: qui havia estat? I què havia pogut deduir de la visita?

Els classificadors formaven part del material d'en Vanger que havien tornat a portar a la casa dels convidats quan havia sortit de la presó. No hi havia res de les noves dades. Les llibretes de l'escriptori semblarien escrites en clau per a qualsevol no iniciat en el tema, però la persona que li havia regirat la taula era algú no iniciat?

Dins d'una funda de plàstic, al bell mig de la taula, havia deixat una còpia de la llista de l'agenda i una altra dels versets. Poca broma. Qui li hagués remenat el despatxet sabia ara que havia desxifrat el codi de l'agenda.

«Així doncs, qui era?»

En Henrik Vanger era a l'hospital. No sospitava de l'Anna. I en Frode? Ja li havia explicat tots els detalls. La Cecília Vanger havia anullat el viatge a Florida i havia tornat de Londres acompanyada per la seva germana. En Blomkvist només l'havia vista una vegada, travessant el pont amb cotxe tot just ahir. En Martin Vanger. En Harald Vanger. En Birger Vanger… l'endemà de l'atac de cor d'en Henrik havia tornat per a una reunió familiar a la qual no havien convidat en Blomkvist. L'Alexander Vanger. La Isabella Vanger.

Amb qui havia parlat en Frode? Què se li havia pogut escapar aquesta vegada? Quants familiars s'havien assabentat amb neguit del fet que en Blomkvist havia aconseguit grans progressos en la investigació?

Eren les vuit del vespre passades. Va trucar al manyà de Hedestad i li va encarregar un pany nou. El manyà va dir que podria venir l'endemà. En Blomkvist va contestar que li pagaria el doble si venia de seguida. Van acordar que l'home vindria pels volts de dos quarts d'onze aquella mateixa nit i que installaria un pany de seguretat nou.

En Blomkvist va dur el cotxe a casa d'en Frode. La seva dona li va indicar el jardí del darrere de la casa i li va oferir una cervesa freda, que ell va acceptar amb molt de gust. Aleshores va preguntar per en Henrik Vanger.

En Frode va remenar el cap.

—L'han operat. Tenia arteriosclerosi coronària. Els metges han dit que els dies següents seran crítics.

Hi van rumiar una estona mentre es bevien les cerveses.

—No hi ha parlat, m'imagino.

—No. No es troba prou bé per parlar. Com li ha anat a Estocolm?

—Aquella noia, la Salander, ha acceptat la feina. Aquí tinc el contracte de Milton Security. L'ha de signar i enviar-lo per correu.

En Frode va llegir el document.

—Es cara —va comentar.

—En Henrik s'ho pot permetre.

En Frode va assentir amb el cap. Va agafar una ploma que duia a la butxaca del pit i hi va posar la seva signatura.

—Es millor que signi mentre en Henrik encara és viu. Ho podria tirar a la bústia quan torni cap a casa?

En Blomkvist es va ficar al llit cap a mitjanit, però no podia dormir. Fins ara la seva feina a l'illa de Hedeby havia semblat una recerca sobre una curiositat històrica. Però si algú estava prou interessat en el que feia per introduir-se al seu despatxet, aleshores potser la història tenia més relació amb el present que no es pensava.

De sobte se fi va acudir que potser hi havia altres persones interessades en el que feia. A en Wennerstròm, la sobtada aparició d'en Vanger al consell de direcció de Millennium no li havia passat desapercebuda. O eren paranoies?

En Mikael va sortir del llit i va plantar-se completament nu davant de la finestra de la cuina per contemplar l'església de l'altra banda del pont. Va encendre una cigarreta.

No es podia treure del cap la Lisbeth Salander. Es comportava d'una manera força estranya, amb totes aquelles pauses en plena conversa. El seu pis era un desgavell, tot estava pel mig. Bosses plenes de diaris al rebedor. Una cuina que no havien netejat ni endreçat des de feia anys. Roba escampada per terra. Evidentment, havia estat mitja nit al bar. Tenia marques de petons al coll i sens dubte havia passat la nit en companyia. Duia un fotimer de tatuatges al cos i dos pírcings a la cara i potser en altres llocs. Era rarota.

L'Armansky li havia assegurat que era la seva millor investigadora i l'informe que ella havia fet sobre ell era aclaparadorament exhaustiu. «Una noia estranya.»

La Salander seia davant del seu PowerBook, però pensava en en Mikael Blomkvist. Mai a la vida havia deixat que ningú franquegés la seva porta sense una invitació expressa, i podia comptar amb els dits d'una mà les persones que havia convidat. En Blomkvist havia irromput a la seva vida i ella només havia protestat sense convenciment.

I no només això: l'havia tocat.

En circumstàncies normals, aquesta mena de comportament l'hauria empès mentalment a agafar una pistola. Però no havia sentit la més petita amenaça ni qualsevol altra mena d'hostilitat per la seva banda. En Blomkvist tenia bons motius per cantar-li la canya, fins i tot per denunciar-la a la policia. Però, en canvi, fins i tot s'havia pres com una broma que li hagués piratejat l'ordinador.

Aquesta havia estat la part més delicada de la seva conversa. Hauria dit que en Blomkvist no volia abordar el tema deliberadament i, finalment, ella no havia pogut estar-se de fer-li la pregunta.

—Has dit que sabies el que he fet.

—Has entrat al meu ordinador. Ets una hacker.

—Com ho saps? —La Salander estava completament segura que no havia deixat pistes i que la seva intrusió no la podia descobrir ningú, llevat que un assessor de seguretat altament qualificat s'hagués assegut davant de l'ordinador i hagués escanejat el disc dur quan ella hi accedia.

—Vas cometre un error.

Li va explicar que havia citat un text que només era al seu ordinador.

La Salander es va quedar en silenci. Finalment va alçar la vista cap a ell, amb ulls inexpressius.

—Com te'n vas sortir? —va preguntar ell.

—És el meu secret. Què penses fer?

En Mikael va arronsar les espatlles.

—Què puc fer? Potser hauria de parlar amb tu de l'ètica i la moral, i del perill de furgar en la vida privada de la gent.

—Exactament el que tu fas com a periodista.

—Oi tant. I per això mateix els periodistes tenim un comitè d'ètica que vigila pels temes morals. Quan escric un article sobre un malparit de la banca, deixo de banda, per exemple, la seva vida privada. No dic que una estafadora és lesbiana o que l'excita cardar amb el seu gos ni res d'això, encara que sigui veritat. Els malparits també tenen dret a tenir vida privada. Entens el que vull dir?

—Sí.

—Doncs tu vas envair la meva intimitat. El meu cap no necessita saber amb qui em fico al llit. Això és cosa meva.

Al rostre de la Salander es va dibuixar un somriure torçat.

—Creus que no ho hauria d'haver dit?

—En el meu cas no canvia gran cosa. Mitja ciutat està al corrent de la meva relació amb l'Erika. Però és qüestió de principis.

—En aquest cas, potser et divertirà saber que jo també tinc principis comparables al teu comitè d'ètica. Els anomeno «els principis de la Salander». Un és que un malparit és un malparit es miri com es miri, i si li puc fer mal esbombant la seva merda, aleshores s'ho mereix.

—D'acord —va dir en Blomkvist—. Les meves idees tampoc no són tan diferents de les teves, però…

—Però el fet és que, quan faig una investigació privada, també tinc en compte el que penso sobre la persona en qüestió. No sóc pas neutral. Si sembla bona persona, puc rebaixar el to del meu informe.

—De debò?

—En el teu cas el vaig rebaixar. Podria haver escrit un llibre sobre la teva vida sexual. Podria haver-li dit a en Frode que l'Erika Berger té un passat al Club Xtreme i que va flirtejar amb el sadomaso als anys vuitanta… la qual cosa hauria provocat certes associacions d'idees pel que fa a la vostra vida sexual.

En Blomkvist li va aguantar la mirada. Un moment després va riure.

—Ets molt meticulosa, oi? Per què no ho vas afegir a l'informe?

—Sou adults que evidentment s'agraden. El que feu al llit no és assumpte de ningú, i l'única cosa que hauria aconseguit dient-ho hauria sigut ferir-vos a tots dos, o proporcionar a algú material per fer xantatge. No conec en Frode… la informació podria haver acabat a les mans d'en Wennerstròm.

—I no vols proporcionar informació a en Wennerstròm?

—Si hagués de triar entre tu i ell, probablement acabaria al teu costat.

—L'Erika i jo tenim un… la nostra relació és…

—Si us plau, de debò que no m'importa un rave quina mena de relació teniu. Però no has contestat la meva pregunta: què penses fer ara que saps que he entrat al teu ordinador?

—Lisbeth, no sóc aquí per extorquir-te. Sóc aquí per demanar-te que m'ajudis en una investigació. Pots dir que sí o que no. Si dius que no, ja trobaré algú altre i no tornaràs a saber res de mi mai més. —Va rumiar un segon i va somriure—. Si no et torno a trobar furgant al meu ordinador, és clar.

—I aleshores què passaria?

—Saps moltes coses de mi. Algunes són privades i personals, però el mal ja està fet. Només espero que no facis servir tot el que saps contra mi o contra l'Erika.

Ella el va observar amb una mirada absent.

Capítol 19

Dijous, 19 de juny — Diumenge, 29 de juny

Mentre esperava per veure si en Henrik Vanger se'n sortiria o no, en Blomkvist es va passar un parell de dies repassant la documentació que tenia. Es mantenia en estret contacte amb en Frode. Dijous al vespre en Frode li va portar notícies: de moment, la crisi semblava superada.

—Avui hi he pogut parlar una estona. Vol veure't al més aviat possible.

Així doncs, cap a la una del migdia del dia de Sant Joan, en Blomkvist va agafar el cotxe fins a l'hospital de Hedestad i va buscar l'habitació corresponent. Es va trobar un Birger Vanger emprenyat que li va impedir el pas. En Henrik no podia rebre visites, deia.

—Que estrany —va replicar en Mikael, sense perdre la calma i mirant-se el regidor municipal—, en Henrik ha enviat un avís ben clar que em volia veure avui.

—Vostè no forma part d'aquesta família; no hi té res a fer, aquí.

—Té raó. No formo part d'aquesta família. Però treballo per a en Henrik Vanger i només rebo ordres d'ell. Això podria haver desfermat una acalorada discussió si en Frode no hagués sortit just en aquell moment de l'habitació d'en Vanger.

—Ah, ja és aquí. En Henrik demanava per vostè ara mateix.

En Frode va deixar la porta oberta i en Blomkvist va entrar fregant el costat d'en Birger en passar.

En Henrik Vanger semblava haver envellit deu anys. Estava estirat amb els ulls entreoberts, un tub d'oxigen al nas i els cabells més despentinats que mai. Una infermera va aturar en Blomkvist posant-li fermament una mà al braç.

—Dos minuts i prou. I no el trasbalsi.

En Blomkvist es va asseure a la butaca de les visites per poder veure el rostre d'en Henrik. El va envair un sentiment de tendresa que el va sorprendre fins a un cert punt, i va allargar la mà per estrènyer suaument la del vell.

—Res de nou? —La veu era dèbil.

En Blomkvist va fer que sí amb el cap.

—Et presentaré un informe tan aviat com et trobis millor. Encara no he resolt el misteri, però he trobat més dades noves i estic seguint unes pistes. D'aquí a una setmana, potser dues, et podré donar resultats.

En Henrik Vanger va provar de moure el cap per indicar que ho entenia.

—He de ser fora uns quants dies.

En Henrik va aixecar les celles.

—No abandono el vaixell. He d'investigar una cosa. He arribat a un acord amb en Dirch per informar-lo de tot. Et sembla bé?

—En Dirch és… el meu home… de confiança… en tot. En Blomkvist va tornar a estrènyer la mà d'en Henrik. —Mikael… si jo no… me'n surto… vull que… acabis la feina.

—L'acabaré.

—En Dirch té… plens…

—Henrik, vull que et posis bo. M'enfadaria molt amb tu si et morissis després que hagi fet tants progressos.

—Dos minuts —va avisar la infermera.

—He de marxar. La propera vegada tindrem una llarga conversa.

En sortir, en Birger Vanger l'esperava. El va aturar engrapant-lo per l'espatlla.

—No vull que amoïni més en Henrik. Està molt malalt i no l'han de molestar ni trasbalsar.

—Comprenc la seva preocupació i em sap greu. Cregui'm, no penso trasbalsar-lo.

—Tothom sap que en Henrik el va contractar per ficar el nas en el seu petit passatemps… la Harriet. En Dirch ha dit que en Henrik va quedar molt afectat arran d'una conversa que van tenir vostè i ell abans de tenir l'atac de cor. Fins i tot va comentar que vostè es pensava que potser era el causant de l'atac.

—Ja no ho crec. En Henrik tenia arteriosclerosi coronària. Podria haver tingut un atac de cor fins i tot mentre era al lavabo. Estic segur que de fet vostè ja ho sap.

—Vull que m'informi plenament de tota aquesta bogeria. Es la meva família on està ficant el nas.

—Doncs, com ja li he dit, treballo per a en Henrik, no pas per a la família.

Segons semblava, en Birger Vanger no estava acostumat que ningú li portés la contrària. Per un moment es va quedar mirant en Blomkvist amb una expressió que segurament volia infondre respecte, però que el va fer quedar més aviat com un ant tibat. L'home va fer mitja volta i va entrar a l'habitació d'en Vanger.

En Blomkvist va contenir l'impuls de riure-se'n. No era el moment per a riallades, ni tampoc el lloc, just a la porta de l'habitació on en Henrik Vanger jeia malalt; i encara menys quan es podia tractar del seu llit de mort. Però va pensar en un vers de l'abecedari rimat de Lennart Hyland, que havien tornat a publicar als anys seixanta per a una collecta humanitària d'una ràdio i que ell, per alguna raó incomprensible, havia memoritzat quan aprenia a llegir i a escriure. Era la lletra A: «L'ant van deixar plantat, mirant el bosc bocabadat.»

Al vestíbul de l'hospital va topar amb la Cecília Vanger. Havia provat de telefonar-li al mòbil una dotzena de vegades des que havia tornat de les seves vacances interrompudes, però ella no li havia contestat ni tornat les trucades. I quan ell passava i trucava a la porta de casa seva no hi era mai.

—Hola, Cecília —va dir—. Em sap greu tot això d'en Henrik.

—Gràcies —va dir ella remenant el cap. —Hem de parlar.

—Em sap greu haver-te ignorat d'aquesta manera. Entenc que estiguis emprenyat, però jo també estic passant per un mal moment.

En Mikael li va posar una mà al braç i li va somriure.

—Espera, m'has entès malament, Cecília. No estic gens emprenyat. Espero que encara siguem amics. Podem fer un cafè? —Va indicar amb el cap en direcció a la cafeteria de l'hospital.

La Cecília Vanger va vacillar.

—Avui no. He de veure en Henrik.

—D'acord, però igualment haurem de parlar. Serà una xerrada purament professional.

—Què vols dir? —Tot d'una, s'havia posat en guàrdia.

—Recordes quan ens vam conèixer, quan em vas venir a veure al gener? Vaig dir que parlàvem confidencialment i que quan t'hagués de fer algunes preguntes de debò t'avisaria. Té a veure amb la Harriet.

De cop i volta, el rostre de la Cecília Vanger es va encendre de ràbia.

—Ets un fill de puta.

—Cecília, he trobat coses que necessito discutir amb tu. Ella va retrocedir una passa.

—No t'adones que aquesta refotuda recerca de la Harriet simplement serveix per omplir el temps lliure d'en Henrik? No veus que potser s'està morint i que l'última cosa que li cal és tornar a trasbalsar-se i omplir-se de falses esperances i…?

—Per a en Henrik potser és un passatemps, però he trobat nou material: més que ningú des de fa molt de temps. Hi ha interrogants que cal respondre.

—Si en Henrik es mor, aquesta maleïda investigació s'acabarà de cop i volta. I aleshores no podràs ficar el teu nas brut i ploramiques enlloc —va etzibar-li la Cecília, i va prosseguir el seu camí.

Tot estava tancat. Hedestad estava pràcticament desert i els seus habitants semblaven haver-se retirat a les seves casetes d'estiueig al camp. En Blomkvist va anar a la terrassa del Grand Hotel, que era obert, i allà va poder demanar un cafè i un sandvitx, i llegir els diaris de la tarda. No havia passat res d'important.

Va deixar el diari i va pensar en la Cecília Vanger. No havia explicat a ningú llevat de la Salander que era ella qui havia obert la finestra de l'habitació de la Harriet. Tenia por que això la convertís en sospitosa, i l'última cosa que volia era ferir-la. Però tard o d'hora hauria de plantejar-li aquella pregunta.

Va seure a la terrassa durant una hora abans de decidir-se a deixar descansar el problema i dedicar la festa del solstici a alguna altra cosa que no fos la família Vanger. El mòbil continuava mut. L'Erika era fora, divertint-se amb el seu marit, i ell no tenia ningú més amb qui parlar.

Va tornar a l'illa de Hedeby sobre les quatre de la tarda i va prendre una altra decisió: deixar de fumar. Feia exercici regularment des que havia acabat el servei militar, tant al gimnàs com corrent per Sòder Màlarstrand, però n'havia perdut l'hàbit quan havien començat els problemes amb en Wennerstròm. A la presó de Rullàker havia començat a fer pesos novament, sobretot com a teràpia. Però després que l'alliberessin pràcticament no havia fet exercici. Ja era hora de tornar a començar. Es va posar el xandall i va enfilar a un ritme pausat per la carretera que duia a la cabana d'en Gottfried, va tombar cap al Fortí i va tirar camp a través a un pas més viu. No havia fet curses d'orientació des que era a la mili, però sempre havia pensat que era més divertit córrer per terreny boscos que pels camins. Va resseguir la tanca d'Ostergàrden en direcció al poble. Quan va pujar els darrers esglaons de la casa de convidats li feia mal tot el cos i estava sense alè.

A les sis de la tarda es va dutxar. Va bullir unes patates i es va prendre unes torrades d'arengada en escabetx amb salsa de mostassa, cebetes i ou en una taula atrotinada fora de la caseta, mirant al pont. Es va servir un didalet d'aiguardent i va brindar a la seva salut. Tot seguit va obrir una novella negra de Val McDermid titulada El cant de les sirenes.

Cap a les set del vespre en Frode va arribar en cotxe i es va asseure pesadament a la cadira del seu davant. En Blomkvist li va servir un didalet d'aiguardent Skàne.

—Avui ha creat mala maror, vostè —va dir en Frode.

—Ja ho he vist.

—En Birger és un ximple vanitós. —Ja ho sé.

—Però la Cecília no és cap ximple vanitosa, i està furiosa.

En Mikael va assentir amb el cap.

—M'ha demanat que miri d'evitar que vostè continuï furgant en els assumptes de la família.

—Ja ho veig. I què li ha contestat?

En Frode va contemplar el seu got d'Skàne i es va empassar el licor d'un sol glop.

—La meva resposta ha estat que en Henrik ha donat instruccions molt clares sobre allò que vol que vostè faci. I mentre no canviï aquestes instruccions, vostè continuarà treballant en els termes que estableix el seu contracte. Espero que faci tot el que pugui per complir la seva part.

En Blomkvist va alçar la vista cap al cel, que es començava a omplir de núvols de pluja.

—Sembla que es prepara una tempesta —va comentar en Frode—. Si el vent bufa massa fort, hauré de fer-li costat.

—Gràcies.

Van seure en silenci una estona. —Me'n posa un altre gotet?

Pocs minuts després que en Frode hagués marxat a casa, va arribar en Martin Vanger i va aparcar el cotxe al carrer, just davant de la caseta. Se li va acostar i va saludar. En Mikael li va desitjar una bona revetlla de Sant Joan i li va preguntar si li venia de gust una copa.

—No, val més que no. Només he vingut per canviar-me de roba i tornaré al poble per passar el vespre amb l'Eva.

En Blomkvist va esperar.

—He parlat amb la Cecília. Està una mica afectada ara com ara… ella i en Henrik sempre han tingut molt bona relació. Espero que la perdonis si diu res… desagradable.

—N'estic molt, de la Cecilia.

—Ja ho sé. Però pot ser complicada. Només vull que sàpigues que està molt en contra que burxis en el nostre passat.

En Blomkvist va sospirar. Semblava que a Hedestad tothom sabia per què l'havia contractat en Vanger. —I tu què en penses?

—Això de la Harriet ha obsessionat en Henrik des de fa dècades. No ho sé… la Harriet era la meva germana, però tot plegat em fa l'efecte que queda molt i molt lluny. En Dirch diu que tens un contracte que només pot trencar en Henrik, i temo que en el seu estat actual això li faria més mal que bé.

—I tu vols que continuï?

—Has fet cap progrés?

—Em sap greu, Martin, però si t'expliqués alguna cosa sense el permís d'en Henrik trencaria les condicions del contracte.

—Ho entenc. —De cop i volta va somriure—. En Henrik té tirada per les conspiracions. Però, per damunt de tot, no vull que li donis esperances innecessàriament.

—No ho faré.

—Bé… Per cert, canviant de tema, ara hem de tenir en compte un altre contracte, a més a més. Com que en Henrik està malalt i no pot complir les seves obligacions a curt termini amb la junta de Millennium, la meva responsabilitat és ocupar el seu lloc.

En Mikael va esperar.

—M'imagino que tindrem una reunió de la junta per avaluar la situació.

—Es una bona idea. Però, pel que sé, s'ha decidit que la pròxima reunió de la junta no es farà fins a l'agost.

—Ja ho sé, però potser l'hauríem d'avançar.

En Blomkvist va somriure educadament.

—En realitat estàs parlant amb la persona equivocada. De moment no sóc al consell de direcció. El vaig deixar al desembre. T'hauries de posar en contacte amb l'Erika Berger Sap que en Henrik s'ha posat malalt.

En Martin Vanger no s'esperava aquesta resposta.

—Tens raó, és clar. Hi parlaré. —Va donar uns copets a l'espatlla d'en Blomkvist per acomiadar-se'n i se'n va anar.

No havia dit res en concret, però l'amenaça havia quedat surant en l'aire. En Martin Vanger havia collocat Millennium a la balança. Un instant després en Blomkvist es va servir un altre didalet de licor i va reprendre la lectura de Val McDermid.

La gata va venir a saludar i se li va refregar contra la cama. Ell la va aixecar i li va gratar rere l'orella.

—Tots dos estem passant un Sant Joan d'allò més avorrit, oi? —va dir.

Quan va començar a ploure, va entrar a casa i es va ficar al llit. La gata es va estimar més quedar-se a fora.

Aquell Sant Joan, la Salander va treure la Kawasaki i es va passar el dia fent-li una bona repassada general. Una petita moto de 125 centímetres cúbics potser no era la màquina més dura del món, però era seva, i la sabia conduir. L'havia reparat tota sola, peça a peça, i l'havia trucat per poder córrer un pèl més del límit legal.

A la tarda, es va posar el casc i la jupa de cuir i va conduir fins a la clínica de repòs Appelviken, on va passar el vespre al parc amb la seva mare. Va marxar amb un sentiment de preocupació i culpa. La mare semblava més absent que mai. Durant tres hores només van intercanviar algunes paraules, i quan parlaven la dona no semblava saber amb qui ho feia.

En Blomkvist va perdre uns quants dies provant d'identificar el cotxe amb matrícula «AC». Després de prendre's moltes molèsties i acudir finalment a un mecànic retirat de Hedestad, va arribar a la conclusió que el cotxe era un Ford Anglia, un model que no havia sentit esmentar mai. Llavors es va posar en contacte amb un funcionari de la Direcció General de Trànsit i va preguntar sobre la possibilitat d'obtenir una llista de tots els Ford Anglia del 1966 que tinguessin una matrícula que comencés per «AC3». Li van dir que, sens dubte, es podia buscar al registre, però que requeriria temps i que s'allunyava una mica del que es podia considerar informació pública.

No va ser fins uns quants dies després de Sant Joan que en Blomkvist va agafar el seu Volvo prestat i es va dirigir al nord per l'autopista E4. Anava a poc a poc. Just després del pont de Harnòsand es va aturar per prendre un cafè a la pastisseria de Vesterlund.

La següent parada va ser Umeà, on va parar en un motel i va demanar el plat especial del dia. Va comprar una guia de carreteres i va continuar el viatge fins a Skellefteà, on va girar cap a Norsjò. Va arribar cap a les sis de la tarda i va agafar una habitació a l'hotel Norsjò.

Va començar la recerca a primera hora del matí. La fusteria Norsjò no sortia a la guia telefònica. La recepcionista d'aquell hotel perdut en les latituds nòrdiques, una noia de vint i tants anys, mai no n'havia sentit a parlar.

—A qui hauria de preguntar?

La recepcionista va semblar desconcertada uns instants fins que se li va illuminar la cara i va dir que parlaria amb el seu pare. Va tornar al cap de dos minuts i va explicar-li que la fusteria Norsjò va tancar a la primeria dels anys vuitanta. Que si necessitava parlar amb algú que en sabés més, havia d'anar a veure un tal Hartman, que n'havia estat l'encarregat i que ara vivia en un carrer que es deia Solvàndan.

Norsjò era un poble petit amb un únic carrer principal, anomenat amb encert Storgatan (o carrer major), que travessava la localitat de punta a punta i era on hi havia les botigues; als carrers perpendiculars a aquest hi havia blocs de pisos on vivien els veïns. A la banda oriental hi havia una petita zona industrial i uns estables; a l'occidental s'elevava una bonica església de fusta. En Blomkvist es va fixar que el poble també tenia una església missionera i una església pentecostal. Un cartell d'un plafó publicitari de la parada d'autobusos anunciava un museu de la caça i un altre de l'esquí. Un pamflet abandonat anunciava que Veronika cantaria al recinte firal per Sant Joan. Podia anar d'una punta del poble a l'altra en menys de vint minuts.

El carrer de Solvàndan, a cinc minuts de l'hotel, era tot de cases unifamiliars. Ningú no va respondre quan en Blomkvist va trucar al timbre. Eren dos quarts de deu i va donar per fet que en Hartman havia marxat a la feina o que, si estava jubilat, havia sortit a fer alguna gestió.

La següent parada va ser la ferreteria d'Storgatan. Va pensar que tothom que visqués a Norsjò tard o d'hora havia de venir a la ferreteria. Hi havia dos dependents. En Blomkvist va triar el més gran, potser d'uns 50 anys o més.

—Hola. Busco una parella que probablement va viure a Norsjò als anys seixanta. L'home potser va treballar a la fusteria Norsjò. No en sé el cognom, però tinc dues fotografies que es van fer el 1966.

El dependent va estudiar les fotografies una llarga estona, però finalment va remenar el cap dient que no recordava ni l'home ni la dona.

A l'hora de dinar va fer una hamburguesa en una parada de frankfurts propera a l'estació d'autobusos. Havia deixat córrer les botigues i havia passat per l'ajuntament, la biblioteca i la farmàcia. La comissaria era buida, i havia començat a abordar gent gran a l'atzar. A primera hora de la tarda va preguntar a dues dones joves: no reconeixien la parella de la fotografia, però van tenir una bona idea.

—Si les fotos es van fer el 1966, avui aquestes persones deuen tenir prop de seixanta anys. Per què no passa per la llar de jubilats de Solbacka i pregunta allà?

En Blomkvist es va presentar a una dona del taulell de recepció de la llar de jubilats explicant el que volia saber. La dona se'l va mirar amb recel, però finalment es va deixar convèncer. El va dur a la sala de dia, on va passar mitja hora ensenyant les fotos a un grup de persones grans. Es van mostrar molt amables, però ningú no va poder identificar la parella.

A les cinc va tornar a Solvàndan i va trucar a la porta d'en Hartman. Aquesta vegada va tenir més sort. Els Hartman, tant l'home com la dona, estaven retirats i havien estat fora tot el dia. Van convidar en Blomkvist a passar a la cuina, on la dona va fer cafè immediatament mentre en Mikael explicava què buscava. Com en tots els altres intents d'aquell dia, no en va treure res. En Hartman es va gratar el cap, va encendre una pipa i després de rumiar-hi un moment va concloure que no reconeixia la parella de la fotografia. Marit i muller parlaven entre si en el dialecte de Norsjò, i a en Blomkvist de vegades li costava entendre el que deien. Ella va dir knóvelhara quan va constatar que la dona de la fotografia tenia cabells arrissats.

—Però té molta raó quan diu que és un adhesiu de la fusteria —va comentar el marit—. Ha estat molt observador de reconeixe'l. Però el problema és que donàvem aquests adhesius a tort i a dret: als transportistes, als clients o als proveïdors, als ebenistes, als operaris, a tota mena de gent.

—Trobar aquesta parella està sent més difícil del que em pensava.

—Per què els vol trobar?

En Blomkvist havia decidit explicar la veritat si algú l'hi preguntava. Tot intent d'inventar-se una excusa sobre la parella de les fotos simplement sonaria fals i només crearia confusió.

—És llarg d'explicar. Estic investigant un crim que va tenir lloc a Hedestad el 1966, i em penso que les persones de les fotos potser van veure el que va passar. No són sospitoses en cap cas, i no crec que siguin conscients que potser tenen informació que podria ajudar a resoldre el crim.

—Un crim? Quina mena de crim?

—Em sap greu, però no els en puc dir res més. Sé que sembla estrany que algú vingui aquí gairebé quaranta anys després provant de trobar aquesta parella, però el crim encara no està resolt i fa poc s'han descobert noves pistes.

—Entesos. Sí, efectivament, sobta una mica el que busca vostè.

—Quanta gent treballava a la fusteria?

—La plantilla habitual era de quaranta persones, si fa no fa. Jo hi vaig treballar des dels 17 anys, a mitjan cinquanta, i fins que va tancar. Aleshores em vaig fer transportista. —En Hartman va rumiar un moment—. Es l'únic que li puc dir. El tipus de les seves fotografies no hi va treballar mai. Potser era transportista, però si ho hagués estat em penso que el reconeixeria. De tota manera, encara hi ha una altra possibilitat. Potser el seu pare o algun altre parent treballava a la fusteria i aquest cotxe no és seu.

En Mikael va fer que sí amb el cap.

—Sóc conscient que hi ha un munt de possibilitats. Se li acudeix algú amb qui pugui parlar?

—Sí —va dir en Hartman, assentint amb el cap—. Vingui demà al matí i anirem a parlar amb algun dels meus antics companys.

La Salander tenia un problema de metodologia de certa importància. Era experta recollint informació sobre qui fos, però el seu punt de partida sempre era un nom i un número de la Seguretat Social d'una persona viva. Si l'individu constava en un arxiu informàtic, com inevitablement era el cas de tothom, aleshores el subjecte queia ràpidament a la seva teranyina. I si l'individu tenia ordinador amb connexió a Internet, una adreça de correu electrònic i potser fins i tot una pàgina web personal, cosa que pràcticament tothom que li tocava investigar tenia, ella tard o d'hora descobria els seus secrets més íntims.

La feina que havia acceptat fer per a en Blomkvist era completament diferent. Aquest encàrrec, dit d'una manera planera, era identificar quatre números de la Seguretat Social basant-se en dades d'allò més vagues. Per acabar-ho d'adobar, aquests individus molt probablement feia unes quantes dècades que eren morts. Així doncs, segurament no figuraven en cap arxiu informàtic.

La teoria d'en Blomkvist, basada en el cas de la Rebecka Jacobsson, era que aquests individus havien estat víctimes d'un assassí. Això significava que devien constar en diverses investigacions no resoltes de la policia. No hi havia cap pista sobre quan o on havien tingut lloc aquests assassinats, llevat que havia de ser abans del 1966. Pel que feia a la recerca, s'enfrontava a una situació totalment nova.

«Bé doncs, per on ho he d'agafar, això?»

Va entrar al web de Google i va teclejar les paraules clau «Magda» + «assassinat». Era la cerca més simple que podia fer. Per a la seva sorpresa, de seguida se li va obrir una porta per avançar en la investigació. La primera entrada era la programació de TV Vàrmland, la televisió de Karlstad, que feia referència a un episodi de la sèrie Els assassinats de Vàrmland, emès el 1999. A continuació va trobar un breu article del Vàrmlands Folkblad.

El nou episodi de la sèrie EU assassinats de Vàrmland se centra en Magda Lovisa Sjòberg, de Ranmotràsk, una mort misteriosa i horripilant que va mobilitzar la policia de Karlstad ara fa unes quantes dècades. L'abril del 1960, aquesta grangera de 46 anys la van trobar brutalment assassinada al graner de la família. El periodista Claes Gunnars descriu les darreres hores de la seva vida i la recerca infructuosa de l'assassí. El crim va causar una gran commoció a l'època, i s'han proposat moltes teories sobre qui en va ser el culpable. Un jove membre de la família apareixerà al programa per parlar-nos sobre com li van destrossar la vida quan el van acusar de l'assassinat. 20.00 h.

Va trobar més informació útil a l'article «El cas de la Lovisa va commocionar tota la contrada», que es va publicar a la revista Vàrmlandskultur. Havien penjat tots els textos de la revista a la xarxa. Escrit amb gran truculència i en un to colloquial i captivador, l'article descrivia com el marit de la Lovisa Sjòberg, el llenyataire Holger Sjòberg, havia trobat la seva dona morta en tornar de la feina vora les cinc de la tarda. La dona havia estat objecte d'una agressió sexual greu, l'havien apunyalat i finalment l'havien assassinat amb una forca. El crim va passar al graner de la família, però el que va cridar més l'atenció va ser que, després de cometre l'assassinat, la van lligar de genolls a dins d'una quadra.

Més endavant es va descobrir que a un dels animals de la granja, una vaca, li havien clavat un ganivet en un costat del coll.

Al principi es va sospitar del marit, però des de les sis del matí havia estat treballant amb els seus companys de feina en una tala a quaranta quilòmetres de casa seva. Es va poder verificar que la Lovisa Sjòberg havia estat viva com a mínim fins a les deu del matí, quan havia rebut la visita d'una amiga. Ningú no havia vist ni havia sentit res; la granja era a quatre-cents cinquanta metres del veí més proper.

Després de descartar el marit com a sospitós, la investigació de la policia es va centrar en el nebot de la víctima, de 23 anys. Havia tingut diversos problemes amb la justícia, anava molt curt de calés i moltes vegades havia demanat petites sumes a la seva tia. La coartada del nebot era molt poc sòlida i el van tenir sota custòdia durant una temporada, però el van alliberar per manca de proves. Tot i això, molta gent del poble considerava força probable que fos el culpable de l'assassinat.

La policia va seguir una altra pista. Una part de la investigació va ocupar-se a buscar un vagabund que havia estat vist pels topants; també corria el rumor que un grup de «gitanos» havia fet un seguit de robatoris. Per què haurien comès un assassinat tan salvatge i amb connotacions sexuals sense robar res no es va explicar mai.

Durant un temps les sospites es van centrar en un veí del poble, un solter que de jove havia estat sospitós d'un delicte homosexual (això era a l'època en què l'homosexualitat encara era un delicte punible) i, segons diverses declaracions, tenia fama de ser «estranyot». Per què algú que suposadament era homosexual cometria un crim sexual contra una dona tampoc no es va explicar mai. Cap d'aquestes pistes, ni d'altres, va comportar cap acusació ni cap condemna.

La Salander va considerar que hi havia una relació clara amb la llista de l'agenda de la Harriet Vanger. El Levític, 20:16, deia: «Si una dona s'acosta a una bèstia qualsevol per aparellar-s'hi, mataràs la dona i la bèstia. Moriran irremissiblement; que la seva sang caigui damunt d'ells.» No es podia tractar de cap coincidència que l'esposa d'un granger que responia al nom de Magda hagués estat trobada en un graner amb el cos lligat i collocat expressament dins d'una quadra.

L'interrogant era per què la Harriet Vanger havia apuntat el nom de «Magda» en comptes del de «Lovisa», que segons semblava era el nom de la víctima. Si el nom complet no hagués sortit sencer a l'anunci del programa de televisió, la Salander no hi hauria caigut.

I, per descomptat, la qüestió més important de totes era: hi havia cap relació entre l'assassinat de la Rebecka el 1949, l'assassinat de la Magda Lovisa el 1960 i la desaparició de la Harriet Vanger el 1966?

Dissabte al matí, en Hartman va acompanyar en Blomkvist a fer un tomb per Norsjò. Al matí van visitar cinc antics empleats que vivien a una passejada de casa dels Hartman. Tots els van oferir cafè. I tots van estudiar les fotografies i van fer que no amb el cap.

Després d'un dinar senzill a casa dels Hartman, van agafar el cotxe. Van visitar quatre pobles dels voltants de Norsjò on vivien antics empleats de la fusteria. A cada parada en Hartman va ser rebut càlidament, però ningú no els va poder ajudar. En Blomkvist començava a desesperar-se.

A les quatre de la tarda, en Hartman va aparcar el cotxe a fora de la típica granja vermella de Vàsterbotten, a la vora de Norsjòvallen, just al nord de Norsjò, i va presentar en Mikael a en Henning Forsman, un mestre ebenista jubilat.

—Sí, és el noi de l'Assar Brànnlund —va explicar en Forsman tan bon punt en Blomkvist li va mostrar les fotos. «Sorpresa!»

—Oh, de manera que és el noi de l'Assar —va dir en Hartman—. L'Assar era un encarregat de compres. —Com el puc trobar?

—El nano? Bé, hauria de cavar una mica. Es deia Gunnar i treballava a la mina de Boliden. Va morir en una explosió a mitjan anys setanta.

En Blomkvist es va ensorrar.

—Però la seva dona encara és viva. Es la que surt aquí, a la foto. Es diu Mildred i viu a Bjursele. —Bjursele?

—Es a uns deu quilòmetres, baixant per la carretera de Bastutràsk. Viu a la casa gran de color vermell que hi ha a mà dreta en arribar al poble. La tercera casa. Conec bé la família.

—Hola, em dic Lisbeth Salander i estic escrivint una tesi sobre criminologia i violència contra la dona al segle XX. M'agradaria saber si puc visitar el districte de policia de Landskrona i repassar la documentació d'un cas del 1957. Té a veure amb l'assassinat d'una dona que es deia Rakel Lunde. Té idea d'on podria trobar aquests documents?

Bjursele era com un pòster turístic de la vida rural a Vàsterbotten. Estava format per aproximadament vint cases més o menys emplaçades en un semicercle a una banda d'un llac. Al centre del llogarret hi havia una cruïlla amb un rètol indicador que apuntava a Hemmingen, a onze quilòmetres, i un altre que apuntava a Bastutràsk, a disset quilòmetres. A prop de la cruïlla hi havia un petit pont que franquejava un rierol; en Blomkvist es va imaginar que era el de Bjur. En ple estiu, era de postal.

Va aparcar al pati, al clavant d'un supermercat Konsum que ja no estava obert, pràcticament a l'entrada de la tercera casa de la dreta. Quan va trucar a la porta, no va respondre ningú.

Va fer una passejada d'una hora per la carretera en direcció a Hemmingen. Va passar per un indret on el rierol formava uns ràpids. Va trobar dos gats i va veure un cabirol, però ni una sola persona, abans de fer mitja volta. La porta de la Mildred Brànnlund encara estava tancada.

En un pal de l'electricitat a prop del pont, va veure un pamflet mig desprès que anunciava el CCTB, és a dir: el Campionat d'Andròmines Tukting de Bjursele. El tukting, pel que semblava, era un esport d'hivern que consistia a fer curses de cotxes sobre un llac glaçat fins a destrossar-los.

Va esperar fins a les deu de la nit abans de deixar-ho córrer i tornar a Norsjò, on va sopar tard i tot seguit es va ficar al llit per llegir el desenllaç de la novella de Val McDermid.

Era esborronador.

A les deu de la nit la Salander va afegir un altre nom més a la llista de la Harriet. Ho va fer amb dubtes i després d'haver-hi rumiat durant hores.

Havia descobert una drecera. De manera més o menys regular, es publicaven articles sobre assassinats no resolts, i en un suplement del diumenge d'un diari de la tarda va trobar un article del 1999 amb el titular «Molts assassins de dones queden lliures». Era un article breu, però recollia els noms i les fotografies de diverses víctimes d'assassinats que havien fet córrer molta tinta. Hi havia el cas Solveig de Norrtàlje, l'assassinat de l'Anita a Norrkòping, la Margareta a Helsingborg i molts altres.

El cas més antic es remuntava als anys seixanta, i cap dels assassinats concordava amb la llista que la Salander havia rebut d'en Blomkvist. Però un cas li va cridar l'atenció.

El juny del 1962 una prostituta que es deia Lea Persson, de Gòteborg, havia anat a Uddevalla a veure la seva mare i el seu fill de 9 anys, del qual tenia cura la mare. Un diumenge al vespre, després d'una visita d'uns quants dies, la Lea havia fet una abraçada a la mare, s'havia acomiadat i havia agafat el tren per tornar a Gòteborg. La van trobar dos dies més tard darrere un contenidor d'un solar industrial abandonat. L'havien violat i el seu cos havia estat objecte d'una violència extremament salvatge.

L'assassinat de la Lea va despertar un viu interès en forma de fulletó d'estiu al diari, però no es va identificar mai cap assassí. A la llista de la Harriet Vanger no hi havia cap Lea. Ni tampoc la forma de la mort encaixava amb cap de les citacions de la Bíblia que havia fet la noia.

Tanmateix, hi havia una coincidència tan estranya que la Salander de seguida va parar l'antena. A deu metres d'on es va trobar el cos de la Lea hi havia un test de flors amb un colom a dins. Algú havia lligat un cordill al coll del colom i l'havia passat a través del forat del fons del test. Llavors havien posat el test sobre una foguera que havien encès entre dos maons. Res no demostrava que aquesta crueltat tingués cap relació amb la mort de la Lea. Podria haver estat un cruel joc de nens, però la premsa va batejar el cas com «l'assassinat del colom».

La Salander no era lectora de la Bíblia (de fet, ni tan sols la tenia), però aquell vespre va anar a l'església de Hògalid i amb una mica de dificultat va aconseguir que n'hi deixessin una. Es va asseure en un banc del parc, a fora de l'església, i va llegir el Levític. Quan va arribar al capítol 12, verset 8, se li van aixecar les celles. Parlava de la purificació de les dones després del part.

Si no té prou mitjans per a un anyell, prendrà dues tórtores o dos colomins, l'un per a l'holocaust i l'altre per a l'ofrena pel pecat; i el sacerdot farà expiació per ella i quedarà purificada.

La Lea es podria haver inclòs perfectament a l'agenda de la Harriet com: Lea — 31208.

La Salander es va adonar que cap de les feines que havia fet fins ara no tenien ni de bon tros l'abast d'aquest encàrrec.

La Mildred Brànnlund, que s'havia tornat a casar i que ara es deia Mildred Berggren, va obrir la porta quan en Blomkvist hi va trucar a les deu del matí de diumenge. La dona era molt més gran, és clar, i pesava el doble, però ell la va reconèixer de seguida.

—Hola, em dic Mikael Blomkvist. Vostè deu ser la Mildred Berggren.

—Això mateix.

—Em sap greu trucar a la seva porta així, però m'ha costat molt trobar-la i és una mica complicat d'explicar.

—En Blomkvist va somriure—. Podria passar i demanar-li que em dediqués una mica del seu temps?

El seu marit i un fill d'uns 35 anys eren a casa, i ella, sense dubtar gaire, va convidar en Blomkvist a entrar i a seure a la cuina. Ell va donar la mà a tothom. Havia begut més cafè que mai durant les darreres vint-i-quatre hores, però havia après que a Norrland era de mala educació dir que no. Quan el cafè va ser a taula, la Mildred es va asseure i, una mica encuriosida, va preguntar-li com el podia ajudar. Era obvi que a ell li costava entendre el dialecte de Norsjò, i la dona va canviar al suec estàndard.

En Blomkvist va respirar fondo.

—Es tracta d'una història llarga i peculiar —va dir—. El setembre del 1966 vostè era a Hedestad amb el seu marit d'aleshores, en Gunnar Brànnlund.

La dona va semblar sorpresa. Ell va esperar que assentís al que deia abans de posar la fotografia de Jàrnvàgsgatan just davant, seu damunt la taula.

—Aquesta foto és d'aleshores. Se'n recorda?

—Ai, Senyor! —va exclamar la Mildred Berggren—. Això va ser fa molt de temps.

El seu marit actual i el fill s'hi van acostar per mirar la fotografia.

—Estàvem de lluna de mel. Havíem baixat en cotxe a Estocolm i Sigtuna, i ja tornàvem cap a casa i ens vam aturar en alguna banda. Ha dit que era Hedestad, oi?

—Sí, Hedestad. Aquesta fotografia es va fer cap a la una del migdia. Fa temps que miro de trobar-la i no m'ha resultat fàcil.

—Va trobar una fotografia vella meva i m'ha seguit la pista? No em puc imaginar com se n'ha sortit.

En Blomkvist va posar la foto de l'aparcament sobre la taula.

—L'he pogut trobar gràcies a aquesta foto, que es va fer aquell mateix dia una mica més tard. —I va explicar com, a través de la fusteria Norsjò, havia trobat en Hartman, que, al seu torn, l'havia portat a en Henning Forsman de Norsjòvallen.

—Deu tenir una bona raó per fer aquesta recerca tan laboriosa.

—La tinc. Aquesta noia que hi ha dreta al seu costat en aquesta fotografia es deia Harriet. Aquell dia va desaparèixer i no la van tornar a veure ni se'n va saber res mai més. La majoria de la gent pensa que va ser víctima d'un assassí. Li puc ensenyar més fotografies?

Va treure l'iBook i l'hi va explicar tot mentre l'ordinador es carregava. Tot seguit li va ensenyar la sèrie d'imatges que mostrava com canviava l'expressió facial de la Harriet.

—Va ser quan examinava totes aquestes fotografies antigues que em vaig fixar en vostè, que estava amb la càmera just al darrere de la Harriet. Sembla que faci una foto en la direcció del que ella estava mirant, que és el que li va provocar aquesta reacció. Sóc conscient que estic apostant fort, però l'he estat buscant per preguntar-li si per casualitat encara conserva les fotografies d'aquell dia.

Estava preparat perquè la Mildred Berggren refusés la idea i li digués que les fotos feia temps que ja no existien. En canvi, la dona el va mirar amb els seus clars ulls blaus i va dir, com si fos la cosa més natural del món, que per descomptat que encara conservava les fotografies de l'antiga lluna de mel.

Va anar a una altra habitació i va tornar al cap de pocs minuts amb una capsa on guardava una gran quantitat de fotografies en diversos àlbums. Va trigar una estona a trobar les de la lluna de mel. A Hedestad havia fet tres fotos. Una estava borrosa i mostrava el carrer principal. A l'altra sortia el seu marit d'aleshores. La tercera era dels pallassos de la desfilada.

En Blomkvist s'hi va abocar amb impaciència. Va poder veure una persona a l'altra banda del carrer, rere un pallasso. Però la fotografia no li va dir absolutament res.

Capítol 20

Dimarts, 1 de juliol — Dimecres, 2 juliol

El primer que va fer en Blomkvist el matí que va tornar a Hedestad va ser anar a casa d'en Frode per preguntar-li per en Vanger. Li va agradar saber que el vell havia millorat força durant la darrera setmana. Encara estava dèbil i delicat, però ara podia seure al llit. El seu estat ja no es considerava crític.

—Gràcies a Déu —va dir en Blomkvist—. M'he adonat que l'aprecio molt.

I en Frode va replicar:

—Ja ho sé. I en Henrik també l'aprecia molt. Com ha anat per Norrland?

—Bé, però no n'he tret res. Ja l'hi explicaré més tard. Ara mateix tinc una pregunta.

—Endavant.

—Què passarà amb Millennium si en Henrik es mor? —Res en concret. En Martin ocuparà el seu lloc a la junta.

—Hi ha cap risc, hipotèticament parlant, que en Martin pugui crear problemes a Millennium si no aturo la investigació de la desaparició de la Harriet?

En Frode li va adreçar una mirada penetrant.

—Què ha passat?

—En realitat, res. —En Mikael li va explicar la conversa que havia tingut amb en Martin Vanger el dia de Sant Joan—. Mentre jo era a Norsjò, l'Erika em va comentar que en Martin li havia trucat per dir que li feia l'efecte que potser em trobaven molt a faltar a la redacció.

—Entesos. M'imagino que la Cecilia el va burxar. Però no crec que en Martin el pressioni d'aquesta manera per iniciativa pròpia. Té massa senderi. I, recordi, jo també sóc al consell d'administració de la petita societat que vam muntar quan vam entrar a Millennium.

—Però, si es produís una situació espinosa… quina posició prendria?

—Els contractes es fan per respectar-los. Jo treballo per a en Henrik. En Henrik i jo fa quaranta-cinc anys que som amics, i estem completament d'acord en aquesta mena d'assumptes. Si en Henrik morís, ens trobaríem que seria jo, no pas en Martin, qui heretaria les accions d'en Henrik a la societat. Tenim un contracte pel qual ens hem compromès a donar suport a Millennium durant tres anys. Si en Martin ens volgués posar pals a les rodes, cosa que no crec que faci, com a molt podria frenar un petit nombre d'anunciants.

—Que són la base de l'existència de Millennium.

—Sí, però miri-s'ho d'aquesta manera… amoïnar-se per aquesta fotesa és una pèrdua de temps. Ara mateix en Martin lluita per tirar endavant les seves empreses i treballa catorze hores al dia. No té temps per a res més.

—Li puc preguntar, i sé que no és assumpte meu, quina és la situació de la corporació en general?

En Frode va adoptar un aire greu.

—Tenim problemes.

—Sí, fins i tot un periodista d'economia normal i corrent com jo ho pot veure, això. Volia dir com és de greu la situació.

—Confidencialment?

—Que quedi entre nosaltres.

—En les últimes setmanes hem perdut dues comandes importants en la indústria electrònica i estem a punt de ser expulsats del mercat rus. Al setembre ens veurem obligats a acomiadar 1.600 empleats a Orebro i Trollhàttan. Una compensació lamentable per a una gent que fa molts anys que treballa per a la companyia. Cada vegada que tanquem una fàbrica, la confiança en la companyia rep un revés.

—En Martin està sota pressió.

—Estira el carro tot i caminar per damunt de brases.

En Blomkvist va tornar a la seva caseta de fusta i va trucar a la Berger. No era al despatx, de manera que va parlar amb en Malm.

—La situació és aquesta: l'Erika em va trucar ahir quan vaig tornar de Norsjò. En Martin Vanger li ha estat anant al darrere per… com ho diria… perquè m'animi a prendre més responsabilitats a la redacció.

—Jo també crec que ho hauries de fer —va replicar en Malm.

—Ja ho sé. Però el fet és que tinc un contracte amb en Henrik Vanger que no puc trencar, i en Martin actua en nom d'algú d'aquí dalt que vol que deixi córrer el que estic fent i marxi del poble. Així doncs, l'únic que vol és desempallegar-se de mi.

—Ja ho veig.

—Saluda l'Erika i digues-li que tornaré a Estocolm quan acabi, però no abans.

—Entesos. Estàs com un llum, és clar, però li transmetré el missatge.

—Christer, aquí dalt passa alguna cosa, i no tinc cap intenció de tocar el dos.

En Blomkvist va trucar a la porta d'en Martin Vanger. Li va obrir l'Eva Hassel i el va saludar càlidament. —Hola. Que hi ha en Martin?

Com si respongués a la pregunta, en Martin Vanger va sortir amb un maletí a la mà. Va fer un petó a l'Eva a la galta i va saludar en Mikael.

—Marxava cap al despatx. Volies parlar amb mi?

—Ho podem deixar per a més tard si tens pressa.

—No, digues.

—No tornaré al consell de redacció de Millennium abans d'enllestir la feina que em va encomanar en Henrik. Te n'informo ara perquè no pensis que me n'aniré abans de Cap d'Any.

En Martin es va balancejar sobre els talons un moment.

—Vaja, et penses que em vull desempallegar de tu. —Va callar—. Mikael, n'haurem de parlar en una altra ocasió. Ara mateix no tinc temps per dedicar-me a aficions com la junta del Millennium i tant de bo no hagués acceptat mai la proposta d'en Henrik. Però, creu-me, faré tot el que estigui al meu abast perquè Millennium se'n surti.

—D'això, no n'he tingut mai cap dubte —va replicar en Blomkvist.

—Si concertem una cita per a algun dia de la setmana vinent, podem repassar la situació financera i puc donar-te'n la meva opinió. Però, sincerament, crec que Millennium ara com ara no es pot permetre tenir una de les seves persones clau mirant-se el melic aquí dalt, a Hedeby. M'agrada la revista i crec que la podem fer més gran junts, però tu ets essencial per aconseguir-ho. Estic en un conflicte d'interessos: o compleixo els desitjós d'en Henrik o duc a terme la meva feina a la junta del Millennium.

En Blomkvist es va posar el xandall i va sortir a córrer cap al Fortí i fins a la cabana d'en Gottfried, abans d'enfilar cap a casa a un ritme més pausat al llarg de la costa. En Frode estava assegut a la taula del jardí. Va esperar pacientment mentre en Mikael bevia d'una ampolla d'aigua i s'eixugava la suor del front amb una tovallola.

—Això no sembla gaire saludable, amb aquesta calor.

—Home, què vol que li digui… —va contestar en Blomkvist.

—M'equivocava. No era la Cecília qui pressionava en Martin; era la Isabella. Està mobilitzant el clan Vanger per cobrir-lo de quitrà i plomes, i si pot, també cremar-lo a la foguera. En Birger li fa costat.

—La Isabella?

—Es una dona mesquina i perversa que no s'estima ningú en general. Ara mateix sembla que el detesta a vostè en particular. Està escampant rumors dient que és un estafador que va engalipar en Henrik perquè el contractés i que l'ha pertorbat tant que el pobre home ha tingut un atac de cor.

—Espero que ningú no s'ho empassi.

—Sempre hi ha algú disposat a escoltar rumors malèvols.

—Provo d'esbrinar què li va passar a la seva filla… i m'odia. Si la Harriet hagués sigut la meva filla, jo hauria reaccionat d'una altra manera.

A les dues del migdia li va sonar el mòbil.

—Hola, em dic Conny Torsson i treballo al Hedestads-Kuriren. Té temps de respondre unes preguntes? Hem rebut un teletip que diu que està vivint aquí, a Hedeby.

—Home, Herr Torsson, aquest teletip ha anat una mica lent. Visc aquí des de Cap d'Any.

—No ho sabia. Què fa a Hedestad?

—Escric. I faig una mena d'any sabàtic.

—En què treballa?

—Ja ho veurà quan ho publiqui.

—Tot just l'acaben de deixar sortir de la presó… —I?

—Què opina dels periodistes que falsegen la informació?

—Els periodistes que falsegen la informació són idiotes.

—Així doncs, opina que vostè és un idiota?

—Per què hauria de pensar-ho? Jo no ho he fet mai.

—Però el van condemnar per difamació.

—I?

En Torsson va dubtar prou estona perquè en Blomkvist es veiés obligat a donar-li un cop de mà.

—Em van condemnar per difamació, no per falsejar informació.

—Però vostè va publicar la informació. —Si truca per discutir la sentència, no tinc cap comentari a fer.

—M'agradaria venir a entrevistar-lo. —No tinc res a declarar sobre aquest tema. —Així doncs, no vol parlar del judici? —Exactament —va replicar, i va penjar. Es va quedar rumiant una bona estona abans de tornar a l'ordinador.

La Salander va seguir les instruccions que havia rebut i va travessar el pont de l'illa de Hedeby amb la Kawasaki. Es va aturar a la primera caseta de l'esquerra. Allò era a la quinta forca, però mentre el seu patró pagués, tant li feia que fos al pol Nord. A més, era genial anar en moto en un trajecte tan llarg per l'autopista E4. Va aparcar i va agafar la bossa de viatge.

En Blomkvist va obrir la porta i la va saludar. Va sortir i va donar una ullada a la motocicleta sense dissimular el seu astorament.

Va xiular.

—Carai, t'agraden les motos!

La Salander no va dir res, però el va observar atentament mentre tocava el manillar i provava l'accelerador. No li agradava que ningú li toqués les seves coses. Aleshores es va fixar en el somriure infantil d'en Blomkvist, que va considerar una circumstància atenuant. La majoria de gent interessada en les motos normalment es reia de la seva motocicleta de petita cilindrada.

—Vaig tenir una moto als 19 anys —va comentar ell, girant-se cap a ella—. Gràcies per venir. Entra, que t'ensenyaré la casa.

Havia demanat un llit supletori als Nilsson. La Salander va fer un tomb per la cabana, amb actitud recelosa, però va semblar tranquillitzar-se en no descobrir senyals de cap trampa insidiosa. En Mikael li va ensenyar on era el lavabo.

—Per si de cas vols prendre una dutxa i refrescar-te.

—M'he de canviar. No vull voltar per aquí vestida de cuir.

—D'acord, mentre et canvies prepararé el sopar.

Va saltar costelles de xai amb salsa de vi negre i va parar la taula a fora, al sol de la tarda, mentre la Salander es dutxava i es canviava. Va sortir descalça, vestida amb una camisola negra de tirants i una faldilla curta texana desgastada. El menjar feia bona olor i ella es va servir dues racions generoses. Fascinat, en Blomkvist li va mirar de reüll els tatuatges de l'esquena.

—Cinc més tres —li va dir la Salander—. Cinc casos de la teva llista de la Harriet i tres casos que em penso que haurien d'haver figurat a la llista.

—T'escolto.

—Només he investigat onze dies i no he tingut temps d'accedir a tots els informes de la policia. En alguns casos els informes s'havien transferit a l'arxiu estatal, i en d'altres encara constaven al districte de la policia local. He fet tres desplaçaments d'un sol dia als diferents districtes de policia, però no he tingut temps d'investigar-los tots. De tota manera, aquests cinc estan identificats.

La Salander va deixar un voluminós feix de papers sobre la taula de la cuina, uns cinc-cents fulls. Ràpidament va classificar el material en diferents piles.

—Posem-los per ordre cronològic. —Va lliurar una llista a en Blomkvist.

1949 — REBECKA JACOBSSON, Hedestad (30112)

1954 — MARI HOLMBERG, Kalmar (32018)

1957 — RAKEL LUNDE, Landskrona (32027)

1960 — (MAGDA) LOVISA SJÓBERG, Karlstad (32016)

1960 — LIV GUSTAVSSON, Estocolm (32016)

1962 — LEA PERSSON, Uddevalla (31208)

1964 — SARA WITT, Ronneby (32109)

1966 — LENA ANDERSSON, Uppsala (30112)

—El primer cas d'aquesta sèrie és la Rebecka Jacobsson, el 1949, ja en coneixes els detalls. El següent cas que vaig trobar va ser la Mari Holmberg, una prostituta de 32 anys de Kalmar que va ser assassinada al seu apartament per l'octubre del 1954. No està del tot clar quan la van matar, ja que no van trobar el cos de seguida, sinó probablement nou o deu dies més tard.

—I com el relaciones amb la llista de la Harriet?

—La van lligar i en van abusar salvatgement, però va morir d'asfíxia. L'assassí fi va ficar a la gola una de les seves pròpies compreses, feta servir.

En Blomkvist va guardar silenci un moment abans de consultar el verset corresponent, Levític 20:18.

«Si un home jau amb una dona durant la menstruació i hi té relacions, tots dos seran extirpats del seu poble: ell ha despullat la font del seu fluix i ella ha destapat el seu fluix de sang.»

La Salander va assentir amb el cap.

—La Harriet Vanger va establir la mateixa relació. Entesos. El següent?

—Maig del 1957, Rakel Lunde, 45 anys. Treballava de dona de la neteja i tenia fama de ser una mica excèntrica. Era endevinaire i el seu passatemps era llegir les cartes del tarot, la mà, etcètera. Vivia als afores de Landskrona, en una casa apartada de tot arreu, i la van assassinar allà a primera hora del matí. La van trobar nua i lligada a un estenedor de la roba del pati del darrere, amb la boca tapada amb cinta adhesiva. La causa de la mort van ser els cops repetits amb un roc voluminós. Tenia incomptables contusions i fractures.

—Càsum déna, Lisbeth, això és una monstruositat!

—Després encara és pitjor. Les inicials «R. L.» són correctes… Has vist la citació de la Bíblia?

—És ben explícita. «I l'home o la dona que tinguin esperit nigromàntic o siguin endevinaires, seran morts irremissiblement. Els lapidareu: que la seva sang caigui damunt seu.»

—Després hi ha la Sjòberg, de Ranmo, als afores de Karlstad Es la que figura a la llista de la Harriet com a Magda. El seu nom complet era Magda Lovisa, però la gent li deia Lovisa.

En Blomkvist va escoltar mentre la Salander li explicava els estranys detalls de l'assassinat de Karlstad. Quan la noia va encendre una cigarreta, ell va assenyalar el paquet i ella l'hi va atansar.

—Així doncs, l'assassí també va atacar l'animal?

—El verset del Levític diu que si una dona té relacions sexuals amb un animal, tots dos han de morir.

—La probabilitat que aquesta dona tingués relacions sexuals amb una vaca és… bé, inexistent.

—El verset es pot interpretar al peu de la lletra. Però n'hi ha prou que «entri en contacte» amb l'animal, cosa que la dona d'un granger ha de fer cada dia.

—Entesos.

—El següent cas de la llista de la Harriet és la Sara. L'he identificat com la Sara Witt, de 37 anys, que vivia a Ronneby Va ser assassinada al gener del 1964; la van trobar lligada al seu llit, víctima d'una agressió sexual, però la mort va ser per asfíxia: la van escanyar. L'assassí també va encendre un foc, probablement amb la intenció de reduir tota la casa a cendres, però l'incendi es va apagar en part tot sol i de la resta se'n van encarregar els bombers, que hi van arribar immediatament.

—I la relació?

—Escolta això. La Sara Witt era filla d'un pastor de l'Església i estava casada amb un altre pastor. El seu marit era fora aquell cap de setmana.

—«Si la filla d'un sacerdot es contamina prostituint-se, ha profanat el seu pare; serà cremada al foc.» Això encaixa amb la llista. Has dit que has trobat més casos.

—He trobat tres dones més que van ser assassinades en circumstàncies igualment estranyes i que podrien haver figurat a la llista de la Harriet. La primera és una dona jove que es deia Liv Gustavsson. Tenia 22 anys i vivia a Farsta. Li encantaven els cavalls; participava en concursos i era tota una promesa. També tenia una petita botiga d'animals de companyia amb la seva germana. La van trobar a la botiga. S'hi havia quedat treballant fins tard fent quadrar la caixa i estava sola. Devia deixar entrar l'assassí voluntàriament. La van violar i escanyar fins a la mort.

—No sembla que tingui a veure amb la llista de la Harriet, oi?

—No ben bé, si no fos per una cosa. L'assassí va rematar les seves atrocitats ficant-li un periquito a la vagina i aleshores va deixar lliures la resta dels animals de la botiga: gats, tortugues, hàmsters, conills, ocells, fins i tot els peixos de l'aquari. Per tant, ja et pots imaginar l'horrible espectacle que es va trobar la germana al matí.

En Blomkvist en va prendre nota.

—La van assassinar a l'agost del 1960, quatre mesos després de l'assassinat de la dona del granger, la Magda Lovisa de Karlstad. En tots dos casos es tractava de dones que treballaven amb animals, i les dues vegades hi va haver sacrifici d'animals. La vaca de Karlstad potser va sobreviure… però m'imagino que deu ser difícil matar una vaca a ganivetades. Amb un periquito és més senzill. I a més, hi va haver un altre sacrifici animal.

—Què?

La Salander va explicar la història de «l'assassinat del colom» de la Lea Persson. En Blomkvist va seure callat durant tanta estona, capficat en els seus pensaments, que fins i tot la Salander es va impacientar.

—D'acord. Admeto la teva teoria —va dir ell finalment—. Queda un cas.

—Un cas que vaig descobrir per casualitat. No sé quants me n'han pogut passar per alt.

—Explica-m'ho.

—Febrer del 1966 a Uppsala. La víctima va ser una gimnasta de 17 anys que es deia Lena Andersson. Va desaparèixer després d'una festa de la seva classe i la van trobar tres dies més tard en una rasa de la plana d'Uppsala, força lluny de la ciutat. L'havien assassinat en algun altre lloc i havien llençat el cos allà. Aquest crim va atreure molt l'atenció dels mitjans, però les veritables circumstàncies que van envoltar la mort mai no es van fer públiques. La noia l'havien torturat monstruosament. He llegit l'informe del forense. La van torturar amb foc. Tenia les mans i els pits cremats d'una manera brutal, i altres cremades en diversos punts del cos.

Li van trobar taques de parafina, cosa que demostrava que s'havien fet servit espelmes, però tenia les mans tan socarrades que les devien cremar amb un foc més potent. Finalment, l'assassí li va serrar el cap i el va llençar al costat del cos.

En Blomkvist va empallidir.

—Valga'm Déu! —va exclamar.

—No he pogut trobar cap citació de la Bíblia que hi encaixi, però hi ha diversos passatges que parlen d'un sacrifici amb foc i d'un sacrifici pels pecats, i en alguns indrets es recomana que l'animal ofert en sacrifici, molt sovint un bou, sigui esquarterat de tal manera que «el cap quedi separat del sagí». El foc també em fa venir a la memòria el primer assassinat, el de la Rebecka, aquí, a Hedestad.

Cap al vespre, quan els eixams de mosquits van començar a atacar, van deixar neta la taula del jardí i es van traslladar a la cuina per continuar la xerrada.

—El fet que no trobessis una citació exacta de la Bíblia no vol dir gran cosa. No és qüestió de citacions; es tracta d'una paròdia grotesca del que hi ha escrit a la Bíblia… més aviat com si s'establissin associacions amb certs passatges trets de context.

—Hi estic d'acord. Ni tan sols manté una lògica. Per exemple, el fragment que diu que si algú té relacions sexuals amb una noia que té la regla cal separar-los a tots dos del seu poble. Si s'interpreta al peu de la lletra, l'assassí s'hauria d'haver suïcidat.

—Per tant, on duu tot això? —es va preguntar en Blomkvist en veu alta.

—La teva Harriet o bé tenia un passatemps ben estrany o bé devia saber que hi havia una relació entre els assassinats.

—Entre el 1949 i el 1966, i potser abans i després també. La idea que un assassí en sèrie, sàdic i dement estigués matant dones durant almenys disset anys sense que ningú hi veiés cap relació em sembla completament increïble.

La Salander va tirar enrere la cadira i es va servir més cafè del cassó que hi havia als fogons. Va encendre una cigarreta. En Mikael es va maleir i n'hi va agafar una altra.

—No, no és tan increïble —va dir ella, aixecant un dit—. Tenim unes quantes dotzenes d'assassinats no resolts de dones sueques durant el segle XX. Aquell professor de criminologia, en Persson, va dir una vegada a la tele que els assassins en sèrie són molt poc habituals a Suècia, però que probablement n'hem tingut alguns que no s'han descobert mai.

Va aixecar un altre dit.

—Aquests assassinats es van cometre al llarg d'un període de temps molt extens i arreu del país. Dos van tenir lloc successivament el 1960, però les circumstàncies van ser molt diferents… la dona d'un granger de Karlstad i una noia de 22 anys d'Estocolm.

Tres dits.

—No se segueix cap pauta clara. Els assassinats es van dur a terme en llocs diferents i ningú no els va firmar. Tot i així, hi ha certs elements que es repeteixen. Animals. Foc. Agressió sexual greu. I, com tu has dit, una paròdia dels textos bíblics. Però sembla que ni un sol dels detectius de la policia va interpretar cap dels assassinats segons la Bíblia.

En Blomkvist l'observava. Amb el seu cos prim, la seva camisola negra, els tatuatges i els pírcings de la cara, la Salander semblava fora de lloc, per no dir una altra cosa, a la caseta dels convidats de Hedeby. Quan va intentar mostrar-se sociable després de sopar, ella va estar taciturna fins a l'extrem de semblar mal educada. Però quan treballava, era una professional de cap a peus. El seu pis d'Estocolm potser semblava sortit d'un bombardeig, però mentalment la Salander estava molt ben organitzada.

—Es difícil de veure la relació entre una prostituta d'Uddevalla que han mort en un solar industrial i la dona d'un pastor que han escanyat a Ronneby i a la qual li han calat foc juntament amb la casa. Si no es té la clau que ens va donar la Harriet, no es pot entendre.

—I això ens duu a la pregunta següent —va afegir la Salander.

—Com carai es va ficar la Harriet en tot això, ella, una noia de 16 anys que vivia en un entorn tan protegit?

—Només lli ha una resposta —va replicar la Salander—. Hi ha d'haver alguna relació amb la família Vanger.

Cap a les onze d'aquella mateixa nit, havien repassat la sèrie d'assassinats i havien discutit les relacions concebibles i els petits detalls de similituds i diferències tan exhaustivament que a en Blomkvist li feia mal el cap. Es va fregar els ulls, es va estirar i va preguntar a la Salander si li venia de gust sortir a fer un tomb. L'expressió de la noia donava entenent que aquesta mena de costums eren una pèrdua de temps, però va acceptar. En Blomkvist li va aconsellar que es canviés de roba i es posés pantalons llargs perquè no li piquessin els mosquits.

Van deixar enrere el petit port esportiu i després van enfilar pel pont cap al promontori d'en Martin Vanger. En Blomkvist anava assenyalant les diverses cases i li parlava de les persones que hi vivien. Se fi va fer difícil quan van arribar a la casa de la Cecília Vanger. La Salander li va adreçar una mirada encuriosida.

Van passar per davant del iot de motor d'en Martin Vanger i van arribar al promontori, i aleshores van seure en una roca i van compartir una cigarreta.

—Hi ha un altre nexe entre les víctimes —va comentar en Blomkvist de sobte—. Potser ja hi has pensat.

—Quin?

—Els noms.

La Salander va reflexionar un moment i va remenar el cap.

—Tots són noms bíblics —va apuntar ell.

—No és cert. On surt una Liv o una Lena a la Bíblia?

—Hi surten. Liv significa «vida», dit d'una altra manera Eva. I vejam… de què és diminutiu Lena?

La Salander va tancar els ulls, empipada. Havia estat més ràpid que ella. I això no li agradava.

—Magdalena —va dir la Salander.

—La meuca, la primera dona, la Verge Maria… totes figuren en aquest grup. Es tan aberrant que faria posar els pèls de punta a un psicòleg. Però se m'ha acudit una altra cosa pel que fa als noms.

La Salander va esperar pacientment.

—També són noms tradicionals jueus. La família Vanger ha tingut més d'un guillat antisemita, nazis i illuminats de la teoria de la conspiració. Ara en Harald Vanger té més de 90 anys, però als anys seixanta estava en el seu millor moment. L'única vegada que l'he vist se'm va plantar al davant en ple carrer cridant que la seva filla era una puta. No hi ha dubte que té problemes amb les dones.

Quan van tornar a la caseta, van fer un mos i van escalfar cafè. En Mikael va donar un cop d'ull als gairebé cinc-cents fulls que li havia preparat la investigadora preferida d'en Dragan Armansky.

—Has fet una feina fantàstica desenterrant totes aquestes dades en tan poc temps —va comentar—. Gràcies. I gràcies també per ser tan amable de venir fins aquí per in-formar-me'n.

—I ara què? —va voler saber la Salander.

—Parlaré amb en Dirch Frode demà i acordaré que et paguin els teus honoraris.

—No em referia a això.

En Blomkvist la va mirar.

—Bé… diria que la feina per a la qual et vaig contractar ja està feta —va respondre ell.

—Però jo no he acabat amb aquesta història.

En Blomkvist es va repenjar contra la paret de la cuina i li va aguantar la mirada. No podia llegir res en absolut en aquells ulls. Durant mig any havia estat treballant tot sol en la desaparició de la Harriet, i aquí tenia una altra persona, una investigadora amb experiència, que comprenia les implicacions de tot plegat. Va prendre la decisió per impuls.

—Ja ho sé. A mi aquesta història també se m'ha ficat al cap. Parlaré amb en Frode. Et contractarem durant una setmana o dues com a… collaboradora en la investigació. No sé si et voldrà pagar la mateixa tarifa que paga a l'Armansky, però de segur que ens entendrem.

La Salander li va somriure. No volia quedar fora del cas i hauria fet la feina de franc sense cap problema.

—Em moro de son —va dir ella, i sense dir res més va entrar a la seva habitació i va tancar la porta.

Al cap de dos minuts, la va obrir i va treure el cap.

—Em sembla que t'equivoques. No es tracta d'un assassí en sèrie que s'ha tornat boig de tant llegir la Bíblia. Simplement, és un d'aquells cabrons que sempre han odiat les dones.

Capítol 21

Dijous, 3 de juliol — Dijous, 10 de juliol

La Salander es va llevar abans que en Blomkvist, cap a les sis del matí. Va escalfar una mica d'aigua per al cafè i es va ficar a la dutxa. Quan en Blomkvist es va llevar, a dos quarts de vuit, ella estava llegint el sumari del cas de la Harriet Vanger a l'iBook d'ell. Va entrar a la cuina amb una tovallola lligada a la cintura i fregant-se els ulls de son.

—Hi ha cafè fet —va dir ella.

En Blomkvist va mirar per damunt de l'espatlla de la noia.

—Aquest document estava protegit amb una contrasenya —va dir.

Ella es va girar i el va mirar atentament.

—Només calen trenta segons per descarregar d'Internet un programa que descodifiqui una protecció de Word.

—Crec que haurem de tenir una conversa, tu i jo, per deixar ben clar què és teu i què és meu —va replicar ell, i se'n va anar a la dutxa.

Quan va tornar, la Salander havia apagat l'ordinador i l'havia tornat a desar al seu lloc del despatx. Després havia encès el PowerBook. En Blomkvist estava segur que ja havia copiat tots els continguts del seu ordinador al d'ella.

La Salander era una fanàtica de la informàtica, amb una concepció molt laxa de l'ètica i la moral.

S'acabava d'asseure a esmorzar quan van trucar a la porta. En Martin Vanger tenia una expressió tan solemne que, per un moment, en Blomkvist va pensar que hi havia anat per donar-los la notícia de la mort del seu oncle.

—No, l'estat d'en Henrik és el mateix que ahir. Sóc aquí per un motiu ben diferent. Puc entrar?

En Blomkvist el va fer passar i li va presentar la seva «collaboradora en la investigació», la Lisbeth Salander. Ella va aixecar la vista per veure aquell gran magnat de la indústria, el va saludar lleugerament amb el cap i es va tornar a concentrar en el seu ordinador. En Martin Vanger la va saludar instintivament, però semblava tan distret que gairebé ni la va veure. En Blomkvist li va servir una tassa de cafè i el va convidar a seure.

—Què passa?

—Estàs subscrit al Hedestads-Kuriren? —No. Però de vegades el llegeixo al Cafè de la Susanne.

—Això vol dir que avui no l'has llegit?

—Veig que ho hauria d'haver fet.

En Martin va treure el diari i l'hi va posar damunt la taula. Li havien dedicat dues columnes de la portada i continuava a la pàgina quatre, «el periodista condemnat per difamació s'amaga entre nosaltres». La fotografia, feta amb teleobjectiu des de l'església de l'altra banda del pont, mostrava en Blomkvist en el moment en què sortia de casa seva.

El periodista, un tal Torsson, havia escrit un article devastador. Resumia el cas «Wennerstròm i explicava que en Blomkvist havia abandonat Millennium de pressa i corrents, i que acabava de sortir de la presó. L'article acabava amb la coneguda frase d'en Blomkvist quan li havia dit que preferia no fer comentaris al Hedestads-Kuriren. El to de l'article era tal que qualsevol dels habitants de Hedestad es creuria que realment tenien un fugitiu que s'amagava a la zona. Cap de les afirmacions de l'article es podia considerar injuriosa, però tenien un to que afavoria molt poc en Blomkvist; el plantejament i l'estil eren els mateixos que fan servir aquesta mena de diaris per als articles sobre terroristes polítics. Es descrivia Millennium com una revista amb poca credibilitat, «amb tendència a l'agitació», i es presentava el llibre d'en Blomkvist sobre periodisme financer com un recull d'«afirmacions controvertides» sobre altres periodistes respectables.

—Mikael… no tinc paraules per expressar el que he sentit quan he llegit aquest article. Es repulsiu.

—Aquest article és un encàrrec —va dir en Blomkvist amb calma.

—Espero que entenguis que jo no hi he tingut res a veure. Gairebé m'ennuego amb el cafè aquest matí quan l'he llegit.

—Qui hi ha al darrere?

—He fet algunes trucades. Aquest tal Torsson és un jove que treballa a l'estiu. Ha escrit l'article per ordre d'en Birger.

—No sabia que en Birger tingués cap influència a la redacció. Al cap i a la fi, és polític i regidor del municipi.

—Tècnicament no hi té cap influència. Però l'editor en cap del Kuriren és en Gunnar Karlman, el fill de l'Ingrid, família d'en Johan Vanger. En Birger i en Gunnar fa temps que són molt amics.

—Ja t'entenc.

—A en Torsson el farem fora immediatament. —Quants anys té?

—No ho sé, la veritat. No l'he vist mai.

—No el facis fora. Quan em va telefonar, em va semblar un periodista molt jove i sense experiència.

—Això no ho podem deixar passar així, sense que tingui cap conseqüència.

—Si vols saber la meva opinió, la situació em sembla una mica absurda des del moment en què l'editor en cap d'una publicació propietat de la família Vanger ataca una altra publicació de la qual en Henrik Vanger és soci i on tu ocupes un lloc al consell. El teu editor, en Karlman, us està atacant a tu i a en Henrik.

—Ja veig per on vas, i hauria d'atribuir les culpes a qui toca. En Karlman és propietari d'una part del grup i sempre que ha pogut m'ha criticat, però crec que és més una venjança d'en Birger per la baralla que vas tenir amb ell a l'hospital. Per a ell ets un destorb.

—Et crec. Per això penso que en Torsson és qui menys culpa en té. Per a un aprenent és molt difícil dir que no quan el teu cap t'està dient que escriguis alguna cosa d'una manera concreta.

—Podria exigir que et demanessin perdó a l'edició de demà.

—Millor que no. Només aconseguiríem començar una lluita interminable que encara empitjoraria més la situació.

—Creus que no hauria de fer-hi res?

—Es que no serviria de res. En Karlman muntaria un numeret i en el pitjor dels casos tu quedaries com un desgraciat que, com que és el propietari, està intentant coartar la llibertat d'expressió.

—Perdona, Mikael, però no hi estic d'acord. Jo també tinc el dret d'expressar la meva opinió. Crec que aquest article fa fàstic i tinc intenció de deixar molt clar el que en penso. Malgrat tot, sóc el substitut d'en Henrik al consell de Millennium, i com a tal no penso deixar que un article tan ofensiu com aquest quedi impune.

—Entesos.

—Exigiré el dret de rèplica. I si deixo en Karlman com un idiota, l'únic culpable serà ell.

—Endavant, fes el que creguis que has de fer.

—Per a mi és molt important que entenguis que jo no hi he tingut res a veure, en aquest atac infame.

—Et crec —va dir en Blomkvist.

—A més, no ho volia comentar ara, però em serveix per demostrar el que et vaig dir. Es important que tornis a incorporar-te a l'equip de redacció de Millennium per demostrar que som un front unit davant del món. Mentre siguis fora, no deixaran d'aparèixer comentaris. Crec en Millennium, i estic convençut que podem guanyar aquesta lluita junts.

—Entenc el teu punt de vista, però ara em toca a mi no estar d'acord amb tu. No puc trencar el meu contracte amb en Henrik, i el fet és que tampoc no voldria fer-ho. M'agrada, saps? I això de la Harriet…

—Sí?

—Sé que és un assumpte delicat per a tu i sóc conscient que en Henrik hi ha estat obsessionat durant molts anys.

—Entre tu i jo, m'encanta en Henrik i és el meu mentor, però quan es tracta de la Harriet perd totalment els papers.

—Quan vaig començar aquesta feina no podia deixar de pensar que era una pèrdua de temps. Però crec que estem a punt de fer un gran descobriment i que és possible que arribem a saber què va passar de debò.

En Blomkvist va percebre el dubte en la mirada d'en Martin Vanger. Finalment, en Vanger es va decidir.

—D'acord. En aquest cas, el millor que podem fer és resoldre el misteri de la Harriet al més aviat possible. Et prestaré tota l'ajuda que pugui perquè acabis la feina per a la teva satisfacció, i la d'en Henrik, i tornis a Millennium.

—Perfecte. D'aquesta manera no hauré de lluitar també contra tu.

—No, no caldrà. Quan tinguis qualsevol problema em pots demanar ajuda. M'asseguraré que en Birger no posi cap tipus d'obstacle a la teva recerca. I intentaré parlar amb la Cecilia per tranquillitzar-la.

—Gràcies. Li he de fer algunes preguntes i fa mesos que evita parlar amb mi.

En Martin Vanger va riure.

—Potser és que teniu altres coses per arreglar. Però això no és assumpte meu. Es van donar la mà.

La Salander havia estat escoltant la conversa. Quan en Martin Vanger va marxar, va agafar el Hedestads-Kuriren i va analitzar l'article. El va tornar a deixar sense fer comentaris.

En Blomkvist va asseure's en silenci, pensatiu. En Gunnar Karlman va néixer el 1948 i l'any 1966 tenia 18 anys. Era una de les persones que eren a l'illa quan va desaparèixer la Harriet.

Després d'esmorzar, va demanar a la seva collaboradora que llegís l'informe policial, i li va donar totes les fotos de l'accident juntament amb l'extens sumari de les investigacions d'en Vanger.

Després, en Blomkvist es va dirigir a casa d'en Frode per demanar-li que preparés un contracte d'un mes per a la Salander com a collaboradora en la investigació.

Quan va tornar a casa, la Salander s'havia installat al jardí i estava immersa en l'informe policial. En Blomkvist va entrar a escalfar cafè. La va estar observant des de la finestra de la cuina. Semblava que llegia en diagonal, sense dedicar més de quinze segons a cada pàgina. Les girava de forma mecànica, i en Blomkvist estava sorprès davant de la seva falta de concentració; no tenia cap sentit, ja que l'informe era molt meticulós. Va preparar dues tasses de cafè i es va asseure amb ella a la taula del jardí.

—Les teves anotacions són d'abans que sabessis que buscàvem un assassí en sèrie.

—Es cert. Simplement vaig anotar preguntes que li volia fer a en Henrik i alguna altra cosa. No seguia cap estructura. Fins ara he estat navegant a cegues, intentant escriure una història, un capítol en l'autobiografia d'en Henrik Vanger.

—I ara?

—En el passat, totes les investigacions se centraven en l'illa de Hedeby. Ara estic convençut que la història, la seqüència dels fets que va acabar amb la seva desaparició, va començar a Hedestad. Això canvia la perspectiva.

—Es impressionant les coses que has descobert amb les fotos —va dir la Salander.

En Blomkvist es va sorprendre. La Salander no semblava del tipus de persones que fan compliments fàcilment, i es va sentir afalagat. D'altra banda, i des d'una perspectiva purament periodística, era cert que es tractava de tot un descobriment.

—Ara et toca donar-me'n els detalls. Què va passar amb aquella foto que vas anar a buscar a Norsjò?

—Vols dir que no t'has mirat les imatges del meu ordinador?

—No he tingut temps. Havia de llegir els resums i saber en quin punt estaves.

En Blomkvist va engegar l'iBook i va obrir la carpeta de les fotografies.

—Es fascinant. La visita a Norsjò era un gran progrés, però vaig tenir una decepció. Vaig trobar la foto, però no ens diu gran cosa. Aquella dona, la Mildred Berggren, tenia guardades totes les seves fotografies de les vacances en àlbums, i la foto era allà. Havien fet servir una pellícula barata en color i trenta-set anys després s'havia descolorit molt i havia agafat un to groguenc. Però, no t'ho creuràs: conservava els negatius en una capsa de sabates. Em va deixar tots els negatius de Hedestad i els vaig escanejar. Això és exactament el que va veure la Harriet.

Va obrir una fotografia que es deia HARRIET/bd-iQ.eps.

La Salander va entendre de seguida la seva decepció. Era la imatge desenfocada d'uns pallassos a la desfilada del Dia de la Infància. Al fons es veia la cantonada de la boutique Sundstròm. Davant de la botiga hi havia unes deu persones dretes a la calçada.

—Crec que aquesta és la persona que va veure, en part perquè he intentat enquadrar el que mirava a partir de l'angle de gir de la seva cara (he fet un dibuix de la cruïlla), i en part perquè és l'única persona que sembla que estigui mirant directament a càmera Això pot voler dir que mirava fixament la Harriet.

El que va veure la Salander era una figura borrosa, dreta al darrere dels espectadors, gairebé a l'altra banda del carrer. Duia una jaqueta fosca amb una franja vermella a les espatlles i uns pantalons foscos, probablement texans. En Blomkvist la va ampliar tant, que la part de dalt de la figura va ocupar tota la pantalla. La fotografia es va fer encara més borrosa.

—Es un home. D'un metre vuitanta aproximadament i complexió normal. Els cabells són d'un ros fosc, una mica llargs, i va ben afaitat. Però és impossible veure-h els trets de la cara o calcular quants anys té; tant podria ser un adolescent com un home de mitjana edat.

—Podries manipular la imatge…

—Ja ho he fet. Fins i tot n'he enviat una còpia a l'especialista en imatge de Millennium. —En Blomkvist va obrir una altra fotografia—. Això és el millor que he pogut obtenir. Simplement, la càmera és massa dolenta i la distància, molt gran.

—Li has ensenyat la fotografia a algú? Potser algú podria reconèixer l'home pel gest o…

—La vaig ensenyar a en Frode. No té ni idea de qui podria ser.

—Potser en Dirch Frode no és precisament la persona més observadora de Hedestad.

—No, però treballo per a ell i per a en Henrik Vanger. Primer vull ensenyar la fotografia a en Henrik abans d'ampliar el cercle.

—Potser no és més que un espectador.

—Es possible. Però va fer que la Harriet tingués una reacció estranya.

Durant els dies següents en Blomkvist i la Salander van treballar en el cas de la Harriet dia i nit. La Salander es va llegir tot l'informe policial, i va fer tota mena de preguntes a en Blomkvist. Només hi podia haver una única veritat, i una resposta aproximada o poc contrastada donava lloc a un interrogatori més intensiu. Es van passar tot un dia examinant els horaris de tots els implicats en el moment de l'accident del pont.

La Salander no deixava de ser un enigma per a en Blomkvist. Tot i que només es llegia els documents de l'informe en diagonal, semblava que sempre es fixava en els detalls més obscurs i contradictoris.

Descansaven al migdia, quan la calor feia insuportable seguir treballant. Aleshores anaven a nedar al canal o passejaven fins al Cafè de la Susanne. La Susanne ara el tractava amb certa fredor. En Blomkvist era conscient que la Salander es veia massa jove i era evident que estava vivint a casa seva. Això, als ulls de la Susanne, el convertia en un home amb pocs escrúpols. No era gaire agradable.

En Blomkvist sortia a córrer cada vespre. La Salander no feia mai cap comentari quan ell tornava a casa sense alè. Era evident que a ella això de córrer no li deia res.

—En tinc més de 40 —li va comentar—. He de fer exercici si vull conservar una mica la forma.

—Es clar.

—Tu no fas exercici? —Boxejo de tant en tant. —Boxeges? —Sí, amb guants.

—I en quina categoria de pes boxeges? —va preguntar quan va sortir de la dutxa.

—En cap. M'entreno una mica i després boxejo amb els nois d'un club de Soder.

«Per què no em sorprèn?», va pensar. Almenys li havia explicat alguna cosa sobre ella. No en sabia gairebé res. Com va acabar treballant per a l'Armansky? Quin tipus de formació tenia? Què feien els seus pares? Si en Blomkvist intentava preguntar-li qualsevol cosa sobre la seva vida, ella es tancava en banda i responia amb monosíllabs o directament l'ignorava.

Una tarda, la Salander va deixar caure el quadern de cop. Arrufava les celles.

— —Què saps de l'Otto Falk, l'antic pastor?

—No gaire. Em vaig reunir amb el pastor actual, una dona, unes quantes vegades al començament de l'any i em va dir que en Falk viu en un geriàtric a Hedestad. Alzheimer.

—D'on era?

—D'aquí, de Hedestad. Va estudiar a Uppsala. —Era solter. I es veia amb la Harriet. —Per què ho preguntes?

—M'he adonat que l'inspector Morell va ser molt indulgent amb ell durant l'interrogatori.

—Als anys seixanta els pastors tenien un estatus social considerablement diferent. Era normal que visqués aquí, a l'illa, més a prop del poder, per dir-ho d'alguna manera.

—Em pregunto fins a quin punt la policia va investigar a fons el personatge. A les fotografies sembla com si fos una casa de fusta gran, amb molts racons on poder-hi amagar un cos.

—És cert, però no hi ha res que indiqui que tingués cap connexió amb els assassinats en sèrie o amb la desaparició de la Harriet.

—En realitat, sí que hi ha una cosa —va dir la Salander amb un petit somriure—. En primer lloc, era pastor, i els pastors, més que ningú altre, tenen una relació especial amb la Bíblia. En segon lloc, és la darrera persona, que sapiguem, que va veure la Harriet i hi va parlar.

—Però va anar fins a l'escenari de l'accident i s'hi va estar unes quantes hores. Apareix en moltes fotografies, sobretot durant el temps en què la Harriet va desaparèixer.

—D'acord, no puc invalidar la seva coartada. Però estava pensant en una altra cosa. Aquesta història tracta d'un sàdic assassí de dones.

—I?

—He estat… He tingut una mica de temps lliure aquesta primavera i he llegit bastant sobre el sadisme, tot i que en un context totalment diferent. Una de les coses que vaig llegir va ser un manual de l'FBI. Afirmava que gran part dels assassins en sèrie condemnats provenien de famílies desestructurades i que de petits havien torturat animals. Alguns dels assassins en sèrie condemnats als EUA havien estat detinguts per provocar incendis. Els animals torturats i els incendis provocats apareixen en molts dels casos d'assassinat de la Harriet, però el que jo pensava realment era que la casa del rector es va incendiar a la darreria dels anys setanta.

—És rebuscat —va dir en Blomkvist.

La Salander va assentir.

—Hi estic d'acord. Però a l'informe policial no trobo res més sobre la causa de l'incendi, i seria molt interessant saber si es van produir altres incendis inexplicables a la zona als anys seixanta. També valdria la pena comprovar si hi va haver casos d'agressions o mutilacions a animals en aquella època.

Quan la Salander se'n va anar a dormir la setena nit des que era a Hedeby, estava una mica enfadada amb en Blomkvist. Durant gairebé una setmana havia passat les vint-i-quatre hores amb ell. Normalment en tenia prou amb set minuts d'estar amb una altra persona perquè li vingués mal de cap, de manera que havia decidit viure com una reclusa. Ella era feliç mentre la gent la deixés en pau. Malauradament, la societat no era tan llesta ni comprensiva; s'havia de protegir de les autoritats socials, dels serveis de protecció de menors i d'altres autoritats tutelars, d'hisenda, de la policia, dels metges, psicòlegs, psiquiatres, mestres i gorilles de discoteca, que (excepte els porters de la Kvarnen, que ja la coneixien) ni tan sols la consideraven apta per permetre-li l'entrada, i això que en tenia 25. Hi havia un exèrcit de persones que semblava que no tinguessin res millor a fer que ficar-se en la seva vida i, si en tenien ocasió, corregir la manera en què havia decidit viure-la.

No servia de res plorar, ho havia après feia molt de temps. També havia après que cada vegada que intentava que algú s'adonés d'alguna cosa de la seva vida, la situació empitjorava. Com a conseqüència, resoldre els seus problemes era cosa seva, i emprava qualsevol mètode que considerés necessari; en Bjurman ja ho havia après i n'estava del tot convençut.

En Blomkvist tenia el mateix costum que tothom, no deixar-la tranquilla i no deixar de fer-li preguntes. Però, d'altra banda, no reaccionava com la majoria d'homes que havia conegut.

Quan ella ignorava les preguntes que ell li feia, simplement es donava per vençut i la deixava en pau. Sorprenent.

El seu primer pas, quan li va agafar l'iBook aquell primer matí, va ser transferir-se tota la informació al seu ordinador. D'aquesta manera, si ell la treia del cas, encara tindria accés al material.

S'havia esperat que, quan aparegués per esmorzar, reaccionaria amb fúria. En canvi, la seva actitud va ser més aviat de resignació, va murmurar alguna cosa sarcàstica i se'n va anar a la dutxa. Després va començar a discutir sobre el que havia llegit. Un home estrany. Podia arribar a pensar que confiava en ella.

Que sabés que ella era una hacker era un problema. La Salander sabia que la descripció legal del tipus de pirateria que feia, tant professionalment com per passar l'estona, era «traspàs illegal d'informació», i li podien caure dos anys de presó. I no volia que la tanquessin. En el seu cas, una condemna de presó significaria perdre els ordinadors i, amb ells, l'única professió que realment sabia fer. Mai no havia dit a l'Armansky com aconseguia la informació per la qual li pagaven.

Excepte el Pesta i algunes persones de la xarxa que, igual que ella, es dedicaven a piratejar professionalment (i la majoria la coneixien només com a «Wasp» i no sabien qui era ni on vivia), en Blomkvist era l'únic que havia descobert el seu secret. La va enxampar perquè va cometre un error que no hauria fet ni un nen de 12 anys, i això no deixava de demostrar que els cucs se li estaven menjant el cervell i que es mereixia que la castiguessin. Però en comptes d'emprenyar-se com una mona, la va contractar.

Per això estava una mica enfadada.

Mentre menjaven una mica abans d'anar a dormir, de sobte ell li va preguntar si era una bona hacker.

Ella mateixa es va sorprendre de la seva resposta.

—Probablement sóc la millor de tot Suècia. N'hi deu haver un parell més del meu nivell.

No dubtava del que deia. El Pesta havia estat millor que ella durant una època, però ja feia temps que l'havia superat.

A més, li va resultar divertit dir-ho. No ho havia fet mai abans. Mai no havia tingut ningú amb qui poder tenir aquest tipus de conversa, i li va agradar comprovar que el seu talent l'havia impressionat. Però aleshores ell va trencar el bon rotllo amb la pregunta sobre com havia après a piratejar ella sola.

Què li podia dir? «Sempre ho he sabut fer.» Però va preferir anar-se'n a dormir sense dir bona nit.

Però la reacció d'ell encara la va irritar més, ja que ni es va immutar quan ella va marxar tan sobtadament. Es va quedar escoltant com es movia per la cuina, recollia la taula i rentava els plats. Sempre es quedava fins més tard que ella, però era obvi que aquell dia ja se n'anava a dormir. El va sentir com anava al lavabo i tot seguit es tancava a l'habitació. Al cap d'uns minuts va sentir com s'estirava al llit, a tan sols un metre de distància del seu, però a l'altre costat de la paret.

Havia compartit la casa amb ell durant una setmana i en cap moment havia intentat seduir-la. Havia treballat amb ella, li havia demanat la seva opinió, l'havia corregida quan anava pel camí equivocat, i havia reconegut que ella tenia raó quan era ella qui el corregia. Maleït sia, l'havia tractada com a una persona.

Va sortir del llit i es va apropar a la finestra per perdre's en la foscor de la nit. Per a ella, la cosa més difícil era despullar-se per primera vegada davant d'algú. Estava convençuda que el seu cos, excessivament prim, era repulsiu. Els seus pits eren patètics, i els malucs encara eren pitjors. No podia oferir gran cosa; a part de ser una dona molt normal, amb els mateixos desitjós i necessitats sexuals que qualsevol altra. Es va quedar allà, plantada durant vint minuts, fins que es va decidir.

En Blomkvist estava llegint un llibre de Sara Paretsky quan va sentir que s'obria la porta i va veure la Salander. Anava embolicada amb un llençol i es va quedar aturada a la porta durant un instant.

—Estàs bé? —li va preguntar.

Ella va fer que no amb el cap.

—Què tens?

Es va apropar al llit, li va agafar el llibre i el va deixar damunt la tauleta. Després es va inclinar i li va fer un petó als llavis. De seguida es va ficar al llit i es va asseure mirant cap a ell, buscant-lo. Va posar la mà damunt del llençol, sobre l'estómac d'ell. Com que no protestava es va inclinar i li va mossegar un mugró.

En Blomkvist estava estupefacte. La va agafar per les espatlles i la va incorporar de manera que li pogués veure la cara.

—Lisbeth… no sé si és una bona idea. Hem de treballar junts.

—Vull que em follis. I no tindré cap problema per treballar amb tu; en canvi, si em fas fora sí que tindré un problema molt gran.

—Gairebé no ens coneixem.

Ella va riure. Amb un riure sobtat, com si hagués tossit.

—Sé que no has deixat escapar mai una oportunitat així. Ets del tipus d'homes a qui els agraden les dones. Què passa? No sóc prou atractiva per a tu?

En Blomkvist va dir que no amb el cap mentre intentava pensar alguna cosa intelligent a dir. Com que no deia res, ella va obrir els llençols i es va estirar damunt seu.

—No tinc preservatius —va dir ell.

—Tant se me'n fot.

Quan en Blomkvist es va llevar la va sentir a la cuina. Encara no eren les set del matí. No havia dormit ni dues hores, i es va quedar al llit, endormiscat.

Aquesta dona el desconcertava. En cap moment havia fet ni el més petit gest que li indiqués que tenia cap interès en ell.

—Bon dia —va dir ella des de la porta. I va fer un somriure imperceptible. —Hola.

—No queda llet. Aniré a la gasolinera. Obren a les set.

Se'n va anar ràpidament. Va sentir com sortia per la porta principal. Va tancar els ulls. Aleshores va sentir com la porta es tornava a obrir i un segon més tard va aparèixer per la porta. Ara ja no somreia.

—Serà millor que vinguis a veure això —va dir en un to de veu estrany.

En Blomkvist es va aixecar d'un salt i es va posar els texans.

Durant la nit algú els havia fet un regal. Al porxo hi havia el cadàver mig carbonitzat d'un gat. Tenia les potes i el cap tallat, el cos escorxat i esbudellat, i amb l'estómac al costat del cadàver, com si l'haguessin cremat. El cap del gat estava intacte damunt del seient de la motocicleta de la Salander. De seguida va reconèixer el pèl vermellós.

Capítol 22

Dijous, 10 de juliol

Van esmorzar al jardí, en silenci i sense llet al cafè. La Salander havia anat a buscar una càmera Canon digital i va fer fotos del macabre escenari abans que en Blomkvist anés a buscar una bossa d'escombraries i ho netegés. Ell va ficar el gat al portamaletes del Volvo. Hauria de posar una denúncia a la policia per maltractament d'animals, fins i tot per intimidació, però no estava segur que pogués explicar els motius de la intimidació.

A dos quarts de nou la Isabella Vanger va passar caminant en direcció al pont. No els havia vist, o almenys va fer com si no els hagués vist.

—Com estàs? —va preguntar en Blomkvist a la Salander.

—Bé, gràcies. —Aleshores el va mirar, perplexa. «D'acord. Està esperant que m'enfadi»—. Quan trobi el malparit que ha torturat un gat innocent fins a la mort només per enviar-nos una advertència, agafaré un bat de beisbol i…

—Creus que és una advertència?

—Tens una explicació millor? Es evident que vol dir alguna cosa.

—Sigui quina sigui la veritat que amaga aquesta història, hem molestat prou algú perquè arribi a fer una cosa així. Però hi ha un altre problema.

—Ja ho sé. Es un sacrifici animal com els del 1954 i el 1960, i no sembla creïble que algú que actuava fa cinquanta anys vingui avui a deixar el cadàver d'un animal torturat al porxo de casa teva.

En Blomkvist hi va estar d'acord.

—Els únics que podrien ser sospitosos en aquest cas són en Harald Vanger i la Isabella Vanger. Hi ha molts altres familiars de la banda d'en Johan Vanger, però cap viu en aquesta zona.

En Blomkvist va sospirar.

—La Isabella és una malparida ben capaç de matar un gat, però dubto molt que anés matant dones als anys cinquanta. En Harald Vanger… no ho sé. Se'l veu tan decrèpit que gairebé no pot ni caminar, i no me l'imagino venint fins aquí durant la nit per caçar un gat i fer tot això.

—Llevat que hi hagués dues persones. Una de jove i una de gran.

En Blomkvist va sentir un cotxe que s'allunyava, va mirar en aquella direcció i va veure com la Cecília desapareixia pel pont. «En Harald i la Cecília», va pensar, però gairebé ni es parlaven. Malgrat la promesa d'en Martin Vanger de parlar amb ella, la Cecília encara no havia contestat cap dels missatges que li havia deixat al contestador.

—Ha de ser algú que sàpiga que estem treballant en això i que estem progressant —va dir la Salander, aixecant-se per anar a dins. Quan va tornar a sortir, s'havia posat la caçadora de cuir.

—Me'n vaig a Estocolm. Tornaré a ser aquí al vespre. —Què vas a fer-hi?

—A recollir alguns estris. Si hi ha algú prou boig per matar un gat d'aquesta manera, també ens pot atacar a nosaltres. O incendiar la casa mentre dormim. Vull que vagis a Hedestad i compris dos extintors i dos detectors de fum. Un dels extintors ha de ser d'haló.

Sense dir res més, es va posar el casc, va engegar la motocicleta i es va allunyar pel pont.

En Blomkvist va llençar el cadàver, el cap i els intestins en un contenidor d'escombraries al costat de la gasolinera abans d'anar cap a Hedestad a fer l'encàrrec. En acabat, va anar a l'hospital; havia quedat amb en Frode a la cafeteria i li va explicar el que havia passat al matí. En Frode va empallidir.

—Mikael, no m'hauria imaginat mai que aquesta història s'emboliqués d'aquesta manera.

—Com que no? Al cap i a la fi, la feina era trobar un assassí.

—Però això és fastigós i inhumà. Si hi ha qualsevol perill per a la seva vida o per a la de la senyoreta Salander, cal que ho deixem córrer. Deixi'm parlar amb en Henrik.

—No. Ni parlar-ne. No em vull arriscar que tingui un altre atac.

—No para de preguntar-me com van les coses. —Saludi'l de part meva, si us plau, i digui-li que estic progressant.

—Quin és el següent pas?

—Tinc algunes preguntes. El primer incident va passar just després que en Henrik tingués l'atac, i jo aquell dia me'l vaig passar sencer a Estocolm. Algú va entrar a la meva oficina. Havia imprès els versets de la Bíblia, i les fotografies de Jàrnvàgsgatan eren damunt la meva taula. Vostè ho sabia i en Henrik també. En Martin n'estava al corrent en part, ja que va ser ell qui em va facilitar l'accés a les oficines del Hedestads-Kuriren. Qui més ho sabia?

—Bé, no sé amb qui va parlar en Martin. Però tant en Birger com la Cecília ho sabien. Van discutir sobre la seva recerca als arxius fotogràfics. També ho sabia l'Alexander. I en Gunnar i l'Helena Nilsson. Havien pujat a saludar en Henrik i es van introduir en la conversa. I l'Anita Vanger. —L'Anita? La de Londres?

—La germana de la Cecília. Va tornar amb ella quan en Henrik va tenir l'atac de cor, però es va estar en un hotel; pel que sé, no ha anat a l'illa. Igual que la Cecilia, no vol veure el seu pare. Però se'n va tornar quan en Henrik va sortir de la unitat de cures intensives.

—On s'està la Cecilia? L'he vist aquest matí que creuava el pont, però casa seva està sempre a les fosques.

—No crec que sigui capaç de fer una cosa així, oi?

—No, només vull saber on s'està.

—S'està amb el seu germà Birger, a prop de la casa d'en Henrik.

—Sap on és en aquests moments?

—No. Però segur que no és amb en Henrik.

—Gràcies —va dir en Blomkvist, i es va aixecar.

Tota la família Vanger rondava per l'hospital de Hedestad. En Birger Vanger va entrar a la recepció i es va dirigir cap als ascensors. En Blomkvist es va esperar fins que va marxar. Va anar cap a la recepció i a l'entrada es va trobar en Martin Vanger, al mateix lloc on es va trobar la Cecilia durant la seva primera visita. Es van saludar i es van donar la mà.

—Has vingut a veure en Henrik?

—No, he vingut a trobar-me amb en Frode.

En Martin semblava cansat i feia ulleres. En Mikael va pensar que en els darrers sis mesos, des que l'havia conegut, havia envellit molt.

—Com va tot, Mikael? —li va preguntar.

—Cada dia que passa és més interessant. Espero que quan en Henrik es trobi millor per fi pugui satisfer la seva curiositat.

La casa d'en Birger Vanger era de totxana blanca i estava a uns cinc minuts caminant des de l'hospital. Tenia vistes al mar i al port esportiu de Hedestad. Ningú no va contestar quan en Blomkvist va tocar el timbre. També va trucar a la Cecília al mòbil, però tampoc no va contestar. Es va asseure al cotxe durant una estona tamborinejant amb els dits al volant. En Birger Vanger era tota una incògnita en la collecció de sospitosos. Havia nascut el 1939 i tenia 10 anys quan la Rebecka Jacobsson va ser assassinada, i 27 quan la Harriet va desaparèixer.

Segons en Henrik, en Birger i la Harriet no es veien gairebé mai. S'havia criat a Uppsala amb la seva família, i es va traslladar a Hedestad per treballar a l'empresa. La va deixar un parell d'anys més tard i es va dedicar a la política. Però era a Uppsala quan la Lena Andersson va ser assassinada.

L'incident amb el gat era com un mal presagi, se sentia com si se li acabés el temps.

L'Otto Falk tenia 36 anys quan la Harriet va desaparèixer. Ara en tenia 72, era més jove que en Henrik Vanger, però el seu estat mental no era tan bo. En Blomkvist el va anar a veure al geriàtric d'Svalan, un edifici d'obra vista groc, molt a prop del riu Hede, a l'altre extrem de la ciutat. En Blomkvist es va presentar a la recepcionista i li va demanar permís per parlar amb el pastor Falk. Com que sabia que tenia Alzheimer, va preguntar l'estat de lucidesa que tenia en aquells moments. Una infermera li va explicar que al pastor Falk l'hi havien diagnosticat feia tres anys, i que des d'aleshores la malaltia havia empitjorat molt. En Falk es podia comunicar, però tenia una memòria extremament curta i no reconeixia la majoria dels seus familiars. En general, no tenia gaires moments lúcids. A més, li agafaven atacs d'ansietat quan s'enfrontava a preguntes que no podia respondre.

En Falk estava assegut en un banc del jardí amb tres pacients més i un infermer. En Blomkvist va estar una hora intentant mantenir-hi una conversa.

Recordava força bé la Harriet Vanger. Va aixecar el cap i la va descriure com una noia encantadora. Però en Blomkvist de seguida es va adonar que no recordava que feia tren-ta-set anys que estava desapareguda. En parlava com si l'hagués vista feia poc i va demanar a en Blomkvist que la saludés de part seva i li digués que l'anés a veure. En Blomkvist li va prometre que ho faria.

Era obvi que no recordava l'accident del pont. No va ser fins al final de la conversa que va dir alguna cosa que va posar en alerta en Blomkvist.

De sobte, quan en Blomkvist va treure el tema de l'interès de la Harriet per la religió, en Falk va semblar dubtar. Va ser com si un núvol li passés pel cap. En Falk es va balancejar una estona i després va mirar en Blomkvist i li va preguntar qui era. En Blomkvist es va tornar a presentar i el vell va adoptar un posat pensatiu. Al final, va dir:

—Encara està buscant. Ha d'anar amb compte, i tu l'has d'avisar.

—De què l'he d'avisar?

En Falk va perdre els nervis i va començar a sacsejar el cap.

—Ha de llegir sola escripturem i entendre sufficientia scripturae. És l'única manera que es pugui mantenir solafide. Segur que en Josef els exclourà. Mai no els van acceptar al cànon.

En Blomkvist no va entendre res, però ho va anotar tot. Aleshores el pastor Falk es va inclinar i li va xiuxiuejar:

—Crec que és catòlica. Li encanta la màgia i encara no ha trobat el seu Déu. Necessita que la guiïn.

Sens dubte, per al pastor Falk la paraula catòlic tenia connotacions negatives.

—No estava interessada en el moviment pentecostal?

—No, no, no. Està buscant la veritat prohibida. No és una bona cristiana.

Aleshores el pastor Falk es va oblidar d'en Blomkvist i va començar a parlar amb els altres pacients.

Va tornar a l'illa de Hedeby just després de les dues del migdia. Es va acostar caminant fins a casa de la Cecilia Vanger i va trucar a la porta, però no va sortir ningú. Va tornar a trucar-li al mòbil, però tampoc no va contestar.

Va installar un detector de fum en una de les parets de la cuina i un altre a prop de la porta d'entrada. Va posar un dels extintors al costat de l'estufa, darrere de la porta de l'habitació, i un altre darrere de la porta del quarto de bany. Després es va fer el dinar, una mica de cafè i torrades amb alguna cosa al damunt, i es va asseure al jardí per passar a net les notes que havia pres durant la conversa amb el pastor Falk. Quan va acabar, va aixecar el cap per mirar l'església.

El nou rectorat de Hedeby era una construcció més aviat moderna a només unes passes de l'església. En Blomkvist hi va anar cap a les quatre i va explicar a la pastora Margareta Strandh que hi havia anat perquè necessitava consell en un assumpte teològic. La Margareta Strandh era una dona de cabells foscos, de la mateixa edat que ell; duia texans i camisa de franella. Anava descalça i amb les ungles dels peus pintades. Se l'havia trobada un parell de vegades al Cafè de la Susanne i li havia parlat del pastor Falk. El va rebre amb amabilitat i el va convidar a entrar i a seure al pati.

En Blomkvist li va dir que havia parlat amb l'Otto Falk i li va explicar el que li havia dit. Ella el va escoltar i després li va demanar que li repetís cadascuna de les seves paraules.

—Em van enviar aquí a Hedeby fa tres anys, i de fet no he conegut el pastor Falk. Es va retirar uns quants anys abans, però crec que era un home molt culte. El que li ha dit vol dir, si fa no fa, que «se cenyeixi només a les Escriptures»… sola scriptum… i que és sufficientia scripturae. Això és una expressió que estableix la suficiència de les Escriptures entre els creients. Solafide significa l'única fe o la fe veritable. —Ja ho entenc.

—Tot això és dogma bàsic, per dir-ho d'alguna manera. En general, es tracta de la doctrina de l'Església i no hi ha res d'estrany. Dit d'una altra manera, li estava dient: «Llegeix la Bíblia, et proporcionarà el coneixement que necessites i les respostes a la fe veritable.»

En Mikael es va sentir una mica incòmode.

—Ara li he de preguntar com ha sortit aquesta conversa —va dir ella.

—Li he preguntat per una persona que va conèixer fa molts anys; estic escrivint sobre ella.

—Una persona que buscava la religió?

—Més o menys.

—Entesos. Crec que ja he entès el context. M'ha comentat que el pastor Falk li ha dit dues coses més: que «segur que en Josef els exclourà» i que «mai no els van acceptar al cànon». Es possible que vostè ho hagi entès malament i que hagi dit «Josefus» en comptes de «Josef»? Fet i fet, és el mateix nom.

—És possible —va dir en Blomkvist—. He enregistrat la conversa, si la vol escoltar.

—No, no crec que calgui. Aquestes dues frases deixen ben clar què volia dir. Josefus era un historiador jueu, i la frase «Mai no els van acceptar al cànon» pot voler dir que mai no van formar part del cànon hebreu.

—I això què significa?

Ella va riure.

—El pastor Falk deia que a aquesta persona la fascinaven les fonts esotèriques, en especial els apòcrifs. El mot grec apokryphos vol dir «ocult», i els apòcrifs són els llibres ocults. Hi ha qui creu que s'haurien d'incloure a l'Antic Testament, i hi ha qui els considera massa controvertits. Es tracta dels llibres de Tobies, Judit, Ester, Baruc, els llibres dels Macabeus i alguns altres.

—Disculpi la meva ignorància. Havia sentit a parlar dels apòcrifs, però no els he llegit mai. Què tenen d'especial?

—En realitat no hi ha res d'especial en aquests llibres, excepte que van aparèixer una mica més tard que els de l'Antic Testament. Els apòcrifs es van eliminar de la Bíblia hebrea, però no perquè els estudiosos jueus desconfiessin del seu contingut, sinó simplement perquè es van escriure després que conclogués l'obra de revelació de Déu. D'altra banda, els apòcrifs sí que estan inclosos a la traducció en grec de la Bíblia. L'Església catòlica, per exemple, no els considera controvertits.

—Ja ho entenc.

—Malgrat tot, sí que són molt controvertits per a l'Església protestant. Durant la Reforma, els teòlegs van estudiar l'antiga Bíblia hebraica. Martí Luter va eliminar els llibres apòcrifs de la Bíblia de la Reforma, i més tard Calví va declarar que no havien de servir, en cap moment, com a base per a les conviccions en matèria de fe. I és que els seus continguts es contradiuen o entren en conflicte d'alguna manera amb la claritas scripturae, la claredat de les Escriptures.

—En altres paraules, són uns llibres censurats.

—Més o menys. Per exemple, els apòcrifs sostenen que es pot practicar la màgia, que les mentides poden ser permeses en alguns casos i altres afirmacions per l'estil, que òbviament indignen els intèrprets dogmàtics de les Escriptures.

—Per tant, si una persona és una apassionada de la religió, seria lògic que els apòcrifs formessin part de la seva llista de lectures obligades, i que algú com el pastor Falk s'indignés per això.

—Exactament. Aprofundir en els apòcrifs és gairebé inevitable quan es vol estudiar la Bíblia o la fe catòlica, i també és molt probable que algú que estigui interessat per l'esoterisme en general els llegeixi.

—Per casualitat no deu tenir una còpia dels apòcrifs, oi?

Ella va riure, amb una rialla alegre i amable.

—Es clar que la tinc. De fet, la comissió bíblica va publicar els llibres apòcrifs en el marc d'un estudi nacional dels anys vuitanta.

L'Armansky estava intrigat per saber què passava quan la Salander li va demanar de parlar en privat. La va fer passar, va tancar la porta i la va fer seure a la cadira de les visites. La Salander li va dir que la seva feina per a en Mikael Blomkvist ja estava feta (l'advocat li donaria els diners abans que acabés el mes), però que havia decidit continuar aquella investigació. En Blomkvist li havia ofert un sou considerablement més baix per un mes de collaboració.

—Treballo com a autònoma —va explicar la Salander—. Fins ara no he acceptat mai una feina que no m'haguessis donat tu, tal com vam acordar. El que vull saber és com influiria en la nostra relació si ara agafés un encàrrec pel meu compte.

L'Armansky va encongir les espatlles.

—Ets autònoma, pots acceptar les feines que vulguis i cobrar la quantitat que et sembli. Me n'alegro, que tinguis les teves pròpies fonts d'ingressos. Tot i això, seria una mica deslleial per part teva agafar clients que coneixes a través de nosaltres.

—No tinc cap intenció de fer-ho. He acabat la feina segons el contracte que vam signar amb en Blomkvist. El tema és que vull seguir en el cas. Ho faria encara que fos sense rebre res a canvi.

—No facis mai res de franc.

—Ja m'entens. Vull saber de què va aquesta història. He convençut en Blomkvist perquè demani al seu advocat que em contracti com a collaboradora en la investigació.

Va donar el contracte a l'Armansky, que li va fer una ullada ràpida.

—Això és com treballar gratis. Lisbeth, tens talent. No tens per què treballar per una quantitat tan ridícula. Saps que podries guanyar molt més amb mi si hi dediquessis la jornada sencera.

—Jo no vull treballar la jornada sencera. Dragan, et sóc lleial. Has estat meravellós amb mi des que vaig començar aquí. Vull saber si et sembla bé aquest contracte o si comportarà alguna desavinença entre nosaltres.

—Ja t'entenc.

Hi va reflexionar uns instants.

—No hi haurà cap problema, de debò. T'agraeixo que m'ho hagis preguntat. Si en un futur sorgeix alguna altra situació similar a aquesta, t'agrairia que m'ho consultessis per evitar qualsevol malentès.

La Salander va considerar si volia afegir alguna cosa més. Va clavar la mirada a l'Armansky sense pronunciar ni una paraula. Va assentir amb el cap i va marxar; com sempre, sense ni tan sols acomiadar-se.

Un cop obtinguda la resposta que volia, per a ella l'Armansky va perdre tot l'interès. Va somriure amb serenor. Haver-li demanat consell significava un gran avenç en el seu procés de socialització.

L'Armansky va obrir una carpeta amb un informe sobre la seguretat d'un museu que estava a punt d'inaugurar una gran exposició sobre l'impressionisme francès. Aleshores va deixar la carpeta damunt la taula i va mirar la porta per on acabava de sortir la Salander. Va recordar com havia rigut la Salander amb en Blomkvist a l'oficina i es va preguntar si és que finalment s'estava fent gran o si era en Blomkvist qui l'atreia. Va sentir una certa incomoditat. Mai no s'havia acabat de treure del cap la sensació que la Lisbeth Salander era la víctima perfecta. I ara era ella qui intentava caçar un maníac en un poble perdut.

De camí cap al nord, la Salander va sentir la necessitat d'anar a visitar la seva mare a la residència d'Appelviken. Excepte per la visita del dia de Sant Joan, des de Nadal que no veia la seva mare, i se sentia culpable d'anar-hi tan poc sovint. Una segona visita al cap de només dues setmanes no era gaire freqüent.

La mare era a la sala d'estar. La Salander s'hi va quedar ben bé una hora i va treure-la a fer una volta fins a la bassa dels ànecs que hi havia al jardí de la residència. La mare seguia confonent la Lisbeth amb la seva germana. Com sempre, no hi era tota, però semblava que la visita l'havia inquietat.

Quan la Salander es va acomiadar, la seva mare no la volia deixar anar de la mà. La Salander li va prometre que tornaria per veure-la aviat, però l'expressió de la mare era trista i angoixada.

Com si pressentís algun tipus de desastre.

En Blomkvist es va estar dues hores al jardí llegint els apòcrifs sense poder treure'n cap conclusió. Però fi va venir un pensament al cap. Fins a quin punt era religiosa la Harriet Vanger? El seu interès pels estudis de la Bíblia va començar just un any abans de la seva desaparició. Havia relacionat una sèrie de citacions bíbliques amb diversos assassinats, de manera que no només llegia metòdicament la Bíblia, sinó també els apòcrifs. D'aquí va sorgir el seu interès pel catolicisme.

Va fer exactament la mateixa investigació a què en Blomkvist i la Salander es dedicaven ara, trenta-set anys després? Era la captura d'un assassí el que va despertar el seu interès, i no la religió? El pastor Falk havia dit que la noia estava buscant, no que fos una bona cristiana.

El va interrompre la trucada de l'Erika al mòbil. —Només volia dir-te que en Greger i jo marxem de vacances la setmana vinent. Seré fora quatre setmanes. —On aneu?

—A Nova York. En Greger hi fa una exposició, i hem pensat d'anar-nos-en després al Carib. Un amic d'en Greger ens deixa una casa a Antigua i ens hi estarem dues setmanes.

—Això pinta fantàstic. Passeu-vos-ho bé. I saluda en Greger de part meva.

—La nova edició ja està a punt, i gairebé ja hem acabat la següent. M'hauria agradat que l'haguessis revisat, però en Christer ha dit que ja se n'ocuparia ell.

—Si necessita que l'ajudi em pot trucar. Com va amb en Janne Dahlman?

Ella va dubtar.

—També marxa de vacances. He proposat a en Henry que s'ocupi de l'edició durant aquests dies. Ell i en Christer s'encarregaran de tot.

—Entesos.

—No confio en en Dahlman. Però s'hi esforça. Tornaré a ser aquí el 7 d'agost.

Eren les set del vespre, i en Blomkvist havia telefonat cinc vegades a la Cecilia Vanger. També li havia enviat un missatge de text demanant-li que li truqués. Però no en va obtenir cap resposta.

Va apartar els apòcrifs i es va posar el xandall, va tancar la porta i se'n va anar a córrer.

Va seguir l'estret camí de la vora del riu i després va enfilar cap al bosc. Va travessar matolls i arbres desarrelats tan de pressa com va poder fins arribar, esgotat, al Fortí amb el pols molt accelerat. Es va aturar a la vora de les antigues bateries d'artilleria i va fer estiraments uns quants minuts.

De sobte va sentir un fort espetec i una bala va impactar al mur de formigó, a pocs centímetres del seu cap. Va notar un dolor al cap; els fragments de ciment li havien fet un tall profund.

Durant el que va semblar-li una eternitat, en Blomkvist va estar paralitzat, incapaç de comprendre el que acabava de passar. Llavors es va llançar cap a la trinxera i es va clavar un cop terrible en caure damunt de l'espatlla. El segon tret es va produir just quan aterrava. La bala es va clavar al ciment.

En Blomkvist va aixecar el cap i va mirar al voltant. Era al bell mig de la fortificació. A dreta i esquerra hi havia uns estrets passadissos plens de vegetació d'un metre d'alçada que conduïen cap a les bateries disposades al llarg d'uns dos-cents cinquanta metres. Ajupit, va començar a córrer pel laberint.

De sobte va sentir l'eco de la inimitable veu del capità Adolfsson a les maniobres d'hivern de l'escola d'infanteria de Kiruna. «Blomkvist, amaga el refotut cap si no vols que te'l rebentin.» Vint anys més tard encara recordava els exercicis que els feia fer el capità Adolfsson.

Va parar per recuperar l'alè, amb el cor bategant a tota velocitat. No sentia res més que la seva pròpia respiració. «L'ull humà percep el moviment més ràpidament que les formes i les figures. Quan estiguis explorant el terreny mou-te a poc a poc.» Lentament en Blomkvist va donar un cop d'ull per damunt de la bateria. Tenia el sol just al davant i era impossible veure els detalls, però no va apreciar cap moviment.

Es va tornar a ajupir i va córrer fins a la bateria següent. «Tant és que les armes de l'enemic siguin molt bones. Si no et pot veure, no et pot disparar. Cobreix-te, cobreix-te i cobreix-te. Assegura't de no quedar mai al descobert.»

Era a uns tres-cents metres de la granja d'Ostergàrden. Aproximadament a quaranta metres d'on estava agenollat s'estenia un bosquet de matolls gairebé impenetrable. Però per arribar-hi hauria de baixar corrent per un pendent de gespa des de la bateria d'artilleria, i estaria completament al descobert. Però era l'única solució. Al darrere tenia el mar.

De cop i volta es va adonar del mal que li feia el cap i va descobrir que estava sagnant i que tenia la samarreta xopa de sang. «Les ferides al cap no paren mai de sagnar», va pensar abans de tornar-se a concentrar en la seva posició. Un tret podia ser un accident, però dos volien dir que algú intentava matar-lo. No tenia manera de saber si el franctirador estava esperant tornar-lo a veure.

Va intentar calmar-se i pensar racionalment. Només tenia dues opcions: esperar o sortir corrent. Si el franctirador encara era allí, sens dubte la segona opció era una mala idea. Si es quedava on era, el franctirador podia, perfectament, pujar fins al Fortí, buscar-lo i disparar-li des d'una distància més curta.

«Ell (o ella?) no pot saber si he anat cap a la dreta o cap a l'esquerra.» El fusell devia ser un rifle de caça. Probablement amb mira telescòpica. Això volia dir que el franctirador tenia un camp de visió limitat si buscava en Mikael a través del visor.

«Si estàs a tret, pren la iniciativa.» Es millor que esperar. Va escoltar atentament durant dos minuts; després es va enfilar per la bateria i va baixar el pendent tan ràpid com va poder.

Era a la meitat del pendent quan va sonar un tercer tret, però només va sentir un vague impacte darrere seu. Es va llançar a terra per damunt de la cortina de matolls i va rodolar sobre una catifa d'ortigues. Es va incorporar i, ajupit, es va allunyar en la direcció contrària d'on provenia el foc sense aixecar-se, parant cada cinquanta metres per escoltar. Va sentir un espetec de branques entre ell i la fortificació, i es va llançar panxa a terra.

«Reptar amb l'ajuda dels colzes» era una altra de les recomanacions preferides del capità Adolfsson. En Blomkvist va avançar els següents cent cinquanta metres arrossegant-se pel sotabosc. Anava apartant branques i fulles. En més d'una ocasió va sentir espetecs que provenien del bosquet de darrere seu. El primer semblava que fos molt a prop, a unes vint passes a la dreta. Es va estremir i es va quedar immòbil. Al cap d'una estona va aixecar el cap amb cautela i va mirar al voltant, però no va veure ningú. Es va estar immòbil durant una bona estona, completament alerta, preparat per escapar-se o fins i tot per a un possible contraatac en cas que «l'enemic» el trobés. El següent espetec provenia de molt més lluny. Després es va fer el silenci.

«Sap que sóc aquí. Ha buscat una altra posició per esperar fins que em mogui o s'ha retirat?»

En Blomkvist va seguir reptant pel sotabosc fins que va arribar a la tanca d'Ostergàrden.

Aquest era un altre moment crític. A l'altra banda de la tanca hi havia un camí. Es va quedar estirat a terra, observant. La granja era a uns quatre-cents metres al final d'un pendent. A la dreta de la casa hi va veure vaques pasturant. «Per què ningú no ha sentit els trets i ha sortit a investigar? Es estiu. Probablement no hi ha ningú.»

Era impossible creuar el prat de pastura; quedaria completament al descobert. El camí que vorejava la tanca era el lloc que hauria escollit ell mateix per disparar. Va recular arrossegant-se fins que va sortir a l'altra banda, a un espès bosc de pins.

Per tornar a casa va agafar el camí que vorejava els camps d'Ostergàrden i Sòderberget. Quan va passar per Ostergàrden va veure que el cotxe ja no hi era. Des de dalt de Sòderberget va mirar cap a Hedeby. A les antigues cabanes de pescadors del port esportiu hi havia diversos estiuejants i dones en vestit de bany assegudes i parlant a la dàrsena. Li arribava una olor de barbacoa. Els nens jugaven a l'aigua a prop del moll del port.

Eren les vuit. Cinquanta minuts després que comencessin els trets. En Nilsson estava regant el jardí, duia pantalons curts i anava sense samarreta. «Quanta estona fa que hi ets?» A la casa d'en Vanger només hi havia l'Anna. La casa d'en Harald Vanger semblava deserta, com sempre. Aleshores va veure la Isabella Vanger al pati del darrere. Estava asseguda, parlant amb algú. Va trigar un segon a adonar-se que es tractava de la dèbil Gerda Vanger, nascuda el 1922, que vivia amb el seu fill Alexander en una casa més enllà de la d'en Henrik. No la coneixia, però l'havia vist diverses vegades. La casa de la Cecília Vanger semblava buida, però aleshores en Mikael va veure moviment a la cuina. «Es a casa. El franctirador era una dona?» Sabia que la Cecilia podia tenir una arma. Una mica més enllà va veure el cotxe d'en Martin Vanger a l'esplanada de davant de casa seva. «Quanta estona fa que ets a casa?»

O es tractava d'algú en qui no havia pensat? En Frode? L'Alexander? Hi havia moltes opcions.

Va baixar des de Sòderberget i va seguir la carretera fins al poble; va arribar a casa sense trobar-se ningú. La primera cosa que va veure va ser que la porta estava entreoberta. Gairebé instintivament es va ajupir. Llavors va sentir l'olor del cafè i va veure la Salander per la finestra de la cuina.

El va sentir entrar per la porta de davant i es va girar cap a ell. La Salander es va posar en tensió. Tenia molt mal aspecte, i la sang de la cara començava a coagular-se-li. El costat esquerre de la samarreta blanca era de color carmí. Amb la mà es pressionava el cap amb un mocador xop de sang.

—Sagna moltíssim, però no és res seriós —va dir en Blomkvist abans que ella preguntés.

La Salander es va girar i va agafar el maletí de primers auxilis de l'armari. Hi havia dos paquets de benes elàstiques, un ungüent per als mosquits i un rotllet d'esparadrap. En Blomkvist es va treure la roba i se'n va anar al quarto de bany.

La ferida del cap era un tall tan profund que podia aixecar un bon tros de pell. Encara sagnava i li calien punts de sutura, però va pensar que en tindria prou amb una bena. Va mullar una tovallola amb aigua freda i es va netejar la cara.

Va sostenir la tovallola contra el cap mentre es ficava sota la dutxa i tancava els ulls. Aleshores va donar un cop de puny tan fort contra les rajoles que es va fer mal. «Malparit! Siguis qui siguis et buscaré i no pararé fins que et trobi», va pensar.

Quan la Salander li va tocar el braç, ell va fer un salt com si hagués rebut una descàrrega elèctrica i la va mirar amb tanta fúria als ulls que la Salander va fer un pas enrere. Li va donar el sabó i se'n va tornar a la cuina sense dir res.

Després de dutxar-se, en Mikael s'hi va posar tres trossos d'esparadrap. Se'n va anar a l'habitació i es va posar uns texans i una samarreta neta, i va agafar la carpeta de fotografies impreses. Estava tan furiós que gairebé tremolava.

—Queda't aquí, Lisbeth! —va cridar.

Va caminar cap a la casa de la Cecília Vanger i va trucar al timbre. Al cap de mig minut li va obrir la porta.

—No et vull veure —va dir ella. Aleshores li va veure la cara, amb la sang que li començava a traspassar l'esparadrap.

—Què t'ha passat?

—Deixa'm entrar. Hem de parlar.

Ella va dubtar.

—No tenim res de què parlar.

—Ara sí, i ho podem parlar aquí a les escales o a la cuina. El to d'en Blomkvist era tan ferm que la Cecília va fer un pas enrere i el va deixar entrar. Va seure a la taula de la cuina. —Què t'ha passat? —va dir ella.

—Tu dius que les meves indagacions per descobrir la veritat sobre la Harriet Vanger són una mena de passatemps terapèutic per a en Henrik. Es possible. Però fa menys d'una hora algú ha estat a punt de rebentar-me el cap d'un tret, i ahir a la nit probablement el mateix graciós va deixar un gat brutalment assassinat al meu porxo.

La Cecilia va obrir la boca, però en Blomkvist la va tallar.

—Cecilia, m'importen una merda les teves idees fixes o les teves preocupacions o que de sobte no suportis veure'm. No em tornaré a apropar a tu mai més, i no t'has d'amoïnar perquè torni a molestar-te o et persegueixi. Ara mateix preferiria no haver sentit mai el teu nom ni saber res de la família Vanger. Però vull respostes a les meves preguntes. Com més aviat les responguis, més aviat et desempallegaràs de mi.

—Què vols saber?

—En primer lloc: on eres fa una hora? La cara de la Cecilia es va ennuvolar. —Fa una hora era a Hedestad. —Algú pot confirmar-ho?

—No ho crec, però tampoc no m'he de justificar davant teu.

—En segon lloc: per què vas obrir la finestra de l'habitació de la Harriet el dia que va desaparèixer? —Com?

—Ja m'has sentit. Durant tots aquests anys en Henrik ha intentat esbrinar qui va obrir la finestra de la Harriet durant aquells minuts decisius. Tothom negava haver-ho fet. Hi ha algú que menteix.

—I què carai et fa pensar que vaig ser jo?

—Aquesta fotografia —va replicar en Blomkvist, i va llançar la foto borrosa damunt la taula de la cuina.

La Cecilia va anar cap a la taula i va examinar la fotografia. A en Blomkvist li va semblar veure-li perplexitat a la cara. El va mirar. En Blomkvist va notar una gota de sang que li corria galta avall i que li queia damunt la samarreta.

—Aquell dia a l'illa hi havia seixanta persones —va dir ell—. Vint-i-vuit eren dones. Cinc o sis tenien els cabells rossos i per damunt de l'espatlla. Només una duia un vestit de color clar.

Ella va estudiar la fotografia detingudament.

—I tu penses que sóc jo?

—Si no ho ets, m'agradaria saber qui creus que pot ser. Ningú no sabia que existia aquesta foto. Fa setmanes que la tinc i que provo de parlar-te'n. Potser sóc un idiota, però no l'he ensenyat ni a en Henrik ni a ningú més perquè em fa por convertir-te en sospitosa o fer-te mal. Però necessito una resposta.

—I en tindràs una.

Li va tornar la fotografia.

—Aquell dia no vaig anar a l'habitació de la Harriet. Jo no sóc la de la fotografia. No tinc absolutament res a veure amb la seva desaparició.

Dit això, es va dirigir cap a la porta d'entrada.

—Ja tens una resposta. Ara, si us plau, marxa. Però crec que hauries d'anar a veure un metge perquè et miri aquesta ferida.

La Salander el va dur a l'hospital de Hedestad. Només va necessitar dos punts i un bon embenat per tancar la ferida. També li van donar una pomada de cortisona per a les picades d'ortiga del coll i les mans.

Després de sortir de l'hospital, en Blomkvist es va asseure una bona estona per rumiar si havia d'anar a la policia. Ja podia veure els titulars. «El periodista condemnat per difamació, víctima d'un tiroteig.» Va fer que no amb el cap.

—Anem a casa —va dir.

Era fosc quan van arribar a l'illa de Hedeby, i això li anava molt bé a la Salander. Va posar una bossa d'esports a la taula de la cuina.

—He agafat algunes coses de Milton Security, i ja és hora que les fem servir.

Va distribuir quatre detectors de moviment al voltant de la casa i li va explicar que si algú s'apropava a menys de sis metres un senyal per ràdio faria sonar una petita alarma que va collocar a l'habitació d'en Blomkvist. Alhora, dues càmeres de vídeo ultrasensibles que havia emplaçat als arbres de davant i darrere la casa emetrien els senyals a un ordinador portàtil que va posar a l'armari del costat de la porta principal. Va camuflar les càmeres amb roba fosca.

Va situar una tercera càmera en una gàbia d'ocells damunt la porta. Va fer un forat a la paret per passar-hi els cables. L'objectiu enfocava el carrer i el caminet d'accés des de la reixa fins a la porta principal. Feia una foto de baixa resolució cada segon i l'emmagatzemava al disc dur d'un altre portàtil de l'armari.

En acabat, a l'entrada hi va posar una estora sensible a la pressió. Si algú aconseguia burlar els detectors d'infrarojos i entrava a la casa, es dispararia una alarma de 115 decibels. La Salander fi va ensenyar a desconnectar els detectors amb una clau que guardarien a l'armari, en una capsa. També havia agafat uns prismàtics de visió nocturna.

—No deixes res a l'atzar —va comentar en Blomkvist mentre li servia cafè.

—Una altra cosa. Res d'anar a córrer fins que acabem amb tot això.

—Creu-me, he perdut qualsevol interès a fer exercici.

—No és cap broma. Pot ser que això comencés com un cas misteriós, però amb gats morts i intents de volar-te el cap, estic segura que hem fet emprenyar algú.

Van sopar tard. Tot d'una, en Blomkvist es va sentir mort de cansament i amb mal de cap. No podia ni parlar, i se'n va anar a dormir.

La Salander es va quedar llegint informes fins a les dues.

Capítol 23

Divendres, 11 de juliol

Es va despertar a les sis del matí amb la llum del sol que li entrava per una escletxa de les cortines. Tenia una mica de mal de cap, i sentia dolor si es tocava l'embenat. La Salander dormia de bocaterrosa amb un braç damunt d'ell. Es va fixar en el drac que duia tatuat a tota l'esquena.

Es va posar a comptar els tatuatges de la noia. Duia una vespa al coll, un cordó al voltant d'un turmell, un altre cordó al voltant del bíceps del braç esquerre, un símbol xinès al maluc i una rosa en una de les cuixes. Llevat del drac, tots els tatuatges eren petits i discrets.

Va sortir del llit i va tancar bé les cortines. Va anar al lavabo i se'n va tornar al llit, mirant de no despertar la noia.

Un parell d'hores més tard van esmorzar al jardí. La Lisbeth va mirar fixament en Mikael.

—Com resoldrem aquest trencaclosques?

—Hem de reunir totes les dades que tenim i intentar obtenir-ne més.

—Una de les dades és que algú del nostre entorn està provant de matar-te.

—La qüestió és saber per què. És perquè estem intentant resoldre el misteri de la Harriet o perquè hem desemmascarat un assassí en sèrie fins ara desconegut?

—Hi ha d'haver alguna relació —va dir la Salander.

—Si la Harriet va descobrir que existia un assassí en sèrie, només es pot tractar d'algú que ella coneixia. Si tenim en compte el ventall de possibles candidats dels anys seixanta, n'hi havia com a mínim dues dotzenes. Actualment gairebé no en queda cap, excepte en Harald Vanger, que dubto que als seus gairebé 95 anys es dediqui a córrer pels boscos de Fròskogen amb una pistola. Tots són massa vells per ser una amenaça real, o massa joves per haver operat als anys cinquanta. De manera que tornem a ser on érem.

—Excepte que sigui cosa de dues persones. Una de vella i una de jove.

—En Harald i la Cecília? No ho crec. Em sembla que deia la veritat quan em va dir que ella no era la persona de la fotografia.

—Aleshores qui era?

Van engegar l'iBook d'en Blomkvist i es van passar una hora estudiant amb deteniment cadascuna de les persones que apareixien a la fotografia de l'accident del pont.

—Només m'atreveixo a dir que probablement hi havia tot el poble observant l'escena. Era setembre. La majoria porten jersei i jaqueta. Només hi ha una persona de cabells llargs i rossos que porta un vestit de color clar.

—La Cecília Vanger surt en moltes fotografies. Es com si fos a tot arreu. Entre els edificis i la gent que està mirant l'accident. Aquí està parlant amb la Isabella. Aquí surt al costat del pastor Falk. Aquí és amb en Greger Vanger, el germà mitjà.

—Espera un moment —va demanar en Blomkvist—. Què duu en Greger a la mà?

—Alguna cosa quadrada. Sembla com si fos una capsa.

—És una Hasselblad. Ell també duia càmera de fotos.

Van analitzar les fotografies una vegada més. En Greger apareixia en més d'una, tot i que sovint sortia borrós. En una de les fotos es veia clarament que duia una capsa quadrada.

—Crec que tens raó. Es una càmera —Això significa que hem de tornar a buscar més fotografies.

—Sí, d'acord. Però deixem això un moment —va dir la Salander—. Deixa'm exposar-te una teoria. —Endavant.

—Imaginem que algú de la generació més jove sap que algú de la generació antiga és un assassí en sèrie, però no vol que se sàpiga. L'honor de la família i tot això pesa molt. Això significaria que hi ha dues persones involucrades, però no pas que treballin juntes. L'assassí pot haver mort fa anys, mentre que el nostre assetjador només vol que deixem córrer tot això i tornem a casa.

—I, aleshores, per què deixar un gat mutilat al porxo? Es una referència inequívoca als assassinats.

En Blomkvist va tamborinejar amb els dits damunt la Bíblia de la Harriet.

—Un cop més, una paròdia del ritu de l'holocaust.

La Salander es va inclinar i va mirar cap a l'església mentre citava la Bíblia. Era com si parlés per a ella mateixa.

—«A continuació degollarà el vedell davant del Senyor, i els sacerdots fills d'Aaron presentaran la sang i l'escamparan per damunt i pels costats de l'altar que hi ha a l'entrada del Tabernacle de Reunió. I l'ofrena serà escorxada i esquarterada.»

Es va quedar en silenci, conscient que en Blomkvist la mirava amb una expressió tensa. Ell va obrir la Bíblia pel primer capítol del Levític.

—Et saps també el verset 12?

La Salander no va respondre.

—«Tot seguit serà…» — va començar, mirant-la.

—«Tot seguit serà esquarterat i, amb el cap i el sagí, el sacerdot en disposarà els trossos sobre la llenya apilada al foc encès damunt l'altar» — la seva veu era gèlida.

—I el verset següent?

Ella es va aixecar amb brusquedat.

—Lisbeth, tens una memòria fotogràfica! —va exclamar en Mikael amb sorpresa—. Per això pots llegir una pàgina de la investigació en deu segons.

La reacció de la noia va ser gairebé explosiva. Va mirar en Blomkvist amb tanta fúria que el va deixar perplex. Llavors va canviar d'expressió per deixar pas a la desesperació, va fer mitja volta i va sortir corrents.

—Lisbeth! —va cridar. Però ella va desaparèixer per la carretera.

En Mikael va entrar l'ordinador a la casa, va connectar l'alarma i va tancar la porta principal per anar a buscar-la. Vint minuts més tard la va trobar en un dels molls del port. Era allà, asseguda amb els peus dins l'aigua i fumant. El va sentir aproximar-se pel moll, i ell va veure com es posava tensa. Es va aturar a poques passes de distància.

—No sé què és el que he fet, però no et volia incomodar.

Es va asseure al seu costat, acaronant-li l'espatlla amb una mà.

—Si us plau, Lisbeth. Digues alguna cosa. Es va girar i el va mirar.

—No hi ha res a dir —va dir ella—. Sóc estranya, això és tot.

—Jo estaria encantat de tenir una memòria com la teva. La noia va llençar la burilla de la cigarreta a l'aigua.

En Mikael va seure en silenci durant una bona estona. «Què se suposa que li he de dir? Ets una noia normal i corrent. Què importa que siguis una mica diferent? Quina imatge tens de tu mateixa?»

—En el mateix moment en què et vaig veure vaig pensar que eres diferent —va dir ell—. I saps què et dic? Feia molt de temps que ningú no em queia tan bé des del primer moment.

Uns nens van sortir d'una caseta a l'altra banda del moll i es van cabussar a l'aigua. El pintor, l'Eugen Norman, amb qui en Blomkvist encara no havia parlat mai, estava assegut en una cadira davant de casa, fumant i observant en Blomkvist i la Salander.

—Si m'ho permets, m'agradaria ser amic teu —li va dir—. Però depèn de tu. Me'n torno a casa a fer més cafè. Torna quan en tinguis ganes.

Es va aixecar i la va deixar sola. Només havia pujat la meitat del turó quan va sentir les passes de la jove darrere seu. Van anar plegats fins a casa sense dir res.

Abans d'arribar-hi el va fer parar.

—Estava formulant una hipòtesi… Comentàvem que tot això és una paròdia de la Bíblia. Es cert que va fer servir un gat, perquè suposo que era difícil dur un bou. El cas és que segueix la base de la història. Em pregunto… —va tornar a mirar l'església—. «I l'escamparan pel damunt i pels costats de l'altar que hi ha a l'entrada del Tabernacle de Reunió…»

Van caminar pel pont en direcció a l'església. En Blomkvist va provar d'obrir la porta, però estava tancada. Van voltar una estona pels topants de l'església mirant les làpides fins que van arribar a la capella, que era a prop de l'aigua. De sobte, en Blomkvist va obrir els ulls com taronges. No era una capella, era una cripta. Damunt la porta hi podia llegir el nom de «Vanger» cisellat a la pedra, juntament amb un vers en llatí que no va saber desxifrar.

—«Descansa fins a la fi dels temps» — va traduir la Salander al seu darrere.

En Blomkvist es va girar per mirar-la. Ella va encongir les espatlles.

—He vist aquest vers en algun lloc.

En Blomkvist va esclafir a riure. Ella es va posar tensa i semblava més aviat furiosa, però es va relaxar quan es va adonar que es reia de la situació.

En Blomkvist va intentar obrir la porta. Estava tancada. Va rumiar uns instants, i va demanar a la Salander que s'assegués i l'esperés allà. Va anar fins a casa de l'Anna Nygren i va trucar a la porta. Li va explicar que volia veure de més a prop la cripta familiar, i que es preguntava si en Henrik en tenia una clau. L'Anna va semblar vacillar, però va agafar la clau de l'escriptori.

De seguida que van obrir la porta van saber que no s'equivocaven. La pudor de cadàver cremat i les restes carbonitzades eren molt evidents. Però el torturador del gat no havia fet foc. En un racó hi havia un soldador com els que fan servir els esquiadors per encerar els esquís. La Salander es va treure la càmera de la butxaca de la camisa texana i va fer algunes fotos. Després, amb cautela, va agafar el soldador.

—Podria ser una prova. Hi deu haver deixat empremtes.

—És clar, podem dir a la família Vanger que es colloquin en fila i que ens les donin —va deixar anar ell—. M'encantaria veure com les hi demanes a la Isabella.

—Hi ha altres maneres de fer-ho —va dir la Salander.

Hi havia molta sang a terra, i encara no s'havia assecat del tot. També hi havia una cisalla; van concloure que la devien haver fet servir per tallar el cap del gat.

En Blomkvist va mirar al voltant. Un dels taüts elevats pertanyia a l'Alexandre Vangeersaad, i quatre tombes a terra guardaven les restes dels membres més antics de la família. Des d'aleshores els Vanger havien optat per la incineració. Prop de trenta nínxols de la paret duien els noms dels avantpassats del clan. En Blomkvist va repassar la crònica familiar i es va preguntar on enterraven els membres de la família a qui no assignaven un lloc dins de la cripta, aquells que no consideraven prou importants.

—Ara ja sabem —va comentar en Blomkvist mentre tornaven a creuar el pont— que estem buscant un autèntic boig.

—Què vols dir?

En Blomkvist es va aturar al mig del pont i es va inclinar damunt la barana.

—Si es tractés d'un guillat que estigués intentant espantar-nos, hauria mort el gat al garatge o al mig del bosc. Però, en canvi, va anar a la cripta. Això indica obsessió. Pensa només en el risc que comporta. Es estiu, hi ha gent al carrer i a les nits tothom surt a passejar. La carretera que va fins al cementiri és una carretera principal que creua Hedeby de nord a sud. Encara que ho fes amb la porta tancada, és obvi que el gat es va defensar i va miolar, i la pudor de cremat es devia sentir pertot arreu.

—I per què un guillat, i no una guillada?

—Dubto molt que la Cecília Vanger es passegés amb un soldador en plena nit.

La Salander va encongir les espatlles.

—Ja no confio en ningú, ni tan sols en en Frode i el teu amic Henrik. Tots formen part d'una família que no tindria cap problema a entabanar-te si en tingués ocasió. Què creus que hem de fer ara?

—He descobert molts secrets sobre tu. Quanta gent sap, per exemple, que ets una hacker?

—Ningú.

—Ningú llevat de mi, vols dir. —On vols anar a parar?

—Vull saber si estàs còmoda amb mi. Si hi confies. La noia se'l va mirar una bona estona. Finalment, per tota resposta va fer un arronsament d'espatlles. —No puc fer-hi res.

—Confies en mi? —va insistir en Blomkvist. —De moment —va respondre. —Entesos. Anem a veure en Frode.

Era la primera vegada que l'esposa de l'advocat Frode veia la Salander. La va repassar de dalt a baix i li va fer un somriure educat. A en Frode se li va illuminar la cara quan va veure la Salander. Es va aixecar per anar-los a rebre.

—M'alegro molt de veure't —va dir en Frode—. Em sentia culpable per no haver-te expressat el meu agraïment per l'extraordinària labor que has fet per a nosaltres, tant l'hivern passat com aquest estiu.

La Salander se'l va mirar amb reticència.

—Em pagaven per fer la meva feina —li va contestar.

—No és això. Es que et vaig jutjar malament la primera vegada que et vaig veure. M'agradaria que em disculpessis per haver-ho fet.

En Blomkvist estava sorprès. En Frode estava demanant perdó a una noia de 25 anys, tatuada i plena de pírcings, per una cosa per la qual no calia que es disculpés! El respecte d'en Blomkvist cap a en Frode acabava d'augmentar. La Salander va mirar endavant i el va ignorar.

En Frode va mirar en Blomkvist.

—Què li ha passat al cap?

Es va asseure. En Blomkvist li va fer un petit resum dels esdeveniments de les darreres vint-i-quatre hores. Quan li va explicar que algú li havia disparat a prop del Fortí, en Frode es va aixecar d'un bot. La seva indignació era total.

—Això és una bogeria!

Va fer una pausa i va mirar en Blomkvist de fit a fit.

—Era sap greu, però això s'ha d'aturar. No puc permetre que les seves vides corrin perill. Parlaré amb en Henrik i cancellarem el contracte.

—Segui —li va demanar en Blomkvist.

—No ho entén…

—El que entenc és que la Lisbeth i jo hi som tan a prop que qui sigui que hi ha darrere de tot això està reaccionant d'una manera completament irracional i presa del pànic. Tenim algunes preguntes. En primer lloc: quantes claus hi ha de la cripta familiar dels Vanger i qui en té?

—No entra dins de les meves atribucions i no en tinc ni idea —va respondre en Frode—. M'imagino que hi ha diversos membres de la família que tenen accés a la cripta. Sé que en Henrik té una clau, i que la Isabella hi va de tant en tant, però no et sabria dir si té la seva pròpia clau o si la demana a en Henrik.

—Entesos. Vostè continua formant part del consell. Hi ha algun arxiu corporatiu? Una biblioteca o alguna cosa semblant on guardin articles de premsa i informació sobre l'empresa dels darrers anys?

—Sí que n'hi ha un. Es a l'oficina central de Hedestad.

—L'hem de consultar. Tenen publicacions sobre el personal més antic o alguna cosa per l'estil?

—Ho sento, això tampoc no ho sé. Fa trenta anys que no hi he anat, als arxius. Han de parlar amb una dona que es diu Bodil Lindgren.

—Li podria trucar i arreglar-ho perquè la Lisbeth tingui accés als arxius aquesta tarda? Necessita tots els articles de premsa antics sobre el grup Vanger.

—Cap problema. Alguna cosa més?

—Sí. En Greger Vanger duia una Hasselblad a la mà el dia de l'accident del pont. Això vol dir que pot tenir més fotos d'aquell dia. Qui les podria conservar després de la seva mort?

—La seva vídua i el seu fill, lògicament. Deixi'm que truqui a l'Alexander i l'hi pregunti.

—Què he de buscar? —li va preguntar la Salander mentre tornaven a l'illa.

—Articles de premsa i butlletins de l'empresa. Vull que llegeixis tota la documentació que trobis dels dies en què es van cometre els assassinats dels anys cinquanta i seixanta. Pren notes si hi ha alguna cosa que et crida l'atenció. És millor que aquesta part de la feina la facis tu. Sembla que la teva memòria…

La noia li va clavar un cop de puny a les costelles.

Cinc minuts més tard travessava el pont amb la Kawasaki.

En Blomkvist va donar la mà a l'Alexander Vanger. No havien coincidit en gaires ocasions, ja que l'Alexander havia estat fora gairebé des que en Blomkvist va arribar a Hedeby. «Tenia 20 anys quan la Harriet va desaparèixer.»

—En Dirch m'ha dit que vostè volia consultar fotografies antigues.

—Si no m'equivoco, el seu pare tenia una Hasselblad.

—Sí. Encara la tenim, però no la fa servir ningú.

—Espero que sàpiga que en Henrik m'ha demanat que torni a investigar què li va passar a la Harriet.

—M'ho he figurat. Hi ha molta gent a qui no li fa cap gràcia.

—Ja ho he pogut comprovar, i no té per què ensenyar-me res si no vol.

—Si us plau… Què vol veure?

—Vull veure si el seu pare va fer alguna fotografia el dia de l'accident, el dia que la Harriet va desaparèixer.

Van pujar a les golfes. Van trigar una estona abans que l'Alexander no trobés una capsa amb fotografies sense classificar.

—Emporti's la capsa a casa —li va proposar—. Si n'hi ha alguna d'aquell dia, ha de ser aquí.

Com a illustració per a la crònica familiar, la capsa d'en Greger Vanger contenia veritables joies, com ara unes fotografies d'en Greger amb Sven Olof Lindholm, el gran líder nazi suec. Aquestes les va deixar a una banda.

Va trobar sobres amb fotografies de reunions familiars que havia fet en Greger i també les típiques fotos de les vacances, pescant a les muntanyes o de viatge per Itàlia.

Va descobrir quatre fotos de l'accident del pont. Tot i que la càmera era molt bona, en Greger va resultar ser un pèssim fotògraf. Dues fotografies mostraven el camió de molt a prop, i dues mostraven la gent d'esquena. Només en va trobar una en què la Cecília Vanger estava mig de perfil.

Va escanejar les fotografies, malgrat que ja sabia que difícilment aportarien res de nou al cas. Les va tornar a desar totes a la caixa i es va preparar un entrepà mentre reflexionava sobre tot plegat. Després de menjar-se'l va anar a veure l'Anna.

—Sap si en Henrik té algun altre àlbum fotogràfic a part dels de la investigació del cas de la Harriet?

—Sí, a en Henrik sempre li ha interessat molt la fotografia, tinc entès que des que era ben jovenet. En té molts, d'àlbums, al seu despatx.

—Me'ls podria ensenyar?

L'Anna no va amagar la seva reticència. Una cosa era deixar-li la clau de la cripta familiar (al cap i a la fi, Déu n'era l'encarregat) i l'altra era deixar-lo entrar al despatx d'en Henrik Vanger. Aquí no hi entrava el mandat diví. En Blomkvist li va suggerir que truqués a en Frode, però al final l'Anna va decidir deixar-l'hi entrar. Els àlbums de fotos ocupaven gairebé un metre sencer del prestatge inferior. Es va asseure a l'escriptori i va obrir el primer.

En Vanger guardava totes i cadascuna de les fotografies familiars, algunes fins i tot d'abans del seu naixement. Les més antigues dataven de la dècada del 1870, amb les típiques imatges d'homes seriosos i dones pomposes. També hi havia fotografies dels pares d'en Vanger. N'hi havia una del seu pare celebrant la revetlla de Sant Joan del 1906 a Sandhamn. Una altra fotografia feta a Sandhamn mostrava en Fredrik Vanger i la seva esposa Ulrika amb Anders Zorn i Albert Engstròm asseguts en una taula. Tenia altres fotos dels treballadors de la fabrica i de les oficines. Hi va identificar el capità Oskar Granath, que havia salvat en Vanger i la seva estimada esposa, l'Edith Lobach, a Karlskrona.

L'Anna va pujar amb una tassa de cafè. En Blomkvist li va donar les gràcies. Ja havia arribat a l'era moderna i estava passant pàgines amb imatges dels inicis d'en Vanger, inaugurant fàbriques i donant la mà a Tage Erlander en una, i a Marcus Wallenberg en una altra.

Al mateix àlbum va trobar una pàgina que en Vanger havia titulat «Reunió familiar del 1966». Dues fotografies en color mostraven diversos homes parlant i fumant. Hi va reconèixer en Henrik, en Harald, en Greger i diversos homes casats amb les dones de la família d'en Johan Vanger. Hi havia dues fotos del sopar de gala amb quaranta persones assegudes a taula i mirant a la càmera Les fotos s'havien fet després del drama del pont, però abans que ningú s'adonés de la desaparició de la Harriet. Va estudiar les cares. La Harriet hauria d'haver assistit a aquest sopar. Sabia algun dels homes que havia desaparegut? Les fotos no donaven cap resposta.

De cop i volta es va ennuegar amb el cafè. Va començar a estossegar i es va posar dret.

Asseguda al cap de taula hi havia la Cecília Vanger amb el seu vestit clar, somrient per a la foto. Al costat hi seia una altra dona rossa de cabells llargs i amb un vestit del mateix color. S'assemblaven tant que podrien haver passat per bessones. La de la finestra de la Harriet no era la Cecília, era la seva germana Anita, dos anys més jove que ella i que vivia a Londres.

Què havia dit la Salander? «La Cecília Vanger apareix en moltes fotos. És com si fos a tot arreu.» No. Es tractava de dues noies diferents, i fins ara no havien coincidit en cap imatge. A les fotos en blanc i negre tenien exactament el mateix aire. Probablement en Henrik podia distingir les dues germanes en tot moment, però per a en Blomkvist i la Salander eren tan semblants que havien donat per fet que es tractava d'una única persona. I ningú no els havia corregit mai perquè no se'ls havia acudit preguntar-ho.

En Blomkvist va girar la pàgina i va sentir com se li eriçaven els cabells de la nuca. Va ser com si un buf d'aire gèlid hagués entrat per la finestra.

Hi havia fotografies de l'endemà, quan la recerca de la Harriet ja havia començat. Un jove inspector Morell donava instruccions a un grup de recerca format per dos agents de policia uniformats i deu homes calçats amb botes i disposats a iniciar la batuda. En Vanger duia un impermeable fins als genolls i un barret anglès d'ales estretes.

A l'esquerra de la fotografia hi havia un home jove, més aviat corpulent i amb els cabells una mica llargs. Duia una jaqueta fosca amb una franja vermella a l'altura de les espatlles. La imatge era molt clara. En Blomkvist el va reconèixer de seguida, i també la jaqueta, però per assegurar-se'n va desenganxar la foto i va baixar a preguntar a l'Anna si reconeixia aquell home.

—Sí, és clar, és en Martin. Devia tenir 18 anys.

La Salander es va immergir en anys i panys de retalls de premsa ordenats cronològicament. Va començar el 1949 i va anar avançant. L'arxiu era enorme. L'empresa apareixia a la premsa pràcticament cada dia durant el període de temps que estava analitzant. I no només a la premsa local, sinó també als mitjans estatals. Hi havia anàlisis financeres, negociacions amb sindicats, amenaces de vagues, fàbriques que obrien i fàbriques que tancaven, informes anuals, canvis en la direcció, llançament de nous productes… Va trobar una allau de notícies. Clic. Clic. Clic. El cervell li treballava a gran velocitat mentre es concentrava i absorbia tota la informació de les pàgines esgrogueïdes.

Al cap d'unes hores va tenir una idea. Va demanar a la Bodil Lindgren, l'encarregada dels arxius, si hi havia algun mapa que mostrés on hi havia fàbriques o empreses del grup Vanger durant els anys cinquanta i seixanta.

La Bodil es va mirar la Salander amb una clara reticència i fredor. No se sentia còmoda donant permís a una completa desconeguda per entrar al santuari més íntim dels arxius de l'empresa, malgrat que estava obligada a deixar-li mirar qualsevol dels documents que volgués. A més, la noia semblava una anarquista idiota de quinze anys. Però en Dirch Frode li havia donat instruccions que no deixaven lloc a cap malentès. Aquella neneta tenia tota la llibertat per mirar el que volgués. I era urgent. La Bodil va anar a buscar els informes anuals dels anys que volia veure la Salander; cada informe contenia un mapa de les filials de l'empresa a tot Suècia.

La Salander va estudiar els mapes i va veure que l'empresa tenia moltes fàbriques, oficines i magatzems de vendes. A cada lloc on s'havia comès un assassinat hi havia un punt vermell, de vegades més d'un, que identificava les delegacions del grup Vanger.

Va trobar la primera coincidència el 1957. A la Rakel Lunde, de Landskrona, la van trobar morta l'endemà que la companyia constructora V C tanqués un acord de diversos milions per edificar unes noves galeries comercials al poble. V C eren les inicials de la constructora Vanger i Carien. El diari local havia entrevistat en Gottfried Vanger, que havia anat al poble per signar el contracte.

La Salander va recordar haver llegit alguna cosa a la investigació policial de l'oficina del registre provincial de Landskrona. La Rakel Lunde, que durant el seu temps lliure llegia les mans, s'ocupava de la neteja de les oficines. Havia treballat a la constructora V C.

Cap a les set del vespre en Blomkvist va trucar a la Salander una dotzena de vegades, però tenia el telèfon desconnectat. No volia que la molestessin.

Nerviós, no va deixar de voltar per la casa. Havia recuperat les notes d'en Henrik Vanger sobre les activitats d'en Martin a l'època de la desaparició de la Harriet.

El 1966 en Martin Vanger estudiava el darrer curs a l'escola secundària d'Uppsala. «Uppsala. Lena Andersson, alumna de 17 anys de secundaria. El cap separat de la resta.»

En algun moment en Vanger ho havia esmentat, però en Blomkvist va haver de consultar les seves notes per trobar-ho. En Martin havia estat un noi introvertit. Fins i tot s'havien arribat a preocupar per ell. Quan el pare va morir, la Isabella, la mare, va decidir enviar-lo a Uppsala, que va representar un canvi d'aires i on es va estar amb en Harald Vanger. «En Harald i en Martin?» No s'ho podia imaginar.

El dia de la reunió de Hedestad, al cotxe d'en Harald no hi havia lloc per a en Martin Vanger. A més, va perdre el tren. Va arribar després de dinar, i per això es va trobar entre els que es van quedar bloquejats a l'altre costat del pont. No va arribar a l'illa fins tocades les sis, i hi va anar en barca. El va acollir en Henrik Vanger en persona, juntament amb altres membres de la família. En Henrik havia posat en Martin als darrers llocs de la llista de sospitosos de tenir alguna cosa a veure amb la desaparició de la Harriet.

En Martin va declarar que aquell dia no havia vist la Harriet. Mentia. Havia arribat a Hedestad a primera hora del matí i va anar fins a Jàrnvàgsgatan i es va trobar cara a cara amb la seva germana. En Blomkvist podia demostrar la mentida amb fotografies que havien estat enterrades durant gairebé quaranta anys.

La Harriet Vanger va veure el seu germà i es va sobresaltar. Havia anat a l'illa de Hedeby i havia intentat parlar amb en Henrik, però va marxar abans de poder-hi tenir qualsevol conversa. «Què pensaves dir-li? Li volies parlar d'Uppsala? Però la Lena Andersson, d'Uppsala, no era a la llista. No ho podies saber.»

Així i tot, la història continuava sense tenir sentit per a en Blomkvist. La Harriet havia desaparegut cap a les tres del migdia. Sens dubte en aquell moment en Martin era a l'altre costat del canal. Ho demostrava la fotografia feta des del campanar de l'església. Seguia faltant una peça del trencaclosques. «Una còmplice? L'Anita Vanger?»

La Salander va descobrir, gràcies als arxius, que el càrrec d'en Gottfried Vanger dins de l'empresa havia anat canviant amb els anys. El 1947, quan tenia 20 anys, va conèixer la Isabella i de seguida la va deixar embarassada; en Martin Vanger va néixer el 1948, i només podien fer una cosa: casar-se.

Quan en Gottfried tenia 22 anys, en Henrik Vanger el va destinar a l'oficina central del grup. Era obvi que tenia talent, de manera que es van dedicar a formar-lo perquè ocupés llocs de responsabilitat. Quan en tenia 25, va entrar a formar part del consell d'administració, com a ajudant del cap del departament de desenvolupament de l'empresa. Havia nascut una estrella.

Però cap a mitjan anys cinquanta l'estrella va començar a decaure. «Bevia. El seu matrimoni amb la Isabella feia aigües. Els seus fills, la Harriet i en Martin, no anaven pel bon camí. En Henrik va acabar intervenint-hi.» La carrera d'en Gottfried havia arribat a la seva fi. El 1956 van contractar un altre ajudant del cap de desenvolupament. Tenien, doncs, dos ajudants: un que feia la feina i un altre que bevia i es passava llargues temporades sense aparèixer.

Però en Gottfried seguia sent un Vanger, igual d'encantador i igual d'eloqüent. A partir del 1957 la seva feina va consistir a viatjar pel país per inaugurar fàbriques, resoldre conflictes locals i donar una imatge d'empresa que es preocupava per una bona gestió empresarial. «Li enviem un dels nostres homes per escoltar els seus problemes. Perquè vostè és qui més ens importa.» La Salander va trobar una segona connexió. En Gottfried Vanger havia participat en una negociació a Karlstad, on el grup Vanger havia comprat una serradora. L'endemà va aparèixer assassinada la dona d'un granger, la Magda Lo-visa Sjòberg.

La Salander va descobrir la tercera connexió un quart d'hora més tard. Uddevalla, 1962. El mateix dia en què va desaparèixer la Lea Persson, la premsa local havia entrevistat en Gottfried Vanger sobre la possible ampliació del port.

Quan a dos quarts de sis la senyora Lindgren va voler tancar i marxar a casa, la Salander li va respondre sense dubtar que encara li quedava molta feina per fer. Li va dir que se n'anés a casa, que li deixés una clau i que ella mateixa tancaria. La responsable dels arxius estava ja tan furiosa que una noia com aquella li digués què havia de fer, que va trucar a en Dirch Frode. Però en Frode li va dir que la Salander s'hi podia quedar tota la nit, si volia. També li va demanar que avisés seguretat que la Salander es quedava i que la deixessin marxar quan volgués.

Tres hores més tard, cap a les vuit, la Salander va concloure que en Gottfried Vanger havia estat present en almenys cinc dels vuit llocs on s'havien comès els assassinats, ja fos durant els dies anteriors als fets o els dies posteriors. Encara li faltava informació sobre els assassinats del 1949 i el 1954. Va estudiar una fotografia d'ell en un dels diaris. Era un home atractiu, atlètic i de cabells ros fosc; s'assemblava a Clark Gable a Allò que el vent s'endugué.

«El 1949 en Gottfried tenia 22 anys. El primer assassinat va tenir lloc al seu lloc de residència, Hedestad. La Rebecka Jacobsson treballava al grup Vanger. On us vau conèixer? Què li vas prometre?»

La Salander es va mossegar el llavi. El problema era que en Gottfried Vanger havia mort el 1965, i el darrer assassinat s'havia comès a Uppsala el febrer del 1966. Es preguntava si s'havia equivocat quan havia afegit la Lena Anders-son, la noia de 17 anys, a la llista d'assassinats. «No. Potser no és exactament el mateix modus operandi, però sí la mateixa paròdia bíblica. Han d'estar relacionats.»

A les nou va començar a fer-se fosc. L'aire era fred i plovisquejava. En Mikael estava assegut a la cuina, tamborinejant amb els dits sobre la taula, quan el Volvo d'en Martin Vanger va creuar el pont i es va allunyar. En certa manera, això complicava les coses.

No sabia què havia de fer. Tot ell bullia de ganes de fer-li unes quantes preguntes, d'enfrontar-s'hi. Però en realitat no era una actitud encertada si sospitava que en Martin Vanger era un assassí despietat que havia matat la seva germana, i una noia a Uppsala, i que gairebé l'havia matat a ell. Però en Martin també feia d'imant. I no sabia que en Blomkvist ho sabia; el podia anar a veure amb l'excusa… bé, de tornar-li la clau de la cabana d'en Gottfried Vanger. En Blomkvist va tancar la porta i se'n va anar cap a casa d'en Martin.

La casa d'en Harald Vanger era a les fosques, com sempre. A casa d'en Henrik només hi havia llum en una de les habitacions que donaven al pati. L'Anna se n'havia anat a dormir. La casa de la Isabella era a les fosques. La Cecilia no era a casa. Es veia llum al pis de dalt de casa de l'Alexander, però no n'hi havia a les dues cases que no pertanyien a cap membre de la família Vanger. No hi havia ni una ànima.

Es va aturar abans d'arribar a casa d'en Martin, va agafar el mòbil i va trucar a la Salander. No va contestar. Va apagar el mòbil perquè no li sonés.

Hi havia llum al pis de baix. En Blomkvist va creuar la gespa i es va aturar a pocs metres de la finestra de la cuina, però no va veure ningú. Va seguir vorejant la casa, aturant-se davant de cada finestra, però no hi havia ni rastre d'en Martin. A més, va descobrir que la porteta que duia al garatge estava entreoberta. «No siguis ximple.» Però no va poder resistir la temptació de donar-hi una ullada.

La primera cosa que va veure damunt el banc de fuster va ser una capsa de munició per a fusell de caça oberta. Aleshores es va fixar en dues llaunes de gasolina sota el banc. «Et prepares per a una altra sortida nocturna, Martin?»

—Entra, Mikael. T'he vist a la carretera.

A en Blomkvist li va fer un salt el cor. Va girar el cap lentament i va veure en Martin Vanger dret al llindar de la porta de la casa.

—No te'n podies mantenir al marge, oi? Has hagut de venir.

La veu era tranquilla, gairebé amable.

—Hola, Martin —va dir en Blomkvist.

—Entra —va repetir en Martin—. Per aquí.

Va fer un pas endavant i cap a una banda, aixecant la mà esquerra i convidant-lo a passar. Va alçar la mà dreta i en Blomkvist va entrellucar el reflex del metall.

—Tinc una Glock a la mà. No facis cap estupidesa. A aquesta distància no fallaria.

En Blomkvist s'hi va apropar a poc a poc. Quan va ser davant d'en Martin, es va aturar i el va mirar de fit a fit. —Havia de venir. Tinc moltes preguntes per fer-te. —Ho entenc. Per aquesta porta.

En Blomkvist va entrar a la casa. El passadís duia a l'entrada, al costat de la cuina, però abans que hi pogués arribar, en Martin Vanger li va posar la mà a l'espatlla per aturar-lo.

—No, per aquí no. A la dreta. Obre la porta.

El soterrani. Quan en Blomkvist va haver baixat la meitat de les escales, en Martin Vanger va obrir els llums. A la seva dreta hi havia la sala de la caldera. De més endavant li arribava l'olor de la bugada. En Martin el va guiar cap a l'esquerra, cap a una cambra on guardava caixes i mobles antics; al fons hi havia una porta d'acer blindada i amb un pany de seguretat.

—Aquí —va indicar en Martin tot llançant un clauer ple de claus a en Blomkvist—. Obre-la.

Ell va obrir la porta.

—L'interruptor és a la teva esquerra.

En Blomkvist acabava d'obrir la porta de l'infern.

Cap a les nou del vespre la Salander es va aixecar per anar a buscar un cafè i un entrepà a la màquina del passadís. Va continuar fullejant documents antics per buscar si en Gottfried Vanger havia estat a Kalmar el 1954. No va trobar res.

Va pensar de trucar a en Blomkvist, però va decidir mirar primer els butlletins informatius; en acabat, sí que ja n'hi hauria prou per aquell dia.

Era un espai d'uns 5 x 10 metres. En Blomkvist va calcular que estava situat a l'ala nord de la casa.

En Martin Vanger havia decorat la seva cambra de tortura amb molta cura. A l'esquerra hi havia cadenes; al sostre i a terra, argolles de metall, i també una taula amb corretges de cuir per lligar les seves víctimes. Hi tenia també un equip de vídeo. I un estudi d'enregistrament. Al final de l'habitació havia emplaçat una gàbia de ferro per als convidats. A la dreta de la porta, un banc, un llit, un televisor i un prestatge amb vídeos.

Un cop van entrar a la cambra, en Martin Vanger el va apuntar amb la pistola i li va dir que s'estirés a terra de bocaterrosa. En Blomkvist s'hi va negar.

—Entesos —va dir en Martin—. Aleshores t'hauré de disparar a la ròtula.

El va apuntar. En Blomkvist es va rendir. No tenia alternativa.

Havia esperat que en Martin es relaxés i abaixés la guàrdia almenys una dècima de segon. Sabia que el podia guanyar si s'hi barallava. Havia tingut una petita oportunitat al passadís de dalt, quan en Martin li havia posat la mà a l'espatlla, però havia dubtat. Després d'això en Martin no se li havia apropat més. Amb una bala a la ròtula perdia qualsevol oportunitat de guanyar. Es va estirar a terra.

En Martin s'hi va atansar per darrere i li va dir que posés les mans a l'esquena. El va emmanillar. Aleshores li va donar una puntada a l'entrecuix i li va començar a clavar cops de puny a tort i a dret.

El que va passar després d'això li va semblar un malson. En Martin passava de la racionalitat a la més pura bogeria mental. Es calmava un instant i tot seguit el tornava a colpejar com un animal engabiat. Les puntades de peu no van deixar de torturar en Blomkvist. L'única cosa que podia fer era intentar protegir-se el cap i suportar els cops a les parts més dèbils del cos.

Durant la primera mitja hora en Martin no va dir res, semblava incapaç de comunicar-se. Després va semblar que recuperava el control. Va passar una cadena pel coll d'en Blomkvist i la va lligar a una de les argolles de metall del terra. Va deixar en Blomkvist sol uns quinze minuts. Quan va tornar, duia una ampolla d'un litre d'aigua. Es va asseure en una cadira i va observar en Blomkvist tot bevent.

—Em pots donar una mica d'aigua? —va demanar en Blomkvist.

En Martin es va inclinar i li va donar aigua de l'ampolla. En Blomkvist se la va empassar amb ganes. —Gràcies.

—Encara ets massa amable, Kalle Blomkvist. —A què vénen tants cops i puntades de peu? —va dir en Blomkvist.

—M'has fet enfadar molt. Et mereixes que et castiguin. Per què no te'n vas tornar a casa? Et necessitaven a Millennium. T'ho vaig dir seriosament, podríem haver fet una gran revista. Hauríem pogut treballar plegats durant anys.

En Blomkvist va fer una ganyota i va intentar buscar una posició més còmoda. Estava indefens. La seva única arma era la paraula.

—M'imagino que he deixat escapar l'oportunitat —va replicar en Blomkvist.

En Martin Vanger va riure.

—Ho sento, Mikael. Però estic del tot convençut que a hores d'ara saps perfectament que moriràs aquí.

En Blomkvist va fer que no amb el cap.

—Com coi m'heu descobert, tu i aquella anorèctica que has acabat involucrant en aquesta història?

—Em vas mentir sobre el que vas fer el dia que la Harriet va desaparèixer. Eres a Hedestad, a la desfilada del Dia de la Infància. Hi ha fotografies teves mirant la Harriet.

—Per això vas anar a Norsjò?

—Sí, vaig anar a buscar la foto. La va fer una parella que estava de lluna de mel a Hedestad. Va fer que no amb el cap.

—Això és pura xerrameca —va dir en Martin. En Blomkvist pensava amb rapidesa: què li podia dir per evitar o posposar la seva execució? —On és ara la foto?

—Els negatius? En una caixa secreta al Handelsbanken, aquí, a Hedestad… No ho sabies, que tenia una caixa secreta al banc? —Mentia amb facilitat—. N'hi ha diverses còpies. Al meu ordinador i al de la noia, al servidor de Millennium i al servidor de Milton Security, on treballa la noia.

En Martin va esperar, intentant desxifrar si en Blomkvist s'ho estava inventant.

—Fins a on sap la noia?

En Blomkvist va dubtar. Ara mateix la Salander era la seva única esperança de salvació. Què pensaria quan arribés a casa i veiés que no hi era? Havia deixat la fotografia d'en Martin Vanger amb la jaqueta negra damunt de la taula de la cuina. Ho relacionaria? Faria sonar l'alarma? «No és de les que truquen a la policia.» El pitjor de tot era que probablement aniria a casa d'en Martin Vanger, trucaria i preguntaria on era en Blomkvist.

—Contesta'm —va dir en Martin amb una veu gèlida.

—Estic pensant. En sap gairebé tant com jo, o potser més i tot. Sí, reconec que potser sap més que jo. Es única. Ella és qui et va relacionar amb la Lena Andersson.

—La Lena Andersson? —En Martin semblava estranyat.

—La noia que vas torturar i matar a Uppsala el 1966. No em diguis que te n'has oblidat.

—No sé de què parles.

Però per primera vegada semblava trasbalsat. Ningú no havia fet mai aquesta connexió: la Lena Andersson no figurava a la llibreta de la Harriet.

—Martin —va dir en Blomkvist, intentant que la veu li sonés ferma—. S'ha acabat. Si vols em pots matar, però tot s'ha acabat. Hi ha massa gent que ho sap.

En Martin va començar a balancejar-se endavant i endarrere.

«Recorda que és irracional. El gat. Hauria pogut matar el gat aquí, i en canvi se'n va anar fins a la cripta familiar.» En Martin es va aturar.

—Crec que estàs mentint. Tu i la Salander sou els únics que ho sabeu tot. Es evident que no n'heu parlat amb ningú, si no la policia ja seria aquí. Un petit incendi a la caseta dels convidats i la prova desapareixeria.

—I si t'equivoques?

—Si m'equivoco, aleshores sí que s'haurà acabat. Però no ho crec pas. Estic segur que menteixes. I quina alternativa em queda? —Va reflexionar—. La que em molesta és aquella mocosa anorèctica. L'he de trobar.

—Se n'ha anat a Estocolm aquest migdia.

En Martin va riure.

—Vés a enganyar algú altre, Mikael. Ha segut envoltada d'arxius del grup Vanger tota la tarda.

A en Blomkvist li va fer un salt el cor. «Ho sap. Ho ha sabut tota l'estona.»

—Sí, en teoria havia d'anar a consultar els arxius i després marxar a Estocolm —va dir en Blomkvist—. No sabia que s'hi havia quedat tanta estona.

—Deixa-ho estar, Mikael. La responsable dels arxius m'ha trucat per dir-me que l'advocat Frode ha donat permís a la noia perquè es quedés fins a l'hora que volgués. Segurament ja deu estar a punt de tornar a casa. Quan la noia marxi, el guarda de seguretat em trucarà.

QUARTA PART

Opa hostil. De l'1 de juliol al 30 de desembre.

El 92% de les sueques que han estat víctimes d'una agressió sexual no ho han denunciat a la policia.

Capítol 24

Divendres, 11 de juliol — Dissabte, 12 de juliol

En Martin Vanger es va inclinar i va buscar a les butxaques d'en Mikael. Li va agafar la clau. —Has estat llest de canviar el pany —li va dir—. Tranquil, ja m'encarregaré de la teva xicota quan torni a casa.

En Blomkvist va recordar que en Martin era un negociador amb experiència en moltes batalles empresarials. Ja l'havia vist en acció. —Per què? —Com que per què? —Tot això, per què?

En Blomkvist va fer un gest per indicar l'espai que els envoltava.

En Martin es va inclinar i va agafar en Blomkvist de la barbeta perquè el pogués mirar als ulls.

—Perquè és molt fàcil —va dir—. Desapareixen dones constantment. Ningú no les troba a faltar. Immigrants. Prostitutes russes. Milers de persones entren i surten de Suècia cada any.

Va deixar anar en Blomkvist i es va aixecar. Les paraules d'en Martin van ser com un cop de puny a la cara d'en Blomkvist.

«Déu meu. Això no és cap misteri del passat. En Martin Vanger continua matant dones. I jo l'he descobert…»

—Resulta que en aquests moments no tinc cap convidada. Però potser t'agradaria saber que, mentre tu i en Henrik us trencàveu les banyes amb les vostres cabòries, aquí hi havia una noia. La Irina, de Bielorússia. Mentre seies a la meva cuina i sopaves amb mi, ella estava tancada aquí sota. Ho recordo com una vetllada molt agradable, tu no?

En Martin es va asseure damunt la taula, amb les cames penjant. En Blomkvist va tancar els ulls. El dolor li pujava pel coll i va començar a notar com se li inflaven els budells i les costelles.

—Què en fas, dels cossos?

—Tinc el iot amarrat al moll d'aquí darrere. Me'ls en-duc mar endins. A diferència del meu pare, jo no deixo ni rastre. Però ell també era llest. Ell escampava les víctimes per tot Suècia.

Les peces del trencaclosques començaven a encaixar.

«En Gottfried Vanger, des del 1949 fins al 1965. En Martin Vanger va començar a Uppsala el 1966.»

—Admires el teu pare.

—Ell me'n va ensenyar. Jo tenia 14 anys quan em vaig estrenar.

—Uddevalla. La Lea Persson.

—Exactament. Jo hi era. Només mirava, però hi era.

—El 1964. La Sara Witt a Ronneby.

—Jo tenia 16 anys. Era la primera vegada que tenia una dona. El meu pare me'n va ensenyar. Jo la vaig escanyar.

«Està fanfarronejant. Déu meu, quina família de psicòpates.»

—No ets conscient de fins a quin punt és demencial tot això.

—Ets un merda seca, Mikael. Series incapaç d'entendre que poderós et sents quan tens el control absolut de la vida i la mort d'algú.

—Gaudeixes torturant i matant dones, Martin.

—Jo no ho diria així. Si faig una anàlisi intellectual de la meva condició, em considero més aviat un violador en sèrie que no pas un assassí en sèrie. De fet, en realitat sóc un segrestador en sèrie. Matar és una conseqüència natural, per dir-ho d'alguna manera, perquè he d'amagar el crim. Ho entens?

En Blomkvist no va saber què respondre i va preferir limitar-se a arronsar les espatlles.

—Per descomptat, els meus actes no són socialment acceptables, però el meu crim és en tot moment un crim contra les convencions de la societat. La mort no apareix fins al final de la visita de les meves convidades aquí, quan ja me n'he avorrit. Es tan fascinant veure com es desillusionen…

—Es desillusionen?

—Exactament. No t'ho creus? Totes es pensen que si fan el que jo vull seguiran vives. S'adapten a les meves normes. Comencen a confiar en mi i desenvolupen una mena d'amistat amb mi, sempre amb l'esperança que això els serveixi d'alguna cosa. Es desillusionen quan finalment s'adonen que les he enganyat.

En Martin va anar fins a l'altre costat de la taula i es va recolzar a la gàbia d'acer.

—Es impossible que tu, amb les teves convencions burgeses, ho arribis a entendre mai, però planejar un segrest és excitant. No se segueix cap impuls, per això és molt difícil atrapar un segrestador. Es una ciència amb milers de detalls que cal estudiar. Primer he d'identificar la presa, conèixer-la, qui és, d'on ve, com puc establir-hi contacte, com ho he de fer per quedar-me tot sol amb ella sense dir el meu nom o que mai arribi a sortir en una investigació policial.

«Déu meu, calla d'una vegada», va pensar en Blomkvist.

—De debò t'interessa tot això, Mikael?

Es va inclinar i va acaronar-li la galta. El contacte va ser fins i tot suau.

—Te n'adones, que això només pot acabar d'una manera? Et molesta si fumo?

—Me'n podries donar un?

En Martin va encendre dues cigarretes i, amb compte, en va posar una als llavis d'en Blomkvist perquè fes una pipada.

—Gràcies —va dir en Blomkvist automàticament.

En Martin Vanger va tornar a riure.

—Ho veus? Ja comences a adaptar-te al principi de submissió. La teva vida és a les meves mans, Mikael. Saps que et puc matar en qualsevol moment. M'has implorat que millori la teva qualitat de vida, i ho has fet emprant la raó i les bones maneres. I aquí tens la recompensa.

En Blomkvist va fer que no amb el cap. El cor li bategava tan ràpid que gairebé no ho podia suportar.

A un quart de dotze de la nit la Lisbeth Salander es va acabar l'ampolla d'aigua mentre continuava girant pàgines. A diferència d'en Blomkvist, que a primera hora del matí s'havia ennuegat amb el cafè, ella no va tenir problemes amb l'aigua que acabava de beure. Quan va trobar la relació, simplement va obrir els ulls tant com va poder.

Clic.

Feia dues hores que llegia els butlletins de l'empresa dí tot arreu. El butlletí principal duia simplement l'encapçalament Informació de la companyia. Hi constava el logo de Vanger (una bandera sueca onejant al vent amb la punta en forma de fletxa). Probablement era una publicació que feia e mateix departament de publicitat de la companyia, i estava plena de propaganda que pretenia que els empleats se sentissin membres d'una gran família.

Amb motiu de les vacances d'hivern, el febrer del 1967, en Henrik Vanger, en un acte de magnanimitat, havia convidat cinquanta empleats de l'oficina central i les seves famílies respectives a passar una setmana esquiant a Hàrjedalen. L'any anterior la corporació havia obtingut una xifra rècord de beneficis. El departament de publicitat també hi va anar i va completar l'article amb un catàleg de fotografies.

La majoria de les fotos eren divertides instantànies a la neu. Algunes eren de grups que gaudien, al bar, d'una bona cervesa. Hi havia dues fotografies del moment en què en Henrik Vanger va proclamar l'Ulla-Britt Mogren la millor treballadora de l'any. Va rebre una prima de 500 corones sueques i un gerro de vidre.

La cerimònia es va fer a la terrassa de l'hotel, just abans que la gent se n'anés a les pistes d'esquí. A la fotografia hi havia unes vint persones.

A l'extrem dret, just darrere d'en Henrik Vanger, apareixia un home amb els cabells llargs i rossos. Duia una jaqueta fosca amb una franja a l'altura de les espatlles. Com que la fotografia era en blanc i negre no en podia identificar el color, però la Salander s'hi hauria jugat el coll que era de color vermell.

Hi havia un petit peu de foto: «A la dreta, en Martin Vanger (19 anys), que estudia a Uppsala. Se'l considera una promesa per al futur de la direcció de la corporació.»

—Ja et tinc —va dir la Salander en veu alta.

Va apagar el llum de l'escriptori i va deixar tots els butlletins escampats damunt la taula. «Així demà la Lindgren aquesta tindrà alguna cosa a fer.»

Va sortir cap al garatge per una porta lateral. Quan ja tancava, va recordar que havia promès al guarda de seguretat que quan marxés l'avisaria. Es va aturar i va observar el garatge. L'oficina del guarda era a l'altra banda de l'edifici. Això volia dir que havia de fer tota la volta fins a l'altre costat. «Tant se val», va pensar.

Abans de posar-se el casc va encendre el mòbil i va trucar a en Blomkvist. Va sentir una veu que li deia que el telèfon que marcava estava apagat. Aleshores va veure que li havia trucat com a mínim tretze vegades entre dos quarts de quatre i les nou. Però no tenia cap trucada de les darreres dues hores.

Va marcar el telèfon de la caseta, però no va contestar ningú. Va arrufar les celles, es va collocar bé l'ordinador, es va posar el casc i va engegar la moto. Va trigar deu minuts des de les oficines de la zona industrial de Hedestad fins a l'illa. Hi havia llum a la cuina.

La Salander va mirar pertot arreu. Primer va pensar que en Blomkvist havia anat a veure en Frode, però ja des del pont va veure que no hi havia llum a la casa de l'advocat. Va consultar l'hora: les 23.40 h.

Va anar fins a l'armari i va treure els dos ordinadors on s'emmagatzemaven les fotografies de les dues càmeres de vigilància que havien installat. Va trigar una estona a trobar la seqüència dels fets.

A les 15.32 h en Blomkvist entra a casa.

A les 16.03 h surt al jardí amb una tassa de cafè. Duu una carpeta, que estudia. Fa tres trucades telefòniques curtes durant l'hora que és al jardí. Les tres trucades corresponen exactament a trucades que ella no ha contestat.

A les 17.21 h en Blomkvist surt de casa. Torna al cap d'un quart d'hora.

A les 18.20 h surt a la porta i mira en direcció al pont.

A les 21.03 h surt. I encara no havia tornat.

La Salander va passar ràpidament la seqüència de l'altre ordinador, el de la càmera que enfocava a la porta i al carrer de davant de la porta principal. Va poder veure qui hi havia passat al llarg de tot el dia.

A les 19.12 h en Nilsson arriba a casa.

A les 19.42 h el Saab de la granja Ostergàrden es dirigeix cap a Hedestad.

A les 20.02 h el Saab torna.

A les 21.00 h apareix el cotxe d'en Martin Vanger. Tres minuts més tard en Blomkvist marxa de casa.

A les 21.50 h en Martin Vanger torna a aparèixer al camp de visió de la càmera Es queda quiet durant un minut davant de la porta, mirant la casa i després per la finestra de la cuina. Se'n va cap al porxo i intenta obrir la porta amb una clau que té. Descobreix que han canviat el pany. Es queda quiet un moment abans de fer mitja volta i anar-se'n.

A la Salander se li va glaçar la sang.

En Martin Vanger va tornar a deixar en Blomkvist sol. Continuava en la mateixa posició incòmoda d'abans, amb les mans al darrere i el coll lligat amb una cadena. Va intentar treure's les manilles, tot i que sabia que no ho aconseguiria. Les tenia tan ajustades que sentia les mans balbes.

No tenia escapatòria. Va tancar els ulls.

No sabia quant de temps havia passat quan va tornar a sentir les petjades d'en Martin. De sobte va aparèixer al camp de visió d'en Blomkvist. Semblava amoïnat.

—Estàs incòmode?

—Molt —va dir en Blomkvist.

—Tu n'ets l'únic culpable. Te n'hauries d'haver tornat a Estocolm.

—Per què mates, Martin?

—Es una decisió que vaig prendre. Podríem discutir sobre els aspectes morals i intellectuals d'això que faig, podríem parlar-ne tota la nit, però no canviaria res. Intenta mirar-t'ho d'aquesta manera: l'ésser humà és una closca feta de pell que manté les cèllules, la sang i els components químics al seu lloc. N'hi ha pocs que acabin als llibres d'història. La majoria moren i desapareixen sense deixar rastre. —Mates dones.

—Els que matem per plaer, perquè no sóc l'únic que tinc aquesta fallera, vivim una vida molt completa.

—I per què la Harriet? La teva pròpia germana!

En un segon en Martin el tenia agafat pels cabells.

—Què li va passar, malparit? Diguem-m'ho!

—Què vols dir? —va demanar en Blomkvist gairebé sense alè. Va intentar girar el cap per reduir el dolor, però la cadena li va estrènyer el coll amb més força.

—Tu i la Salander. Què heu descobert?

—Deixa'm anar, hòstia! Estem parlant!

En Martin Vanger li va deixar anar els cabells i es va asseure amb les cames encreuades davant d'en Blomkvist. Va treure una navalla de la jaqueta i la va obrir. Va collocar-ne la punta just a sota de l'ull d'en Blomkvist, que es va veure forçat a mirar en Martin als ulls.

—Què collons li va passar, malparit?

—No ho entenc. Em pensava que l'havies mort tu.

En Martin Vanger es va mirar en Blomkvist una bona estona. Després es va relaxar. Es va aixecar i va caminar amunt i avall per la cambra. Va llançar la navalla a terra i va esclafir a riure abans de tornar-se a plantar davant d'en Blomkvist.

—La Harriet, la Harriet, sempre la Harriet. Vam intentar… parlar amb ella. En Gottfried va intentar ensenyar-la. Ens pensàvem que era dels nostres i que acceptaria la seva part, però era una simple… doneta. La tenia controlada, o si més no ho creia, però tenia intenció de xerrar-ho a en Henrik, i aleshores em vaig adonar que no podia confiar-hi. Més tard o més d'hora acabaria delatant-me a algú.

—La vas matar.

—Jo volia matar-la. Hi pensava però vaig fer tard. No vaig poder arribar a l'illa.

El cervell d'en Blomkvist treballava per absorbir tota aquella informació, però era com si de sobte li aparegués el missatge de «memòria plena». En Martin Vanger no sabia què li havia passat a la seva germana!

De cop i volta, en Martin Vanger es va treure el mòbil de la butxaca, va mirar la pantalla i el va deixar damunt la cadira, al costat de la pistola.

—Ja és hora de posar fi a tot això. M'he d'ocupar de la teva puta anorèctica també aquesta nit.

Va treure una corretja de cuir d'un calaix i la va passar pel voltant del coll d'en Blomkvist, com si fos una soga. Va afluixar la cadena que el mantenia lligat a terra, el va fer aixecar i el va empènyer contra la paret. Va lligar la corretja del coll a una anella de la paret i la va estrènyer tan fort que en Blomkvist només podia estar de puntetes.

—Massa estreta? Pots respirar?

La va afluixar una mica i va lligar l'extrem a una altra anella de la paret, més avall.

—No vull que t'ofeguis de cop.

La soga li oprimia el coll de tal manera que en Blomkvist no podia articular ni una paraula. En Martin el va mirar atentament.

De sobte, en Martin li va abaixar la cremallera dels pantalons i els hi va treure, juntament amb els calçotets. Mentre ho feia, en Blomkvist va perdre l'equilibri i va quedar penjat de la soga durant un segon fins que va aconseguir recuperar el contacte amb el terra. En Martin va treure unes tisores d'un calaix. Va tallar la samarreta d'en Blomkvist i va llançar els trossos a terra. Aleshores es va allunyar una mica d'en Mikael per poder observar la seva víctima amb deteniment.

—No hi havia tingut mai un home, aquí —va comentar en Martin amb veu seriosa—. De fet, no he tocat mai un home… excepte el meu pare. Era el meu deure.

A en Blomkvist li bategava el cor amb força. No podia recolzar-se amb tot el seu pes sense ofegar-se amb la corda. Va buscar alguna cosa on pogués agafar-se a la paret de ciment, però no va trobar res.

—Ha arribat l'hora —va dir en Martin Vanger.

Va agafar la corretja i va estirar cap avall. En Blomkvist de seguida va notar com la corda li segava més el coll.

—Sempre he volgut saber quin gust té, un home.

Va augmentar la pressió a la corretja i es va inclinar cap endavant per fer-li un petó a la boca en el mateix moment que una veu freda va creuar l'estança.

—Tu, rata repugnant, que no saps que aquesta boca és propietat meva?

En Blomkvist va sentir la veu de la Salander a través d'una boirina vermella. Va haver de fer grans esforços per identificar-la allà, dreta al llindar de la porta. Mirava en Martin Vanger sense cap tipus d'expressió.

—No… corre —va xiuxiuejar en Blomkvist.

No va poder veure la cara d'en Martin, però sí que va notar la seva sorpresa quan es va girar i la va veure. El temps es va aturar durant un segon. Aleshores en Martin va agafar la pistola que havia deixat al tamboret.

En un obrir i tancar d'ulls la Salander va fer tres passes endavant i va treure un pal de golf que duia amagat. El ferro va descriure un gran arc i va colpejar en Martin a la clavícula. El cop va ser d'una força terrible i en Blomkvist va sentir com si es trenqués alguna cosa. En Martin va cridar de dolor.

—T'agrada el dolor, desgraciat? —li va dir la Salander.

La seva veu era aspra com el paper de vidre. Mentre en Blomkvist visqués no oblidaria mai la cara de la noia abans de la lluita. Ensenyava les dents com una fera. Els ulls li brillaven, negres com el carbó. Es movia amb la velocitat d'una taràntula i estava concentrada únicament en la seva presa quan va tornar a colpejar-lo amb el pal de golf, aquesta vegada a les costelles.

En Martin va ensopegar amb la cadira i va caure. La pistola va anar a parar als peus de la Salander, que la va allunyar d'una puntada.

Just quan en Martin intentava aixecar-se, la Salander li va pegar per tercera vegada. Va ser una garrotada forta i seca al maluc. En Martin va proferir un xiscle horrible. La següent bastonada li va arribar per darrere, enmig de l'esquena.

—Lis… —va esbufegar en Blomkvist.

En Blomkvist notava com se n'anava. El dolor a les temples era insuportable.

La Salander es va girar cap a ell i va veure que tenia la cara vermella com un tomàquet, els ulls molt oberts i que la llengua li sortia per la boca.

Va buscar al seu voltant i va veure la navalla a terra. Aleshores va adreçar una ullada ràpida a en Martin Vanger, que provava d'allunyar-se de quatre grapes i amb un braç que li penjava. No la molestaria durant una bona estona. Va deixar anar el pal de golf i va agafar el ganivet. Tenia la punta afilada, però la fulla era més rodona. Es va posar de puntetes i va serrar la soga de cuir per tallar-la. Va trigar uns instants fins que en Blomkvist va tocar el terra. Però el nus de la corretja li continuava oprimint el coll.

La Salander va tornar a mirar en Martin Vanger. Estava dret però es vinclava de dolor. La noia va intentar passar els dits per sota la corretja. Al principi no gosava passar-hi el ganivet, però després va decidir introduir-ne la punta per poder afluixar el nus de la corda. Finalment en Blomkvist es va alliberar i va començar a respirar fondo.

Per uns moments en Blomkvist va tenir la sensació que el seu cos i la seva ànima es tornaven a unir. Tenia una visió perfecta i podia veure fins i tot la pols que flotava a l'habitació. Hi sentia perfectament bé i podia captar cada respiració, cada cruixit de la roba, com si els escoltés amb auriculars. Notava l'olor de la suor de la Salander i del cuir de la caçadora. Però quan li va començar a arribar la sang al cap, aquesta illusió es va esvair.

La Salander es va girar just en el moment en què en Martin Vanger desapareixia per la porta. Va agafar la pistola, en va comprovar la recambra i va treure el fiador. Va mirar al voltant fins que va trobar les claus de les manilles damunt la taula.

—Vaig a buscar-lo —va dir mentre corria cap a la porta. Va arreplegar les claus i les va llançar a terra a prop d'en Blomkvist.

Ell va intentar dir-li que s'esperés, però només va aconseguir emetre un so dèbil. Ella ja se n'havia anat.

La Salander no havia oblidat que en Martin Vanger tenia un fusell a casa, i quan va ser dalt, al passadís entre la cuina i el garatge, es va aturar amb la pistola apuntant per disparar en qualsevol moment. Va escoltar però no va distingir cap soroll que fi indiqués on era la seva presa. Es va moure amb sigil cap a la cuina, però quan ja gairebé hi era va sentir el motor d'un cotxe que s'engegava al jardí.

Des del camí va veure la llum dels dos fars que passaven per davant de la casa d'en Henrik Vanger i baixaven pel pont, i va començar a córrer tan de pressa com va poder. Es va guardar la pistola a la jupa i no es va preocupar de posar-se el casc quan va engegar la moto. Segons més tard creuava el pont.

Li duia uns noranta segons d'avantatge quan va arribar a l'entrada de l'E4. No veia el cotxe. Va frenar i va apagar el motor per escoltar.

Hi havia molts núvols, però a l'horitzó va veure com començava a fer-se de dia. Aleshores va sentir el soroll d'un motor i va veure els fars del cotxe d'en Martin a l'E4 en direcció sud. La Salander va engegar la moto, va posar primera i va passar per sota el viaducte. Anava a setanta quilòmetres per hora quan va agafar el revolt de la rampa d'accés. No va veure cap més cotxe, la carretera era recta i va accelerar. Quan va arribar al revolt següent anava a cent cinquanta quilòmetres per hora, que era el màxim que podia suportar la cilindrada de la seva moto en baixada. Al cap de dos minuts va veure els fars del cotxe uns sis-cents metres més endavant.

«Analitza les conseqüències. Què faig?»

Va afluixar a una velocitat més raonable, a cent vint, i es va mantenir a una distància constant del cotxe. El va perdre de vista en diverses ocasions per culpa dels revolts. Quan la carretera va tornar a ser recta només els separaven dos-cents metres.

Segurament en Martin va veure el llum de la moto, i va accelerar quan va arribar a un revolt força obert. La noia també va accelerar, però la distància entre tots dos es va fer més gran.

De sobte va veure els fars d'un camió que s'aproximava. En Martin Vanger també els va veure. Va tornar a accelerar i es va desviar cap al carril contrari. La Salander va veure com el camió frenava i feia llums per avisar-lo, però la collisió va ser inevitable. En Martin Vanger es va dirigir directe cap al camió i el soroll del xoc va ser terrible.

La Salander va frenar i va veure com la part de davant del camió començava a derrapar pel seu carril. A la velocitat a què anava va trigar dos segons a arribar al lloc de l'accident. Va accelerar i va esquivar el camió passant a uns dos metres de la part posterior del vehicle. De reüll va veure les flames de la part de davant del camió.

Va seguir conduint cent cinquanta metres més fins que es va aturar i es va girar. Va veure el conductor del camió sortint de la cabina per la finestra de l'acompanyant. Aleshores va tornar a accelerar. A Àkerby a dos quilòmetres al sud, va torçar a l'esquerra i va agafar l'antiga carretera en direcció nord, parallela a l'E4. Va pujar a un turó per veure l'escena de l'accident. S'hi havien aturat dos automòbils. Del cotxe d'en Martin, que havia quedat atrapat sota el camió, en sortien unes flames enormes. Un home intentava apagar-les amb un petit extintor.

De seguida va tornar a ser al pont. Va aparcar a la caseta de fusta i va anar caminant fins a la casa d'en Martin Vanger.

En Mikael seguia barallant-se amb les manilles. Tenia les mans tan inflades que ni tan sols podia agafar la clau. La Salander les hi va treure i el va subjectar mentre la sang li començava a circular per les mans.

—I en Martin? —li va preguntar amb veu ronca.

—Mort. Ha xocat de cara amb un camió a pocs quilòmetres, al sud de l'E4.

En Blomkvist la va mirar. Només havia estat fora uns quants minuts.

—Hem de… trucar a la policia —va xiuxiuejar. De sobte va començar a tossir.

—Per què? —li va preguntar la Salander.

En Blomkvist era incapaç d'aixecar-se. Seguia a terra, despullat i recolzat contra la paret. Es va fer un massatge al coll i va agafar l'ampolla d'aigua amb dificultat. La Salander va esperar, amb paciència, fins que ell va començar a recuperar el sentit del tacte. No deixava de pensar què havien de fer.

—Posa't els pantalons.

Va fer servir els trossos de la samarreta d'en Blomkvist per netejar les empremtes de les manilles, la navalla i el pal de golf. En acabat, va agafar l'ampolla de plàstic.

—Què estàs fent?

—Vesteix-te i afanya't. S'està fent de dia.

En Blomkvist es va aixecar, tremolós, i va aconseguir posar-se els calçotets i els pantalons. També es va posar les sabates. La Salander li va agafar els mitjons i se'ls va guardar a la butxaca de la caçadora.

—Espera. Què has tocat exactament?

En Blomkvist va donar una ullada a l'estança. Li costava fer memòria. Al final li va dir que només havia tocat la porta i les claus. La Salander va trobar les claus a la jaqueta d'en Martin Vanger, que havia deixat penjada a la cadira. Va netejar el pom de la porta i l'interruptor i va apagar el llum. Va ajudar en Blomkvist a pujar les escales i li va dir que l'esperés mentre tornava a deixar el pal de golf al seu lloc. Quan va tornar, duia una samarreta negra que havia estat d'en Martin Vanger.

—Posa't això. No vull que ningú et vegi voltant sense samarreta a aquestes hores.

En Blomkvist es va adonar que estava en estat de xoc. La Salander havia pres la iniciativa i ell obeïa les seves ordres sense dir res. El va ajudar a sortir de la casa i no el va deixar anar en cap moment. Quan ja eren a la caseta, la Salander el va aturar i li va dir:

—Si algú ens ha vist i ens pregunta què fèiem a fora aquesta nit, direm que hem sortit a passejar fins al turó i que hem estat allà fent l'amor.

—Lisbeth, no puc…

—Vés-te'n a la dutxa. Ara mateix!

El va ajudar a treure's la roba i el va acompanyar fins al quarto de bany. Després va escalfar aigua per fer cafè i va preparar mitja dotzena de sandvitxos amb pa de motlle, formatge, paté i cogombre. Es va asseure a la taula de la cuina i, mentre rumiava què fer, va aparèixer en Blomkvist. Li va mirar amb deteniment les marques i les esgarrinxades que tenia per tot el cos. La corretja l'havia oprimit tant, que tenia una marca de color vermell fosc al voltant del coll, i el ganivet li havia fet una ferida al costat esquerre. —Fica't al llit —li va manar ella.

Va improvisar unes benes i va cobrir la ferida amb una compresa. Després li va servir cafè i li va donar un sandvitx. —No tinc gana —va dir ell.

—M'importa una merda si tens gana o no. Menja —li va ordenar la Salander mentre feia una mossegada al seu entrepà de formatge.

En Blomkvist va tancar els ulls un moment, després es va asseure i va fer una mossegada. Li feia tant de mal el coll que no s'ho podia empassar.

La Salander es va treure la jupa de cuir i va anar a buscar un ungüent.

—Deixa que el cafè es refredi. Estira't de panxa a terra.

Li va fer un massatge a l'esquena perquè li penetrés l'ungüent. Després el va fer girar i li va fer el mateix per davant.

—Tindràs hematomes durant una bona temporada.

—Lisbeth, hem de trucar a la policia.

—No! —va respondre ella amb tanta vehemència que en Blomkvist va obrir els ulls, sorprès—. Si truques a la policia, marxo. No vull tenir-hi res a veure, amb ells. En Martin Vanger és mort. Ha mort en un accident de cotxe. Anava sol i hi ha testimonis. Deixa que la policia, o algú altre, descobreixi aquella maleïda cambra de tortura. Tu i jo som tan ignorants sobre l'existència d'aquesta habitació com qualsevol altra persona del poble.

—Per què?

Ella el va ignorar i va començar a fer-li un massatge a les cuixes.

—Lisbeth, no podem…

—Si continues insistint, et portaré a la cova dels horrors d'en Martin i t'hi tornaré a lligar.

Mentre deia això, en Blomkvist es va adormir, tan ràpid com si s'hagués desmaiat.

Capítol 25

Dissabte, 12 de juliol — Dilluns, 14 de juliol

A les cinc del matí en Blomkvist es va despertar, sobresaltat, palpant-se el coll com per treure's la soga. La Salander va entrar a l'habitació i li va agafar les mans perquè s'estigués quiet. Ell va obrir els ulls i la va mirar amb calma.

—No sabia que juguessis a golf—li va dir, i va tornar a tancar els ulls. La noia es va quedar asseguda al seu costar fins que va veure que s'havia adormit. Mentre en Blomkvist dormia, la Salander havia tornat al soterrani d'en Martin Vanger per examinar-lo i fer fotografies de l'escenari dels crims. A més dels instruments de tortura, hi va trobar una collecció de revistes de pornografia violenta i una gran quantitat de fotografies fetes amb una Polaroid i arxivades en àlbums.

No hi havia cap diari. Però va trobar dos classificador: plens de fotos de passaports i notes escrites a mà sobre les dones. Va guardar els classificadors en una bossa de niló juntament amb el portàtil d'en Martin, que era a la taula de n. cuina, i tot seguit el va examinar meticulosament me::~: en Blomkvist dormia. Eren les sis tocades quan va apagar l'ordinador. Es va encendre una cigarreta.

Ella i en Mikael havien desemmascarat el que es pensaven que era un assassí en sèrie del passat. Però el que havien trobat era ben diferent. No es podia ni imaginar els horrors que havien vist aquelles quatre parets del soterrani de la idíllica i endreçada casa d'en Martin Vanger.

Va fer esforços per entendre-ho.

En Martin matava dones des dels anys seixanta. Durant els darrers quinze anys n'havia mort una o dues cada any. Ho havia fet amb tanta discreció i amb tanta planificació, que ningú no s'havia adonat que existís cap assassí en sèrie. Com era possible?

Les carpetes contenien part de la resposta.

Les víctimes acostumaven a ser nouvingudes, noies immigrants que no tenien ni amics ni coneguts a Suècia. També hi havia prostitutes i marginades socials amb llargs historials de drogues i altres problemes.

Pel que la Salander havia llegit sobre la psicologia del sadisme sexual, aquest tipus d'assassins conservaven sempre algun record de les víctimes. Aquests records els servien per rememorar part del plaer que havien experimentat. En Martin Vanger tenia la seva pròpia collecció en una mena de «llibre de la mort». Havia catalogat i puntuat les víctimes. N'havia descrit el sofriment i havia documentat els assassinats amb gravacions de vídeo i fotografies.

L'objectiu era la violència i l'assassinat, però la Salander va concloure que el principal interès d'en Martin Vanger era la caça de la víctima. A l'ordinador hi tenia una base de dades amb una llista de més de cent dones. Hi havia treballadores del grup Vanger, cambreres de restaurants que freqüentava, recepcionistes d'hotels, funcionàries de l'oficina de la Seguretat Social, secretàries i un gran ventall de dones. Es podria dir que en Martin catalogava i classificava pràcticament totes les dones que anava coneixent.

Només n'havia matat una part, però qualsevol dona del seu entorn era una víctima potencial. La manera de catalogar-les semblava un passatemps que l'apassionava i al qual havia dedicat moltíssimes hores.

«Es casada o soltera? Té fills o família? On treballa? On viu? Quin tipus de cotxe té? Quin grau d'estudis té? Color dels cabells? Color de la pell? Figura?»

Recollir informació personal de les seves possibles víctimes constituïa una part important de les fantasies sexuals d'en Martin. Era un assetjador abans que un assassí.

Quan va acabar de llegir-ho tot, va descobrir un sobre petit dins d'una de les carpetes. En va treure dues fotografies Polaroid esgrogueïdes. A la primera hi havia una noia de cabells foscos asseguda damunt una taula. Només duia uns texans foscos i deixava al descobert uns pits petits. Havia girat la cara d'esquena a la càmera i aixecava un braç en actitud de defensar-se, com si el fotògraf l'hagués sorprès. A la segona foto estava completament despullada i estirada de bocaterrosa sobre un cobrellit blau. Tampoc no se li veia la cara.

La Salander es va guardar el sobre amb les fotos a la butxaca de la caçadora. Després va llançar les carpetes a l'estufa i va encendre un llumí. Quan es va apagar el foc va escampar les cendres. Començava a ploure quan va sortir a fer una volta i, tot agenollant-se com per cordar-se la sabata, va llençar discretament el portàtil d'en Martin Vanger a l'aigua, sota el pont.

Quan en Dirch Frode va creuar la porta oberta, a dos quarts de vuit del matí, la Salander era a la taula de la cuina fumant una cigarreta i prenent una tassa de cafè. En Frode estava pàllid i tenia l'aspecte d'haver-se llevat de cop.

—On és en Mikael? —va preguntar.

—Encara dorm.

En Frode es va asseure en una cadira de la cuina. La Salander li va servir una tassa de cafè.

—En Martin… Acabo de saber que en Martin ha mort en un accident de cotxe aquesta nit.

—Quina pena —va deixar anar la Salander, i va fer un glop de cafè.

En Frode la va mirar, primer amb perplexitat, després se li van obrir els ulls. —Com…?

—Ha tingut un accident. Quina mala sort, oi? —Què en saps, del que ha passat?

—Ha envaït el carril contrari i ha xocat frontalment contra un camió. S'ha suïcidat. La premsa, l'estrès, un imperi financer que trontollava, etcètera, etcètera. No ho ha pogut suportar. Si més no, això és el que m'imagino que sortirà publicat.

En Frode semblava que estigués a punt de tenir un atac de feridura. Es va aixecar de cop i es va dirigir cap a l'habitació.

—Deixi'l dormir —li va demanar la Salander amb brusquedat.

En Frode va observar la figura que dormia. Va veure les marques blaves i negres de la cara d'en Blomkvist i les contusions al pit. Aleshores es va fixar en la línia del coll, on hi havia hagut la soga. La Salander el va agafar del braç i va tancar la porta. En Frode va fer mitja volta i va tornar a la cuina.

La Lisbeth Salander li va resumir el que havia passat la nit anterior. Li va explicar com era la cambra dels horrors d'en Martin Vanger i com havia trobat en Mikael despullat i amb una soga al coll, i el vicepresident del grup Vanger dret davant d'ell. També li va explicar el que havia descobert als arxius de l'empresa el dia anterior i com va arribar a establir una possible connexió entre el pare d'en Martin i els assassinats d'almenys set dones.

En Frode només va interrompre el seu relat una vegada. Quan la noia va acabar, l'advocat es va quedar assegut sense dir res i va haver de respirar fondo abans de poder dir:

—Què farem ara?

—No sóc jo qui ho ha de dir —va replicar la Salander. —Però…

—Li diré com anirà tot plegat. Jo no he posat mai els peus a Hedestad. —No ho entenc.

—Per cap circumstància vull que el meu nom aparegui en cap informe de la policia. No tinc cap tipus de relació amb tota aquesta història. Si en algun moment surt el meu nom, negaré haver estat aquí i no respondré ni una sola pregunta.

En Frode la va mirar detingudament.

—No ho entenc.

—No cal que ho entengui.

—Aleshores, què se suposa que he de fer?

—Això ho haurà de decidir vostè tot sol. L'única cosa que ha de fer és deixar-nos a en Mikael i a mi al marge d'aquesta història.

En Frode estava blanc com el paper.

—Miri-s'ho d'aquesta manera: l'única cosa que sap és que en Martin Vanger va morir en un accident de cotxe. No tenia ni idea que també fos un assassí en sèrie repulsiu i no sabia res en absolut de l'habitació que tenia al soterrani.

Va deixar la clau damunt la taula.

—Encara té temps d'anar-hi abans que comencin a netejar la casa d'en Martin i descobreixin el soterrani.

—Hem d'anar a parlar amb la policia.

—No. No hi hem d'anar. Nosaltres no. Vostè hi pot anar si vol. Vostè decideix.

—No podem fer com si res.

—No li estic dient que faci com si res, només que ens mantingui a mi i a en Mikael al marge de tot això. Quan descobreixi l'habitació, podrà treure les seves pròpies conclusions i decidir a qui l'hi vol dir.

—Si el que dius és cert, significa que en Martin Vanger ha segrestat i assassinat moltes dones… hi deu haver moltes famílies desesperades perquè no saben on són les seves filles. No podem simplement…

—És cert. Només hi ha un problema: no en tenim els cossos. És probable que trobi passaports o carnets d'identitat en algun calaix. Algunes de les víctimes es poden identificar per les gravacions de vídeo. Però no cal que ho decideixi avui. Pensi-s'ho bé.

La cara d'en Frode reflectia el pànic que sentia.

—Déu meu. Això és la fi del grup Vanger. Pensa quantes famílies perdran la feina si es descobreix que en Martin…

En Frode es balancejava endavant i endarrere, sumit en un dilema moral.

—Això d'una banda. De l'altra, creu que seria apropiat que la Isabella Vanger sigui la primera a descobrir el passatemps del seu fill?

—He d'anar a veure…

—No crec que aquella habitació sigui la seva prioritat ara mateix —va dir la Salander taxativament—. Té moltes coses a fer avui. Ha d'anar a dir-l'hi a en Henrik, i ha de convocar una reunió extraordinària del consell i fer totes aquelles coses que cal fer quan un vicepresident es mor.

En Frode va considerar el que li estava dient la noia. El cor li bategava amb força. Ell era l'advocat experimentat que havia de resoldre els problemes i prendre la iniciativa per fer front a qualsevol contratemps, encara que no se sentís capaç de fer-ho. De sobte es va adonar que estava seguint les ordres que li donava una noia. Ella havia agafat el control de la situació i li estava dient el que havia de fer. —I la Harriet…?

—En Mikael i jo encara no hem acabat. Però pot dir al senyor Vanger que creiem que estem a punt de resoldre-ho.

L'inesperat decés d'en Martin Vanger va ser el tema principal de les notícies de les nou, quan en Blomkvist es va despertar. No es va dir res dels incidents de la nit anterior i només es va explicar que el magnat de la indústria s'havia desviat de carril, a gran velocitat, quan conduïa per l'E4 en direcció sud. Anava sol al cotxe.

La ràdio local va parlar a bastament sobre la preocupació que es respirava per saber quin seria el futur del grup Vanger i les conseqüències que aquesta mort tindria per a l'empresa.

Al migdia, un despatx de l'agència de notícies TT redactat a corre-cuita anunciava el gran titular: «Un poble en estat de xoc», i resumia els problemes del grup Vanger. A ningú se li escapava el fet que, simplement a Hedestad, més de tres mil dels vint-i-un mil habitants de la localitat treballaven al grup Vanger. El vicepresident de l'empresa acabava de morir i l'anterior vicepresident havia tingut un atac de cor i encara era a l'hospital. No hi havia un successor clar i eren els temps més difícils de la història de l'empresa.

En Blomkvist havia tingut la seva oportunitat d'anar a la policia de Hedestad i explicar-los el que havia passat aquella nit, però la Salander ja havia disparat un altre mecanisme. Com que no havia trucat a la policia de seguida, cada hora que passava es feia més difícil fer-ho. Es va estar tot el matí callat, assegut al banc de la cuina, mirant com plovia. Cap a les deu del matí hi va haver un altre ruixat, però a l'hora de dinar havia parat de ploure i el vent havia afluixat una mica. Va sortir al jardí, va endreçar una nuca el mobiliari i es va asseure al banc amb una tassa de cafè. Duia una camisa amb el coll aixecat.

La mort d'en Martin va alterar la vida quotidiana de Hedeby. La casa de la Isabella Vanger estava rodejada de cotxes dels familiars, que s'hi havien congregat per expressar-li el condol. La Salander observava la processó sense cap tipus d'emoció.

—Com et sents? —li va preguntar al final.

—Crec que encara em trobo en estat de xoc —va respondre ell—. Estava indefens. Tenia la certesa que em moriria. Sentia la por davant la mort, i no hi podia fer res.

Va estirar la mà i la va posar damunt del seu genoll.

—Gràcies —li va dir—. Si no hagués estat per tu, seria mort.

La Salander va dibuixar un somriure.

—De tota manera… no entenc com vas ser tan ximpleta d'enfrontar-t'hi tota sola. Jo era allà a terra, encadenat, resant perquè veiessis la foto, unissis les peces del trencaclosques i truquessis a la policia.

—Si hagués esperat la policia, no hauries sobreviscut. No estava disposada a permetre que aquell cabronàs et matés.

—Per què no vols parlar amb la policia?

—Això és assumpte meu. Però en el teu cas no crec que fos gaire beneficiós per a la teva carrera professional aparèixer com el periodista que en Martin Vanger, el famós assassí en sèrie, va acabar despullant a casa seva. Si no t'agrada que et diguin «Kalle Blomkvist», ja et pots imaginar quin seria el teu nou sobrenom.

En Blomkvist la va mirar de fit a fit, i tot seguit ho va deixar córrer.

—Continuem tenint un problema —va dir ella.

En Blomkvist va assentir amb el cap.

—Sí. Continuem sense saber què li va passar a la Harriet.

La Salander va deixar damunt la taula les dues Polaroid que havia trobat i li va explicar d'on les havia tret. En Mikael va estudiar-les atentament abans d'aixecar el cap.

—Podria ser ella —va comentar per fi—. No ho podria assegurar del tot, però la forma del cos i els cabells em recorden les fotos que n'he vist.

Es va estar al jardí durant una hora, encaixant totes les peces. Tots dos havien descobert per separat que en Martin Vanger era el nexe d'unió que els faltava.

La Salander no havia arribat a veure la fotografia que en Blomkvist havia deixat damunt la taula de la cuina. La noia havia arribat a la conclusió gràcies a les imatges de les càmeres de vigilància que ell havia fet alguna estupidesa. Es va dirigir a casa d'en Martin Vanger per la vora del riu, va mirar per totes les finestres i va veure que no hi havia ningú. Va provar d'obrir totes les portes i finestres del primer pis. I al final va accedir a la casa per un balcó del pis de dalt que estava obert. Va perdre molt de temps i es va moure amb molta cautela per la casa, habitació rere habitació. Sortosament va trobar les escales que portaven al soterrani. En Martin no havia estat prou alerta; s'havia deixat mig oberta la porta que duia a la cambra dels horrors, i ella de seguida es va fer una idea de la situació.

En Blomkvist li va preguntar què havia sentit d'allò que li havia explicat en Martin.

—Poca cosa. Vaig arribar quan t'estava preguntant què li havia passat a la Harriet, just abans de penjar-te de la soga. I aleshores vaig marxar un moment per anar a buscar alguna arma.

—En Martin no tenia ni idea de què li havia passat a la Harriet —va dir en Blomkvist. —I tu te'l creus?

—Sí —va respondre en Blomkvist sense dubtar—. En Martin estava més boig que una fura amb sífilis… em pregunto d'on trec aquestes metàfores… però va confessar tots els crims que havia comès. Crec que volia impressionar-me. Així i tot, quan vam arribar al tema de la Harriet, estava tan desesperat com en Henrik Vanger per descobrir què li havia passat.

—I això… a on ens porta?

—Sabem que en Gottfried és el responsable de la primera sèrie d'assassinats, entre el 1949 i el 1965.

—D'acord. També sabem que hi va introduir el jove Martin.

—Parlem d'una família totalment desestructurada —va observar en Blomkvist—. Realment, en Martin no va tenir elecció.

La Salander li va fer una mirada estranya.

—El que em va explicar en Martin, tot i que es va tractar d'un relat confús, va ser que el seu pare va iniciar-lo quan va arribar a la pubertat. En Martin va ser present a l'assassinat de la Lea a Uddevalla el 1962. Tenia 14 anys, per l'amor de Déu! També va ser el 1964 a la mort de la Sara, i hi va tenir un paper actiu. Tenia 16 anys.

—I?

—Va dir que no havia tocat mai un home, llevat del seu pare. Això em va fer pensar que… bé, l'única conclusió possible és que el seu pare abusava d'ell. En Martin va dir que era «el seu deure». L'assetjament sexual devia durar temps. Va créixer amb el seu pare.

—Ximpleries —va dir la Salander, amb la veu gèlida.

En Blomkvist la va mirar, sorprès. La seva mirada era d'intransigència. No despertava la més petita simpatia.

—En Martin va tenir exactament les mateixes oportunitats que qualsevol altra persona de no fer-ho. Matava i violava perquè gaudia fent-ho.

—I jo no estic dient que no sigui així. Però en Martin va ser un nen reprimit que vivia sota la influència del seu pare, tal com en Gottfried va viure atemorit pel seu propi pare, el nazi.

—Dones per fet, doncs, que en Martin no tenia voluntat pròpia i que la gent es converteix en allò que l'obliguen a ser?

En Blomkvist va somriure amb cautela.

—Es un tema delicat per a tu? —La Salander el va fulminar amb una mirada plena d'ira. En Blomkvist es va afanyar a continuar—: Només dic que la infantesa d'una persona hi té un paper important. El pare d'en Gottfried el va maltractar durant anys. Això deixa marques.

—Ximpleries —va repetir la Salander—. En Gottfried no és l'únic nen que ha rebut maltractaments. Això no li dóna dret a matar dones. Ell va prendre aquesta decisió, igual que ho va fer en Martin.

En Blomkvist va alçar la mà.

—Podem parar de discutir?

—No estic discutint. Només considero que és patètic que aquest tipus de personatges sempre tinguin una excusa.

—Tenen la seva responsabilitat personal. Després ho veurem. El que importa és que en Martin tenia 17 anys quan va morir en Gottfried i no tenia ningú que el guiés. Va mirar de seguir les passes del pare. Febrer del 1966, Uppsala.

En Blomkvist va agafar un dels cigarrets de la Salander.

—No començaré a especular sobre els impulsos que en Gottfried provava de satisfer ni com interpretava ell el que feia. Al darrere s'hi amaga una mena de galimaties bíblic que algun psiquiatre seria capaç d'interpretar, alguna cosa entre el càstig i la purificació en sentit figurat. Però tant se val. Era un assassí en sèrie i prou.

En Blomkvist va reflexionar un moment abans de continuar.

—En Gottfried volia matar dones i embolcallar les seves accions amb una mena de ritu pseudoreligiós. En Martin ni tan sols pretenia tenir una excusa. Era organitzat i matava sistemàticament. Tenia diners per gastar en el seu passatemps i era més espavilat que el seu pare. Cada vegada que en Gottfried abandonava un cadàver hi havia una investigació policial, i això suposava el risc que algú el descobrís o que relacionés els diversos assassinats.

—En Martin Vanger es va fer construir la casa als anys setanta —va comentar la Salander pensativament.

—Crec que en Henrik va dir que va ser l'any 1978. Probablement va fer construir la cambra de seguretat, sense finestra, insonoritzada i amb una porta d'acer, per guardar-hi arxius importants o alguna cosa per l'estil.

—Feia vint-i-cinc anys que tenia aquesta cambra.

Hi va haver un silenci prolongat mentre en Blomkvist pensava en les atrocitats que s'hi havien comès durant un quart de segle. A la Salander no li calia pensar-hi, n'havia vist les gravacions. Es va adonar que en Blomkvist es passava la mà pel coll inconscientment.

—En Gottfried odiava les dones i va ensenyar el seu fill a odiar-les alhora que el violava. Però hi ha alguna cosa més… Crec que en Gottfried esperava que els seus fills compartissin, per dir-ho suaument, la seva visió perversa del món. Quan li vaig preguntar per la Harriet, la seva pròpia germana, en Martin va dir: «Vam intentar parlar amb ella. Però era una simple doneta. Tenia intenció de xerrar-ho a en Henrik.»

—Ho vaig sentir. Aquí va ser quan vaig arribar al soterrani. I això vol dir que ja sabem de què volia parlar amb en Henrik en la conversa que no va tenir lloc.

En Blomkvist va corrugar les celles.

—No del tot. Pensa en la cronologia. No sabem quan va ser la primera vegada que en Gottfried va violar el seu fill, però es va endur en Martin amb ell quan va matar la Lea Persson a Uddevalla el 1962. Va morir el 1965. Abans d'això, ell i en Martin van «intentar parlar» amb la Harriet. On ens porta això?

—En Martin no era l'únic de qui abusava en Gottfried. També abusava de la Harriet.

—En Gottfried era el mestre. En Martin era l'alumne. Què era la Harriet? La seva joguina?

—En Gottfried va ensenyar a en Martin a follar-se la seva germana. —La Salander va assenyalar les dues Polaroid—. Es difícil saber quina era la seva actitud amb aquestes fotos perquè no se li veu la cara, però és obvi que prova d'amagar-se de la càmera.

—Imaginem que tot va començar quan ella tenia 14 anys, el 1964. Ella s'hi va oposar, tal com va dir en Martin no ho podia acceptar Aquesta era la seva amenaça: explicar-ho tot a en Henrik. Sens dubte en Martin no hi tenia res a dir, i es limitava a fer el que li deia el seu pare. Ell i en Gottfried havien fet una mena de… pacte, i van intentar involucrar-hi la Harriet.

—A les teves notes has escrit que en Henrik va deixar que la Harriet es traslladés a casa seva l'hivern del 1964 —va apuntar la Salander.

—En Henrik veia que alguna cosa no funcionava en aquella família. Segurament ho atribuïa a la difícil relació entre en Gottfried i la Isabella, i per això la va acollir a casa seva, perquè tingués una mica de tranquillitat i es pogués concentrar en els estudis.

—Un obstacle amb què no comptaven ni en Gottfried ni en Martin. Això els dificultava controlar-la i que fes el que ells deien. Però… on es cometien els abusos?

—Segurament a la cabana d'en Gottfried. Estic convençuda que aquestes fotografies es van fer allà. Ho podríem comprovar. La cabana és un lloc perfecte, aïllada i allunyada del poble. Però un dia en Gottfried es va emborratxar per última vegada i es va ofegar de la manera més estúpida possible.

—Així doncs, el pare de la Harriet s'aprofitava d'ella, però dubto que la involucrés en els assassinats.

En Blomkvist es va adonar que aquell era un punt delicat. La Harriet havia anotat els noms de les víctimes d'en Gottfried i les havia relacionat amb citacions bíbliques, però el seu interès per la Bíblia no va sorgir fins a l'últim any, i en Gottfried ja era mort. Va fer una pausa, mirant de trobar-hi una explicació lògica.

—En algun moment de la història la Harriet va descobrir que en Gottfried no només havia comès incest, sinó que també era un assassí en sèrie —va dir en Blomkvist.

—No sabem quan va descobrir els assassinats. Podria haver estat abans que en Gottfried s'ofegués. Però també podria haver estat després si, per exemple, l'home tenia un diari o n'havia guardat retalls de premsa. Alguna cosa la va conduir fins a ell.

—Sigui com vulgui, no era això el que amenaçava d'explicar a en Henrik —va precisar en Blomkvist.

—Era en Martin —va observar la Salander—. El seu pare era mort, però en Martin continuava abusant d'ella.

—Exactament.

—Però va trigar un any a decidir-se.

—Què faries si descobrissis que el teu pare és un assassí que ha estat abusant del teu germà?

—Mataria el violador —va dir la Salander amb tanta seguretat que en Blomkvist se la va creure a ulls clucs. Aleshores va recordar la seva cara quan va atacar en Martin Vanger i va somriure amb alegria.

—Entesos, però la Harriet no era com tu. En Gottfried va morir abans que ella pogués fer-hi res. Això també té sentit. Quan en Gottfried va morir, la Isabella va enviar en Martin a Uppsala. Probablement tornava a casa per Nadal i per vacances, però durant aquell any gairebé no va veure la Harriet. Ella es va poder distanciar d'ell.

—I va començar a estudiar la Bíblia.

—I amb tot el que sabem ara, no era per cap raó religiosa. Potser només volia entendre què tenia el seu pare al cap. S'hi va aplicar fins a la celebració del Dia de la Infància de 1966. Aleshores va veure que el seu germà era a Jàrnvàgsgatan i va descobrir que havia tornat. No sabem si van parlar o si ell li va dir alguna cosa. Però fos com fos, la Harriet tenia pressa per tornar a casa i parlar amb en Henrik.

—I aleshores va desaparèixer.

Després de repassar la pellícula dels fets, no era difícil entendre com havien anat les coses. En Blomkvist i la Salander van fer les maletes. Abans de marxar, en Blomkvist va trucar a en Frode i li va dir que ell i la Salander havien de marxar uns quants dies, però que abans volia veure, sens falta, en Henrik Vanger.

En Blomkvist necessitava saber què li havia explicat en Frode a en Henrik. L'advocat semblava tan inquiet per telèfon que a en Blomkvist li va fer pena. En Frode li va dir que només li havia explicat que en Martin havia mort en un accident de cotxe.

Tornava a ploure quan en Blomkvist va aparcar davant l'hospital de Hedestad. El cel estava completament tapat. Es va afanyar a creuar l'aparcament per arribar a l'edifici de l'hospital.

En Vanger anava en bata i estava assegut al costat de la finestra de l'habitació. La malaltia l'havia afectat, però havia recuperat una mica de color a la cara i semblava a punt de recuperar-se. Es van donar la mà. En Blomkvist li va demanar a la infermera que els deixés sols uns minuts.

—M'has estat evitant —li va retreure en Vanger.

En Mikael va assentir amb el cap.

—Ho he fet expressament. La teva família no volia que vingués, però avui tothom és a casa de la Isabella.

—Pobre Martin —va dir en Vanger.

—Henrik, em vas demanar que investigués el que li havia passat a la Harriet. Esperaves que la veritat seria tan dolorosa?

El vell el va mirar. Amb els ulls molt oberts.

—En Martin?

—Es part de la història.

En Henrik va tancar els ulls.

—T'he de fer una pregunta —va dir en Blomkvist. —Digue'm.

—Continues volent saber què va passar? Fins i tot encara que sigui dolorós i que la veritat sigui pitjor del que t'havies imaginat?

En Henrik va mirar en Blomkvist una bona estona. Després li va dir:

—Ho vull saber. Aquest era l'objectiu del teu encàrrec.

—Entesos. Crec que ja sé què li va passar a la Harriet. Però em falta una última peça del trencaclosques per estar-ne segur.

—Explica-m'ho.

—No. Avui no. El que vull que facis ara és descansar. Els metges diuen que la crisi ja ha passat i que estàs millorant.

—No em tractis com a un nen, jovenet.

—No he acabat la feina. El que tinc ara mateix és una teoria. Me'n vaig a buscar la darrera peça del trencaclosques. La propera vegada que ens vegem t'explicaré tota la història. Pot ser que trigui una mica, però vull que sàpigues que tornaré i que sabràs la veritat.

La Salander va tapar la moto amb una lona i la va deixar a la cabana, en un racó on no tocava el sol. En acabat, va pujar al cotxe que havia llogat en Blomkvist. La tempesta s'havia reactivat amb força i, just passat Gàvle, el ruixat era tan fort que en Blomkvist gairebé no veia la carretera. Per seguretat es van aturar en una estació de servei i van esperar fins que la pluja amainés, de manera que no van arribar a Estocolm fins a les set del vespre. En Blomkvist va donar el codi de seguretat de l'edifici a la Salander i la va deixar davant de l'estació central del metro. Se li va fer estrany tornar a ser al pis.

Va passar l'aspiradora i va treure la pols mentre la Salander anava a veure el Pesta a Sundbyberg. Va arribar al pis d'en Blomkvist cap a les dotze i es va passar uns deu minuts examinant-ne cada racó. Després es va estar una bona estona dreta davant la finestra, observant les vistes a Slussen.

El llit estava separat de la resta de l'habitatge per uns prestatges i armaris. Es van despullar i es van ficar al llit.

L'endemà al migdia aterraven a l'aeroport de Gatwick de Londres. La pluja els va donar la benvinguda. En Blomkvist havia reservat una habitació a l'Hotel James, a prop de Hyde Park, un hotel excellent en comparació amb els hotels de Bayswater d'una estrella on acostumava a allotjar-se quan anava a Londres.

A les cinc de la tarda eren al bar quan un noi jove es va dirigir cap a ells. Era força calb, amb barba rossa, i duia texans i una americana que li anava gran.

—Wasp?

—Trinity? —va dir ella. Es van saludar amb una lleugera inclinació i el noi no va preguntar com es deia en Blomkvist.

El company d'en Trinity es va presentar com Bob el Gos. Els esperava dins d'una antiga furgoneta Volkswagen aparcada a la cantonada. Hi van entrar per les portes corredisses i es van asseure en unes cadires plegables lligades als laterals. Mentre en Bob conduïa pel trànsit de Londres, la Wasp i en Trinity xerraven.

—El Pesta em va dir que es tracta d'una feina que causarà un terrabastall.

—Escoltes telefòniques i control de correus electrònics d'un ordinador. Potser serà una cosa ràpida o potser caldran un parell de dies, depèn de la pressió que faci ell. —La Lisbeth va assenyalar en Blomkvist amb el polze—. Ho podeu fer?

—Els gossos tenen puces? —va replicar en Trinity.

L'Anita Vanger vivia en una casa adossada de l'elegant barri de Saint Albans, a una hora en cotxe cap al nord. Des de la furgoneta la van veure arribar a casa i obrir la porta cap a dos quarts de vuit del vespre. La van observar mentre es posava còmoda, sopava i s'asseia a mirar la televisió, i aleshores en Blomkvist va trucar a la porta.

Una còpia pràcticament idèntica de la Cecilia Vanger va obrir la porta. Tenia una expressió de sorpresa continguda.

—Hola, Anita. Em dic Mikael Blomkvist. En Henrik Vanger m'ha demanat que la vingui a veure. Entenc que està al corrent de la notícia d'en Martin.

La seva expressió va canviar de la sorpresa al recel. Sabia perfectament qui era en Mikael Blomkvist. Però el nom d'en Henrik significava que estava obligada a obrir-li la porta. Va fer passar en Blomkvist a la sala d'estar. En Mikael va veure una litografia d'Anders Zorn damunt la lleixa de la llar de foc. Era una estança acollidora.

—Disculpi que la molesti a aquestes hores, però era a Saint Albans i li he estat trucant durant tot el dia.

—Es clar. Si us plau, digui'm de què es tracta.

—Té intenció d'anar a l'enterrament?

—No, de fet no. En Martin i jo no ens fèiem gaire i, de tota manera, ara mateix no puc marxar.

L'Anita Vanger feia trenta anys que havia deixat Hedestad. Des que el seu pare s'havia tornat a traslladar a l'illa de Hedeby, gairebé no havia tornat a posar-hi els peus.

—Vull saber què li va passar a la Harriet Vanger, Anita. Es hora de revelar la veritat.

—La Harriet? No sé què vol dir.

En Blomkvist va somriure davant de la seva fingida sorpresa.

—Vostè era la millor amiga que tenia la Harriet a la família. Ella va recórrer a vostè per explicar-li la seva terrible història.

—No sé de què parla —va replicar l'Anita.

—Anita, vostè va ser a l'habitació de la Harriet aquell dia. Tinc proves fotogràfiques que contradiuen la versió que va donar a l'inspector Morell. D'aquí a pocs dies passaré l'informe a en Henrik, i ell es farà càrrec de tot. Seria millor que em digués vostè mateixa què va passar.

L'Anita Vanger es va aixecar.

—Surti de casa meva ara mateix.

En Blomkvist es va posar dret.

—Tard o d'hora haurà d'acabar parlant amb mi.

—No tinc res a dir-li ara, ni tindré res a dir-li mai.

—En Martin és mort —va insistir en Blomkvist—. A vostè no li va agradar mai en Martin. Crec que va venir a Londres no només per evitar veure el seu pare, sinó també per no haver de veure en Martin. Això significa que vostè també sabia el que feia en Martin, i l'única persona que l'hi podia haver explicat és la Harriet. La pregunta és: què va fer vostè, amb tot el que sabia?

L'Anita Vanger li va tancar la porta a la cara.

La Salander somreia amb satisfacció mentre li treia el micròfon de sota la samarreta.

—Ha agafat el telèfon uns vint segons després que et tanqués la porta a la cara —va explicar la noia.

—El codi del país és d'Austràlia —va apuntar en Trinity mentre deixava els auriculars damunt la petita taula de la furgoneta—. He de comprovar el codi de la zona.

Va engegar el portàtil.

—Vejam, ha marcat aquest número, que és d'un telèfon situat en un poble que es diu Tennant Creek, al nord d'Alice Springs, al Territori del Nord. Voleu escoltar la conversa?

En Blomkvist va assentir amb el cap.

—Quina hora és ara a Austràlia?

—Les cinc del matí aproximadament.

En Trinity va engegar el reproductor digital i hi va connectar un altaveu. En Mikael va comptar vuit tons fins que van despenjar el telèfon. La conversa era en anglès.

—Hola. Sóc jo.

—Hmm, és cert que m'agrada matinar, però…

—Volia trucar-te ahir, però… en Martin és mort. Sembla que va estavellar el cotxe contra un camió abans-d'ahir.

Silenci. Després es va sentir un so, com si algú s'aclarís la veu, però que devia ser un: «D'acord.»

—De tota manera, tenim un problema. Un conegut periodista que en Henrik ha contractat no sé com acaba de venir a casa meva, aquí, a Saint Albans. M'ha preguntat què va passar el 1966. En sap alguna cosa.

Un altre silenci. Després, la seva veu es va convertir en una ordre.

—Anita. Penja el telèfon ara mateix. No podrem mantenir cap contacte durant un temps. —Però…

—Escriu-me una carta. Digue'm què passa.

La conversa s'havia acabat.

—Una noia llesta —va comentar la Salander amb admiració.

Van tornar a l'hotel just abans de les onze. A la recepció els van ajudar a reservar dos seients per al primer vol cap a Austràlia. De seguida van tenir dues reserves per marxar l'endemà a les set del vespre cap a Canberra, a Nova Galles del Sud, amb escala a Singapur.

Era la primera vegada que la Salander visitava Londres. Van passar el matí passejant des de Covent Garden al Soho. Es van aturar per prendre un cafè a Old Compton Street. Cap a les tres van tornar a l'hotel per recollir les maletes. Mentre en Blomkvist pagava la factura, la Salander va encendre el mòbil. Tenia un missatge de text.

—L'Armansky diu que li truqui de seguida.

Va fer servir un dels telèfons de la recepció. En Blomkvist, que era dret a poca distància, va veure com la Salander es girava amb una expressió gèlida. De seguida va ser al seu costat.

—Què passa?

—La meva mare s'acaba de morir. Me n'he de tornar a casa.

La Salander estava tan trista que en Blomkvist la va abraçar, però ella el va apartar.

Es van asseure al bar de l'hotel. Quan en Blomkvist va dir que podia cancellar les reserves d'Austràlia i tornar a Estocolm amb ella, la noia va fer que no amb el cap.

—No —va dir—. No podem abandonar la feina ara. Hi hauràs d'anar sense mi.

Es van separar davant de l'hotel i cadascú es va dirigir al seu aeroport.

Capítol 26

Dimarts, 15 de juliol — Dijous, 17 de juliol

En Blomkvist va volar des de Canberra fins a Alice Springs. Un cop allà havia de decidir si agafava un vol intern o si llogava un cotxe per fer els quatre-cents quilòmetres que havia de recórrer en direcció nord. Es va decidir pel cotxe.

Un desconegut que responia al nom bíblic de Joshua i que formava part de la misteriosa xarxa internacional del Pesta, o d'en Trinity, havia deixat un sobre a la seva atenció al taulell central d'informació de l'aeroport.

El número de telèfon que havia marcat l'Anita corresponia a un lloc que es deia Cochran Farm. Es tractava d'una granja d'ovelles. Una petita nota contenia les instruccions per arribar-hi.

Un article extret d'Internet resumia la importància de les granges d'ovelles a Austràlia.

Austràlia: 18 milions d'habitants; granges d'ovelles, 53.000; aproximadament 120 milions d'ovelles. Les exportacions de llana s'aproximen als 3.500 milions de dòlars anuals. Austràlia exporta 700 milions de tones de carn de xai, més la pell per a la confecció. La producció de carn i llana és una de les principals indústries del país…

Cochran Farm va ser fundada el 1891 per Jeremy Cochran i es va convertir en la cinquena empresa agrícola més important d'Austràlia amb aproximadament 60.000 ovelles que produïen llana de la millor qualitat, la llana de la raça merina. La granja també criava altre bestiar: porcs i gallines. Cochran Farm exportava moltíssim als EUA, el Japó, la Xina i Europa.

Les biografies personals eren fascinants.

El 1972 l'Spencer Cochran va heretar Cochran Farm de mans d'en Raymond Cochran. L'Spencer Cochran, educat a Oxford, Anglaterra, va morir el 1994, i la seva vídua es va fer càrrec de la granja. En Blomkvist va trobar una foto de la vídua a la pàgina web de Cochran Farm. La foto mostrava una senyora de cabells curts i rossos, amb la cara mig amagada, que esquilava una ovella.

Segons la nota d'en Joshua, la parella s'havia casat a Itàlia el 1971.

La vídua es deia Anita Cochran.

En Blomkvist va fer nit en un poble perdut, en un antre que es deia Wannado. Va anar al pub del poble, on va menjar xai rostit i es va beure tres cerveses. La gent que hi havia era de la contrada i tenia un accent que se li feia estrany.

Abans d'anar-se'n a dormir va trucar a l'Erika Berger a Nova York.

—Perdona, però he estat tan ocupat que no he tingut temps de trucar.

—Què carai està passant? —va esclatar l'Erika—. En Christer em va telefonar i em va dir que en Martin Vanger havia mort en un accident de cotxe.

—Es molt llarg d'explicar.

—I per què no agafes el telèfon? Fa dies que et truco com una desesperada!

—No em funciona, aquí.

—On és «aquí»?

—Ara mateix sóc a dos-cents quilòmetres al nord d'Ali-ce Springs. A Austràlia, per ser exactes.

Poques vegades en Mikael aconseguia sorprendre la Berger. Aquest cop, l'Erika es va quedar callada uns deu minuts.

—I què hi fas, a Austràlia? Si es pot saber…

—Estic acabant la feina. Tornaré aviat. Només volia dir-te que la meva feina per a en Henrik Vanger està a punt d'acabar.

—Vols dir que ja saps què li va passar a la Harriet? —Gairebé.

L'endemà al migdia va arribar a Cochran Farm i li van dir que l'Anita Cochran era en una altra granja d'ovelles a prop de Makawaka, cent vint quilòmetres a l'oest.

Eren les quatre de la tarda quan en Mikael va trobar el poble després d'haver recorregut uns quants camins plens de pols. Es va aturar a la porta d'una granja on una colla de ranxers prenien cafè sobre la capota d'un tot terreny. En Blomkvist va sortir del cotxe i els va explicar que buscava l'Anita Cochran. Tots es van girar cap a un jove musculós, que semblava el que prenia les decisions. Mostrava un pit nu molt bronzejat menys allà on la samarreta l'havia protegit del sol. Duia un barret de vaquer.

—La mestressa és a uns trenta quilòmetres en aquella direcció —va respondre, assenyalant amb el dit.

Va adreçar una mirada escèptica al cotxe d'en Blomkvist i li va dir que no era una bona idea anar-hi amb aquell cotxe japonès de joguina. Finalment, el bronzejat atleta li va dir que ell també havia d'anar en aquella direcció i que l'acompanyaria amb el tot terreny. En Blomkvist li va donar les gràcies i va agafar la bossa amb el portàtil.

L'home es va presentar com a Jeff i li va dir que era el «gestor de sementals» del ranxo. En Blomkvist li va demanar que li expliqués què volia dir allò. En Jeff se'l va mirar de reüll i va arribar a la conclusió que en Blomkvist no era de la zona. Li va explicar que un gestor de sementals era l'equivalent a un gestor financer d'un banc que administrava ovelles.

Van continuar parlant mentre en Jeff conduïa el tot terreny a uns quinze quilòmetres per hora per un pendent d'uns vint graus que duia a un barranc. En Blomkvist va agrair no haver-hi anat amb el cotxe de lloguer. Va preguntar què hi havia al barranc, i en Jeff li va explicar que a partir d'allà s'estenia un terreny de pastura per a 700 ovelles.

—Tinc entès que Cochran Farm és un dels ranxos més grans.

—Som un dels més grans de tot Austràlia —va respondre en Jeff sense dissimular el seu orgull—. Tenim unes 9.000 ovelles aquí, a Makawaka, però també tenim ranxos a Nova Galles del Sud i a l'Austràlia Occidental. Tenim més de 60.000 ovelles.

Van sortir del barranc per entrar en un terreny abrupte però més suau. De cop, en Blomkvist va sentir trets. Va veure cadàvers d'ovelles, fogueres i una dotzena de ranxers. Molts homes duien rifles. Estaven matant ovelles.

Sense voler-ho, en Blomkvist va pensar en els sacrificis bíblics de xais.

Aleshores va veure una dona rossa amb els cabells curts que duia texans i una camisa de quadres vermells i blancs. En Jeff es va aturar a pocs metres d'ella.

—Hola, mestressa. Tenim un turista —li va dir.

En Blomkvist va baixar del tot terreny i la va mirar. Ella l'observava amb curiositat.

— —Hola, Harriet. Ha passat molt de temps —li va dir en suec.

Cap dels homes que treballaven per a l'Anita Cochran va entendre el que havia dit, però tots van veure la reacció de la seva mestressa. L'Anita va fer un pas enrere, atemorida. Els homes van veure la seva resposta, van deixar-se de bromes i es van posar tensos, preparats per intervenir davant d'aquell estrany foraster. L'amabilitat d'en Jeff va desaparèixer en un instant i va avançar en direcció a en Blomkvist.

En Blomkvist es va adonar de seguida que era molt vulnerable. Només calia que l'Anita Cochran donés una ordre perquè se li llancessin tots al damunt.

Però només va ser un moment. La Harriet Vanger va alçar la mà amb un gest tranquillitzador i els homes es van fer enrere. Es va apropar a en Blomkvist i el va mirar als ulls. Duia la cara bruta, les arrels dels cabells rossos eren fosques i tenia arrugues a la cara, però s'havia convertit en la bonica dona que prometia aquella foto que ell tant havia observat.

—Ens coneixem? —li va preguntar.

—Sí. Sóc en Mikael Blomkvist. Vas ser la meva mainadera durant un estiu. Jo tenia tres anys, i tu en devies tenir dotze o tretze.

Va trigar uns segons a relaxar l'expressió de la cara, i després en Blomkvist va veure que se'n recordava. Semblava sorpresa.

—Què vols?

—Harriet, no sóc el teu enemic. No sóc aquí per molestar-te, però necessito parlar amb tu.

La dona es va girar cap a en Jeff i li va dir que continués el que ella estava fent, i aleshores va demanar a en Blomkvist que la seguís. Van caminar un centenar de metres cap a un grup de tendes blanques que havien installat sota uns arbres. El va acompanyar cap a una cadira plegable i una tauleta, i va abocar aigua en una palangana. Es va rentar la cara, se la va eixugar i va entrar a la tenda per canviar-se la camisa. Va treure dues cerveses d'una nevera. —Bé, tu diràs.

—Per què dispareu a les ovelles?

—Tenim una epidèmia contagiosa. La majoria d'aquestes ovelles estan sanes, però no ens podem arriscar a escampar la malaltia. La setmana vinent haurem de matar-ne més de sis-centes. De manera que no estic de gaire bon humor.

—El teu germà es va estavellar contra un camió fa pocs dies. Segurament va morir a l'instant —va dir en Blomkvist.

—Ja ho sé.

—T'ho va dir l'Anita, quan et va trucar.

Ella se'l va mirar de dalt a baix. Després va assentir amb el cap. Sabia que no tenia cap sentit negar-ho.

—Com m'has trobat?

—Vam punxar el telèfon de l'Anita.

En Blomkvist va pensar que no hi havia cap motiu per mentir.

—Vaig veure el teu germà minuts abans de morir.

La Harriet Vanger va arrufar el front. En Mikael la va mirar als ulls. Aleshores es va treure la ridícula bufanda que duia al voltant del coll i li va ensenyar la marca que li havia deixat la soga. Encara la tenia vermella i inflada, i probablement sempre tindria una cicatriu que li recordaria en Martin Vanger.

—El teu germà em va penjar amb una soga, però gràcies a Déu la meva companya va arribar a temps per evitar que em matés.

Els ulls de la Harriet es van encendre.

—Crec que serà millor que m'expliquis la història des del principi.

Va trigar més d'una hora. Li va explicar qui era, on treballava i com en Henrik Vanger li havia encomanat aquell encàrrec. La investigació policial havia arribat a un punt mort i en Henrik Vanger va fer una exhaustiva investigació, convençut que algú de la família havia mort la Harriet. Aleshores va engegar l'ordinador i li va explicar com havia trobat les fotos de Hedestad i com ell i la Salander havien començat a buscar un assassí en sèrie que s'amagava darrere de dues persones.

Mentre parlaven va començar a fer-se fosc. Els homes acabaven la jornada, encenien fogueres i posaven aigua a bullir. En Blomkvist es va adonar que en Jeff es mantenia a prop de la seva mestressa i no li treia els ulls de sobre. El cuiner els va servir el sopar. Tots dos es van prendre una altra cervesa. Quan van acabar, la Harriet es va asseure en silenci.

—Déu meu, va dir.

—Vas passar per alt l'assassinat d'Uppsala.

—Ni tan sols el vaig descobrir. Me'n vaig alegrar molt de la mort del meu pare i que la violència s'hagués acabat. Mai vaig pensar que en Martin… M'alegro que sigui mort.

—Ho entenc.

—La teva història no explica com has sabut que era viva.

—Un cop vam saber què havia passat, no va ser difícil imaginar-nos la resta. Per desaparèixer necessitaves ajuda. L'Anita era la teva confident i l'única persona en qui confiaries. Éreu amigues i havíeu passat l'estiu juntes. Us vau estar a la cabana del teu pare. Si hi havia algú en qui confiessis, havia de ser ella. A més, s'acabava de treure el permís de conduir.

La Harriet el va mirar amb expressió neutra.

—I ara que ja saps que sóc viva, què faràs?

—L'hi he de dir a en Henrik. S'ho mereix.

—I després? Ets periodista.

—No tinc cap intenció de revelar el teu secret. He desobeït tantes normes de conducta professional amb tot aquest cas, que el collegi de periodistes m'expulsaria immediatament si ho sabés. —Va intentar fer-hi broma—: Saltar-me'n una altra no canviaria res, però no vull fer mal a la meva mainadera.

Però a la Harriet no li va fer gràcia.

—Quanta gent sap la veritat?

—Que ets viva? Ara mateix, tu i jo, l'Anita i la meva companya. L'advocat d'en Henrik sap dues terceres parts de la història, però està convençut que vas morir als anys seixanta.

La Harriet Vanger semblava reflexionar sobre alguna cosa. Tenia la mirada perduda en la foscor. En Mikael va tornar a tenir la sensació de trobar-se en una situació vulnerable, i va recordar que el fusell de la Harriet era en un dels llits que hi havia tres passes més enllà. Aleshores va deixar d'imaginar-se coses i va canviar de tema de conversa.

—Com vas anar a parar a una granja d'ovelles a Austràlia? M'imagino que l'Anita Vanger et va treure de l'illa de Hedeby quan van obrir el pont l'endemà de l'accident; potser et vas amagar al maleter del cotxe.

—De fet, em vaig amagar al seient de darrere del cotxe de l'Anita, tapada amb una manta, però no se'n va adonar ningú. Vaig anar a veure l'Anita quan va arribar a l'illa i li vaig dir que m'havia d'escapar. L'has encertat, vaig confiar en ella, em va ajudar i ha estat una amiga lleial durant tots aquests anys.

—Per què Austràlia?

—Durant unes quantes setmanes em vaig amagar a l'habitació de la residència d'estudiants de l'Anita, a Estocolm. Ella tenia diners propis, que em va prestar generosament, i també em va deixar el passaport. Ens assemblàvem molt i només m'havia de tenyir els cabells de ros. Vaig viure quatre anys en un convent a Itàlia. No és que em fes monja, sinó que hi ha convents que lloguen habitacions barates perquè hi puguis meditar i viure en pau. Aleshores vaig conèixer l'Spencer Cochran. Era uns quants anys més gran que jo, s'acabava de graduar a Anglaterra i estava recorrent Europa fent autoestop. Ens vam enamorar, i això és tot. L'«Anita» Vanger es va casar amb ell el 1971. No me n'he penedit mai. Era un home meravellós. Desgraciadament, va morir fa vuit anys i jo em vaig convertir en la propietària del ranxo.

—Però el passaport… algú devia descobrir que hi havia dues Anita Vanger!

—No. Per què ho haurien de descobrir? Una noia sueca que es diu Anita Vanger es casa amb l'Spencer Cochran. Que visqui a Londres o a Austràlia no canvia res. La que viu a Londres podria ser la dona separada de l'Spencer Cochran. La d'Austràlia podria ser la seva dona actual. Els arxius de Londres i de Canberra no es creuen mai. A més, de seguida vaig obtenir un passaport australià amb el meu nom de casada. L'engany va funcionar a la perfecció. L'única cosa que podria haver arruïnat la història hauria estat que l'Anita s'hagués volgut casar. El meu matrimoni està registrat a Suècia.

—Però no ho ha fet.

—Diu que mai no ha trobat la persona adequada. Però jo sé que ho ha fet per mi. Es una gran amiga.

—Què hi feia a la teva habitació?

—Jo no sabia gaire on tenia el cap, aquell dia. Tenia por d'en Martin, però mentre era a Uppsala aconseguia oblidar-me del problema. Però quan el vaig veure a Hedestad em vaig adonar que mai a la vida estaria segura. Vaig estar dubtant entre explicar-ho tot a l'oncle Henrik o sortir corrent. Com que en Henrik no tenia temps per parlar amb mi, vaig voltar pels carrers del poble. L'accident del pont va enlluernar tothom, menys a mi. Jo tenia els meus propis problemes, i gairebé ni m'hi vaig fixar. Tot semblava irreal. Aleshores vaig anar a buscar l'Anita, que s'estava en una casa de convidats amb la Gerda i l'Alexander. Allà va ser quan ho vaig veure clar. Em vaig quedar amb ella i no m'atrevia a sortir. Però hi havia una cosa que necessitava: havia escrit tot el que havia passat en un diari, i també necessitava roba. L'Anita m'ho va anar a buscar.

—M'imagino que no va poder evitar la temptació de mirar l'accident. —En Blomkvist va reflexionar un moment—. El que no entenc és per què no vas anar a parlar amb en Henrik, tal com havies planejat.

—Per què ho dius?

—No ho sé, la veritat. Probablement en Henrik t'hauria ajudat. Hauria destituït en Martin i l'haurien enviat a l'altra punta de món per fer teràpia o per seguir algun tractament.

—Crec que no entens què és el que va passar.

Fins aquest moment, en Blomkvist només havia fet referència als abusos sexuals d'en Gottfried a en Martin i n'havia exclòs la Harriet.

—En Gottfried va abusar d'en Martin —va dir amb cautela—. M'imagino que també es va aprofitar de tu.

La Harriet Vanger no va moure ni un múscul. Aleshores va respirar fondo i es va tapar la cara amb les mans. En menys de cinc segons en Jeff era darrere d'ella, preguntant-li si tot anava bé. La Harriet el va mirar i li va fer un somriure dèbil. Aleshores va sorprendre en Blomkvist aixecant-se i fent un petó a la galta del noi. Tot seguit es va girar cap a en Blomkvist amb el braç rodejant l'espatlla d'en Jeff.

—Jeff, et presento en Mikael, un vell… amic del passat. Ha vingut a donar-me males notícies, i problemes, però no castigarem pas el missatger. Mikael, aquest és en Jeff Cochran, el meu fill gran. Tinc un altre fill i una filla.

En Blomkvist es va posar dret i va donar la mà a en Jeff, dient-li que li sabia greu haver empipat la seva mare amb males notícies. La Harriet va intercanviar unes paraules amb en Jeff i el va fer marxar. Es va asseure; semblava haver pres una decisió.

—Prou de mentides. Tot s'ha acabat. En certa manera, des del 1966 que espero aquest dia. Durant anys he temut que algú se m'apropés i em cridés pel meu nom. Però saps què et dic? Que de sobte ja no m'importa. El meu crim ha prescrit. I no m'importa el que pugui pensar la gent de mi.

—Crim? —va dir en Mikael.

La Harriet el va mirar directament als ulls, però ell no entenia de què estava parlant.

—Tenia 16 anys. Estava atemorida. Avergonyida. Desesperada. I estava sola. Els únics que sabien la veritat eren l'Anita i en Martin. Jo havia parlat a l'Anita dels abusos sexuals, però no em vaig atrevir a dir-li que el meu pare també era un assassí de dones. L'Anita no ho sap, això. Però sí que li vaig parlar del crim que vaig cometre. Era tan horrorós, que quan en vaig tenir ocasió vaig ser incapaç d'explicar-ho a en Henrik. Vaig resar a Déu perquè em perdonés. I em vaig amagar en un convent durant anys.

—Harriet, el teu pare era un violador i un assassí. No va ser culpa teva.

—Ja ho sé. El meu pare va abusar de mi durant un any. Vaig fer de tot per evitar-ho… però era el meu pare, i jo no podia negar-me a tenir res a veure amb ell sense donar alguna explicació. De manera que mentia i feia el paperot per fer veure que tot anava bé. També m'assegurava que sempre hi hagués algú al meu voltant quan el veia. Per descomptat, la meva mare sabia el que ell feia, però no movia ni un dit.

—La Isabella ho sabia?

La veu de la Harriet es va endurir.

—I és clar, que ho sabia. A la nostra família no passava mai res sense que ella no ho sabés. Però feia cas omís de qualsevol cosa que fos desagradable o que la deixés en evidència. El meu pare ja em podria haver violat al bell mig del menjador i davant dels seus ulls, que ella ni se n'hauria adonat. Era incapaç d'admetre que alguna cosa no anava bé a la seva vida o a la meva.

—La conec, i no és de les meves preferides de la família.

—Ha estat així tota la vida. He pensat molt en la relació dels meus pares. Poques vegades havien fet l'amor després que jo naixés. El meu pare tenia altres dones, però per algun motiu estrany li tenia por, a la Isabella. Es va allunyar d'ella, però no se'n podia divorciar.

—No pot ningú, a la família Vanger.

La Harriet va riure per primera vegada.

—No, ningú no pot. Però el cas és que jo no podia dir res. El món sencer se n'hauria assabentat. Els meus companys de l'escola, tota la meva família…

—Harriet, em sap molt de greu.

—Tenia 14 anys quan em va violar per primera vegada, i durant l'any següent em va dur a la seva cabana. De vegades venia en Martin. Ens obligava a en Martin i a mi a fer-li coses. I m'agafava de les mans mentre en Martin… feia amb mi el que volia. Quan va morir el meu pare, en Martin estava preparat per continuar el que havia començat ell. Esperava que em convertís en la seva amant i va pensar que era normal que jo m'hi sotmetés. En aquells moments, jo no tenia elecció. Em veia obligada a fer el que digués en Martin. Vaig sortir del foc d'un turment per caure a les brases d'un altre, i l'única cosa que podia fer era intentar no quedar-me mai sola amb ell…

—En Henrik hauria…

—Continues sense entendre-ho.

Havia aixecat la veu. En Blomkvist va veure que molts dels homes que hi havia a prop de la tenda el miraven. Ella va tornar a abaixar la veu i es va inclinar cap a ell.

—Totes les cartes són damunt la taula. Hauràs de destapar la resta.

Es va aixecar i va agafar dues cerveses més. Quan va tornar, en Mikael només va pronunciar dues paraules. —En Gottfried. Ella va assentir amb el cap.

—El 7 d'agost del 1965 el meu pare em va obligar a anar a la cabana. En Henrik era de viatge. El meu pare havia estat bevent i va intentar satisfer-se amb mi. Però no se li va aixecar i va tenir un atac de ràbia propi de quan estava borratxo. Sempre era… brusc i violent amb mi quan estàvem sols, però aquell dia es va passar de la ratlla. Aquell dia va orinar damunt meu. Aleshores em va començar a dir tot el que pensava fer-me. Aquella nit em va parlar de les dones que havia mort. Ho deia amb orgull. Va citar la Bíblia durant més d'una hora. No vaig entendre ni la meitat de les coses que deia, però em vaig adonar que estava completament malalt.

Va fer un glop de cervesa.

—Cap a mitjanit va tenir un atac de fúria. Estava completament fora de control. Érem al sofà llit del pis de dalt. Em va posar una samarreta al voltant del coll i la va retorçar tant com va poder. Vaig perdre els sentits. No tinc el més mínim dubte que em volia matar, i aquella nit, per primera vegada, va poder consumar la violació.

La Harriet va mirar en Blomkvist. Volia que la comprengués.

—Però estava tan borratxo que vaig aconseguir treure-me'l del damunt. Vaig sortir de la cabana i em vaig escapar. Anava despullada i corria sense pensar, i vaig acabar al moll, a la vora de l'aigua. Ell venia darrere meu.

De sobte, en Blomkvist hauria desitjat que no li expliqués res més.

—Vaig tenir prou força per empènyer un vell borratxo a l'aigua. Vaig fer servir un rem per mantenir-lo sota l'aigua fins que va parar de moure's. No va trigar gaire.

Quan va callar, el silenci era demolidor.

—I quan vaig aixecar el cap, allà dret, mirant, hi havia en Martin. Semblava atemorit, però somreia. No sé quant de temps va ser a fora de la cabana, espiant-nos. Des d'aquell moment vaig estar a la seva disposició. Es va atansar, em va agafar pels cabells i em va fer tornar entrar a la cabana, al llit d'en Gottfried. Em va lligar i em va violar mentre el nostre pare encara flotava a l'aigua. I ni tan sols vaig oposar-hi resistència.

En Blomkvist va tancar els ulls. Estava completament avergonyit i desitjava haver deixat la Harriet Vanger en pau. Però la veu de la dona havia agafat una nova embranzida.

—Des d'aquell dia ell em va tenir dominada. Jo feia el que ell em deia que fes. Estava paralitzada, i l'única cosa que em va salvar va ser que la Isabella, o potser l'oncle Henrik, va decidir que en Martin necessitava un canvi d'aires després de la tràgica mort del seu pare, de manera que el va enviar a Uppsala. Evidentment ho va fer perquè sabia el que em feia i aquesta va ser la seva manera de resoldre el problema. T'asseguro que a en Martin no li va fer cap gràcia. L'any següent va venir a casa per les vacances de Nadal, i me les vaig apanyar per mantenir-me allunyada d'ell. Me'n vaig anar de viatge amb en Henrik, a Copenhaguen, entre Nadal i Cap d'Any. I durant les vacances d'estiu hi havia l'Anita. Vaig confiar en ella i no es va separar de mi en cap moment per assegurar-se que no se m'apropés.

—Fins que el vas veure a Jàrnvàgsgatan.

—M'havien dit que no aniria a la reunió familiar, que es quedaria a Uppsala. Però òbviament va canviar d'opinió i allà era, a l'altra banda del carrer, mirant-me. Em va somriure. Va ser com un malson horrible. Jo havia mort el meu pare i em vaig adonar que no m'alliberaria mai del meu germà. Fins aquell moment havia pensat suïcidar-me. En canvi, vaig triar fugir.

Va mirar en Blomkvist amb una expressió d'alleujament.

—Es fantàstic dir la veritat. Ara que ja la saps, què penses fer?

Capítol 27

Dissabte, 26 de juliol — Dilluns, 28 de juliol

En Blomkvist va passar a buscar la Salander a casa seva, a Lundagatan, a les deu del matí i la va dur al crematori de Norra. No es va moure del seu costat en tota la cerimònia. Durant molta estona van ser els únics assistents juntament amb el pastor, però quan va començar el funeral va entrar l'Armansky. Va saludar breument en Blomkvist amb el cap i es va quedar darrere la Salander, la qual va saludar posant-li la mà a l'espatlla. La noia va assentir amb el cap sense mirar-lo, com si ja sabés que era ell. Després els va ignorar a tots dos.

La Salander no li havia explicat res de la seva mare, però el pastor havia parlat amb algú de la residència i en Blomkvist va entendre que la causa de la mort havia estat una hemorràgia cerebral. La Salander no va dir res en tota la cerimònia. El pastor va perdre el fil del que estava dient dues vegades mentre es dirigia a la Salander, que el mirava directament als ulls. inexpressiva. Quan es va acabar, la noia va fer mitja volta i va marxar sense ni donar les gràcies ni dir adéu. En Blomkvist i l'Armansky van respirar fondo i es van mirar. —Està molt abatuda —va dir l'Armansky. —Ja ho sé —va dir en Blomkvist—. Has fet bé de venir.

—Jo no n'estic tan segur.

L'Armansky va clavar la mirada a en Blomkvist.

—Tingues cura d'ella si marxeu plegats al nord.

En Blomkvist li va prometre que ho faria. Es van acomiadar i van dir adéu al pastor a la porta de l'església. La Salander ja era al cotxe, esperant.

La Salander havia de tornar a Hedestad a buscar la moto i els estris que havia agafat de Milton Security. Fins que no van ser a Uppsala, no va trencar el silenci i li va preguntar com li havia anat el viatge a Austràlia. En Blomkvist havia aterrat a Arlanda la nit passada, tard, i havia dormit poc. Durant el viatge li va explicar la història de la Harriet Vanger. La Salander es va estar en silenci durant una mitja hora abans d'obrir la boca.

—Puta… —va deixar anar la noia.

—Qui?

—La Harriet Vanger dels collons. Si hagués fet alguna cosa el 1966, en Martin Vanger no hauria estat matant i violant dones durant trenta-set anys.

—La Harriet sabia que el seu pare assassinava dones, però no tenia ni idea que en Martin hi tingués res a veure. Va fugir d'un germà que la violava i que l'amenaçava de revelar que havia mort el seu pare si no feia el que li deia.

—Ximpleries.

Després d'això van continuar en silenci fins a Hedestad. En Blomkvist feia tard a una reunió i la va deixar al desviament cap a l'illa de Hedeby. Li va preguntar si encara hi seria quan tornés.

—Penses quedar-te a passar la nit? —va preguntar ella.

—Crec que sí.

—Vols que em quedi?

En Blomkvist va sortir del cotxe, va anar cap a la noia i la va abraçar. Ella el va empènyer, gairebé amb violència. En Blomkvist va fer un pas enrere.

—Lisbeth, som amics.

—Vols que em quedi per tenir algú amb qui follar aquesta nit?

En Blomkvist se la va mirar, lentament. Aleshores va fer mitja volta, va entrar al cotxe i el va engegar. Va abaixar la finestreta. L'hostilitat de la Salander era evident.

—Vull ser amic teu —va dir-li ell—. Si tu no ho vols, aleshores no cal que hi siguis quan torni a casa.

En Henrik Vanger estava vestit i seia en una butaca quan en Frode va fer passar en Mikael a l'habitació de l'hospital. La primera cosa que li va preguntar va ser com es trobava.

—Crec que demà em deixaran sortir per a l'enterrament d'en Martin.

—Què t'ha explicat en Frode? En Henrik va desviar la mirada.

—M'ha explicat el que feien en Martin i en Gottfried. Això és molt, molt pitjor del que m'hauria imaginat mai. —Sé què li va passar a la Harriet. —Digue'm: com va morir?

—No va morir. Encara és viva. I si vols, a ella li encantaria veure't.

Els dos homes se'l van quedar mirant, com si el món s'hagués capgirat.

—Em va costar una mica convèncer-la de venir, però és viva, està molt bé i és aquí, a Hedestad. Ha arribat aquest matí i podria ser aquí en una hora. Si la vols veure, és clar.

En Blomkvist va haver d'explicar la història des del principi fins al final. En Henrik el va interrompre un parell de vegades per fer-li una pregunta o perquè repetís alguna cosa. En Frode no va dir res.

Quan va acabar d'explicar la història, en Henrik es va quedar en silenci. A en Blomkvist li feia por que tot plegat fos massa fort per al pobre vell, però en Henrik no va mostrar cap tipus d'emoció, llevat pel to de veu, que era una mica més dèbil quan va trencar el silenci.

—Pobra, pobreta Harriet. Si hagués vingut a explicar-m'ho…

En Blomkvist va mirar el rellotge. Faltaven cinc minuts per a les quatre.

—La vols veure? A ella li fa por que no la vulguis veure després de saber el que va fer.

—I les flors? —va preguntar en Henrik.

—L'hi vaig preguntar a l'avió, mentre tornàvem. A part de l'Anita, hi havia una altra persona de la família que s'estimava: tu. Per descomptat, era ella qui enviava les flors. Diu que esperava que d'aquesta manera entendries que era viva i que estava bé sense desemmascarar-se. Però com que la seva única via d'informació era l'Anita i se n'havia anat quan va acabar els estudis i no venia mai a Hedestad, la Harriet no tenia manera de saber com anaven les coses per aquí. Mai no va saber com paties, ni que et pensaves que es tractava del seu assassí que t'empaitava.

—Així doncs, era l'Anita qui enviava les flors.

—Treballava en una companyia aèria i viatjava per tot el món. Les enviava des d'on fos en aquell moment.

—Però, com vas saber que l'Anita l'ajudava?

—Era a la finestra de la Harriet.

—Però podia haver estat involucrada en… podia haver sigut l'assassina. Com vas saber que la Harriet era viva?

En Blomkvist se'l va mirar. Després va somriure per primera vegada des que havia tornat a Hedestad.

—L'Anita estava involucrada en la desaparició de la Harriet, però no podia haver-la mort.

—Com podies estar-ne segur?

—Perquè això no és una novella policíaca. Si l'Anita hagués mort la Harriet, fa anys que n'haurien trobat el cadàver. Era lògic que hagués ajudat la Harriet a fugir i amagar-se. La vols veure?

—Es clar que la vull veure.

En Blomkvist va trobar la Harriet a l'ascensor de la recepció. Al principi no la va reconèixer. Després d'aterrar a l'aeroport d'Arlanda la nit anterior, ella havia recuperat el color fosc dels seus cabells. Duia texans d'un blau gairebé negre, camisa blanca i una elegant jaqueta grisa. Se la veia radiant i en Blomkvist es va inclinar per fer-li un petó i donar-li ànims.

En Henrik es va aixecar de la cadira quan en Mikael va obrir la porta. La Harriet va inspirar profundament.

—Hola, Henrik —va dir.

El vell la va estudiar de dalt a baix. Aleshores la Harriet va avançar cap a ell i li va fer un petó. En Blomkvist va saludar en Frode amb el cap i va tancar la porta.

La Salander no era a casa quan en Blomkvist va tornar a l'illa de Hedeby. Tampoc no hi havia l'equip d'enregistrament de vídeos, ni la moto, ni la bossa amb la roba. La casa semblava buida. Tot d'una li va semblar estranya i irreal. Va mirar tots els papers que tenia al despatx i que havia de recollir i empaquetar per dur a casa d'en Henrik. Però no estava preparat per començar a fer-ho. Es va arribar fins al supermercat i va comprar pa, llet, formatge i alguna cosa per sopar. Quan va tornar, va escalfar aigua per al cafè, es va asseure al jardí i va llegir el diari sense pensar en res més.

A dos quarts de sis un taxi va travessar el pont. Tres minuts després va tornar per on havia vingut. En Blomkvist va poder veure la Isabella Vanger al seient de darrere.

S'havia adormit a la cadira del jardí quan, pels volts de les set, en Frode el va despertar.

—Com va amb en Henrik i la Harriet? —va preguntar ell.

—Aquesta trista història també té coses divertides —va contestar en Frode amb un somriure contingut—. Es pot creure que la Isabella ha anat corrents a veure en Henrik a l'hospital? L'havia vist arribar a vostè i estava completament fora de si. L'ha escridassat i li ha dit que havia de posar fi a tot aquest rebombori escandalós sobre la seva Harriet, i ha afegit que vostè era el responsable, amb les seves indagacions, que el seu fill hagués mort.

—Bé, en certa manera té raó.

—Ha ordenat a en Henrik que l'acomiadés i que s'assegurés que desapareixia. També li ha dit que parés de buscar fantasmes d'una vegada.

—Déu n'hi do!

—Ni tan sols ha mirat la dona que seia al costat del llit parlant amb en Henrik. Es deu haver pensat que es tractava d'algú de l'hospital. No oblidaré mai el moment en què la Harriet s'ha aixecat i ha dit: «Hola, mare.»

—Què ha passat?

—Hem hagut d'avisar un metge perquè atengués la Isabella. Ara mateix es nega a acceptar que és la Harriet, i l'acusa a vostè de portar una impostora.

En Frode se'n va anar a veure la Cecilia i l'Alexander per donar-los la notícia que la Harriet era viva i va deixar en Blomkvist amb les seves pròpies reflexions.

La Salander es va aturar i va omplir el dipòsit de la moto en una estació de servei al nord d'Uppsala. Havia conduït sense aturar-se, sempre endavant. Va pagar ràpidament i va tornar a la moto. La va engegar i va anar cap a la sortida, on es va aturar, indecisa.

Continuava de molt mal humor. Estava furiosa quan havia sortit de Hedeby, però la seva ràbia s'havia anat calmant amb el trajecte. No acabava d'entendre per què estava tan enfadada amb en Blomkvist, si és que realment estava enfadada amb ell.

Va pensar en en Martin Vanger, en la refotuda Harriet Vanger, en el refotut advocat Frode i en tot el refotut clan Vanger que governava el seu petit imperi a Hedestad sense deixar d'odiar-se entre si. Havien necessitat la seva ajuda. Normalment ni tan sols l'haurien saludada pel carrer, i encara menys li haurien confiat els seus secrets.

«Maleïda gentussa.»

Va respirar fondo i va pensar en la mare, que s'havia convertit en cendra aquell mateix matí. Ja no podria arreglar les coses mai més. La mort de la mare significava que la ferida no es curaria mai, ja que mai no obtindria una resposta a la pregunta que sempre li havia volgut fer.

Va pensar en l'Armansky, dret darrere seu durant la cerimònia. Li hauria hagut de dir alguna cosa. Si més no, deixar-li entendre que sabia que era allí. Però si ho hagués fet, hauria estat una excusa perquè ell li organitzés la vida. Si li hagués donat el dit petit, ell li hauria pres el braç sencer. A més, ell no ho entendria mai.

Va pensar en l'advocat, en Bjurman, que seguia sent el seu mentor i que, almenys de moment, estava controlat i feia el que li havia dit.

Va sentir un odi terrible i va serrar les dents amb força.

Aleshores va pensar en en Mikael Blomkvist i es va preguntar què diria quan descobrís que vivia sota tutela i que la seva vida era un caos de merda.

Es va adonar que en realitat no estava enfadada amb ell. Hi havia descarregat la seva ràbia, quan el que ella volia era matar algú. No tenia sentit estar-hi enfadada.

Els seus sentiments cap a ell eren ambigus.

En Blomkvist ficava el nas a la vida dels altres i tafanejava en la seva vida i… Però també li havia agradat treballar amb ell. Fins i tot això era un sentiment estrany: què significava treballar amb algú? No hi estava acostumada, però havia resultat inesperadament gratificant. No havia interferit en la seva vida, ni havia provat de dir-li com l'havia de viure.

Era ella la que l'havia seduït, i no al contrari. I havia resultat satisfactori.

Aleshores, per què se sentia com si el volgués bufetejar? Va sospirar i va alçar els ulls cap a un camió que passava per la interestatal E4.

En Blomkvist continuava al jardí quan, a les vuit del vespre, el va despertar el soroll d'una moto que travessava el pont i va veure la Salander que es dirigia cap a la casa. Va aparcar la moto i es va treure el casc. Es va apropar a la taula i va mirar la cafetera, que era buida i freda. En Blomkvist es va aixecar i la va mirar, sorprès. La noia va agafar la cafetera i va entrar a la cuina. Quan va sortir s'havia tret la caçadora de cuir i es va asseure. Duia texans i una samarreta amb la frase: «Puc ser molt puta. Posa'm a prova.»

—Em pensava que a hores d'ara ja series a Estocolm —va dir ell.

—He fet mitja volta a Uppsala.

—Un bon trajecte.

—Em fa mal tot.

—Per què has fet mitja volta?

No va respondre. En Blomkvist va esperar, en silenci, mentre prenien el cafè. Al cap de deu minuts la noia va dir: —M'agrada la teva companyia.

Eren unes paraules que mai abans no havien sortit de la seva boca.

—Ha estat… interessant treballar amb tu en aquest cas. —A mi també m'ha agradat treballar amb tu —va dir ell.

—El fet és que no havia treballat mai amb algú tan bo com tu. Entesos, ja sé que ets una hacker, que et mous en ambients sospitosos i que amb una única trucada pots organitzar una escolta telefònica illegal a Londres en vint-i-quatre hores, però obtens resultats.

La Salander el va mirar per primera vegada des que s'havia assegut a la taula. Coneixia tants secrets d'ella.

—Es així. M'agraden els ordinadors. No he tingut mai cap problema per llegir un text i assimilar tot el que diu.

—La teva memòria fotogràfica —va comentar ell amb tacte.

—Ho admeto. Ni tan sols sé com ho faig. No és només amb els ordinadors i les línies de telèfon, també em passa amb el motor de la moto, els aparells de televisió, les aspiradores, els processos químics o les fórmules d'astrofísica. Sóc un cas estrany, ho reconec, no sóc normal.

En Blomkvist va arrufar les celles. Es va quedar callat una bona estona.

«Síndrome d'Asperger —va pensar—. O alguna cosa per l'estil. Un talent per desxifrar esquemes i comprendre el raonament abstracte on els altres només hi veuen el caos.»

La Salander mirava a terra.

—La majoria de gent donaria el que fos per tenir el teu talent.

—No en vull parlar, d'això.

—Entesos. Estàs contenta d'haver tornat?

—No ho sé. Potser ha estat un error.

—Lisbeth, em podries dir què significa per a tu l'amistat?

—Es quan t'agrada algú.

—Òbviament, però què fa que t'agradi algú?

Ella es va encongir d'espatlles.

—Per a mi, l'amistat es basa en dues coses —va dir ell—. Respecte i confiança. S'han de donar els dos elements. I ha de ser recíproc. Pots respectar algú, però si no hi confies, l'amistat se'n va en orris. Ella seguia en silenci.

—Entenc que no ho vulguis discutir amb mi ara, però algun dia hauràs de decidir si confies en mi o no. Vull que siguem amics, però no ho puc fer tot sol.

—M'agrada anar-me'n al llit amb tu.

—El sexe no té res a veure amb l'amistat. Òbviament els amics poden anar-se'n al llit, però si hagués d'escollir entre el sexe i l'amistat, en el teu cas no hi ha cap dubte del que triaria.

—No ho entenc. Vols anar-te'n al llit amb mi o no?

—No hauries de tenir embolics sexuals amb la gent amb qui treballes —va xiuxiuejar ell—. Sempre porta problemes.

—M'he perdut alguna cosa, o no és cert que tu i l'Erika Berger cardeu sempre que podeu? I és una dona casada!

—L'Erika i jo… tenim una història que va començar molt abans que treballéssim plegats. El fet que sigui casada no és assumpte teu.

—Ah, ja ho entenc, de sobte ets tu el que no vols parlar de tu mateix. I això que m'estaves ensenyant que l'amistat és una qüestió de confiança.

—El que vull dir és que no parlo d'un amic a la seva esquena. Estaria traint la seva confiança. Tampoc parlaria de tu amb l'Erika a la teva esquena.

La Salander va rumiar en allò que li estava dient. S'havia convertit en una conversa profunda, i no li agradaven les converses profundes.

—M'agrada fer-ho amb tu —va dir ella.

—A mi també m'agrada… però podria ser el teu pare.

—No m'importa l'edat que tinguis.

—No, no pots oblidar la diferència d'edat. No és una bona base per a una relació duradora.

—Qui ha parlat de relació duradora? —va replicar la Salander—. Acabem de resoldre un cas en què uns homes amb trastorns sexuals hi tenien un paper clau. Si hagués de decidir, exterminaria aquesta mena d'homes, tots i cadascun d'ells.

—Bé, almenys tu parles clar.

—Sí —va dir ella amb el seu somriure tort—. Però resulta que tu no ets com ells. Es va aixecar.

—Vaig a dutxar-me, i després crec que em ficaré al teu llit, nua. Si creus que ets massa vell, hauràs de dormir al sofà.

La Salander podia tenir molts problemes, però la modèstia no n'era un. Ell no sabia com, però havia perdut qualsevol argument per rebatre-la. Al cap d'una estona va rentar les tasses del cafè i se'n va anar a l'habitació.

Es van llevar a les deu, es van dutxar junts i van esmorzar al jardí. A les onze, l'advocat Frode els va trucar per dir-los que el funeral seria a les dues del migdia, i els va preguntar si hi anirien.

—No ho crec —va dir en Mikael.

En Frode li va preguntar si podia anar a la caseta cap a les sis de la tarda per parlar amb ell. En Mikael li va dir que sí.

Va dedicar la resta del dia a ordenar els papers, ficar-los en carpetes i portar-los al gabinet d'en Henrik. Al final, només li va quedar la seva llibreta de notes i dues carpetes amb el cas d'en Hans-Erik Wennerstròm, que feia sis mesos que no obria. Va sospirar i les va ficar a la bossa.

En Frode va telefonar per dir-los que arribaria més tard. cap a les vuit. Quan va arribar, encara anava vestit per a l'enterrament i se'l veia alterat quan va seure al banc de la cuina. Va acceptar, agraït, la tassa de cafè que li va oferir la Salander. La noia va seure a l'altra taula amb l'ordinador, mentre en Blomkvist preguntava com havia encaixat la reaparició de la Harriet la resta de la família.

—Es podria dir que ha aconseguit fer ombra a la mort d'en Martin. Ara la premsa ja sap que és aquí.

—I com esteu explicant la situació?

—La Harriet ha parlat amb un periodista del Kuriren. La història és que es va escapar de casa perquè no s'avenien amb la família, però que sens dubte li ha anat tot molt bé i ara és propietària d'una empresa tan important com el grup Vanger.

En Blomkvist va fer un xiulet.

—Em van explicar que les ovelles, a Austràlia, donaven molts diners, però no sabia que el ranxo els anés tan bé.

—El seu ranxo d'ovelles va de meravella, però no és la seva única font d'ingressos. El grup Cochran també posseeix mines, òpals, empreses manufactureres, de transports, d'electrònica i moltes altres coses.

—Vaja! I què passarà ara?

—Sincerament, no ho sé. La gent ha anat venint durant tot el dia, i la família està reunida per primera vegada en molts anys. Hi són tant per la banda d'en Fredrik com per la d'en Johan Vanger, i també, de les noves generacions, els majors de vint anys. Hi deu haver uns quaranta Vangers a Hedestad aquest vespre! La meitat són a l'hospital amb en Henrik, i l'altra meitat són al Grand Hotel parlant amb la Harriet.

—La Harriet deu ser la gran sensació. Qui sap tota la història d'en Martin?

—Ara mateix només jo, en Henrik i la Harriet. Hem estat parlant una bona estona. En Martin i… el teu descobriment sobre la seva vida innominable està eclipsant tota la resta en aquests moments. Ha comportat una crisi enorme per a l'empresa.

—Ja m'ho imagino.

—No hi ha un hereu clar, però la Harriet es quedarà a Hedestad un temps. La família està intentant esclarir qui és propietari de què, com es divideix l'herència i tot aquest tipus de coses. Fet i fet, a ella n'hi corresponia una part, que hauria estat molt quantiosa si hagués estat aquí tots aquests anys. Es complicat.

En Mikael reia. A en Frode no li feia cap gràcia.

—La Isabella s'ha desmaiat durant l'enterrament. Ara és a l'hospital. En Henrik diu que no pensa anar-la a veure.

—I fa ben fet.

—Així i tot, l'Anita ve de camí des de Londres. He de convocar una reunió familiar per a la setmana que ve. Serà la primera vegada en vint-i-cinc anys que hi participo.

—Qui s'ocuparà de la gerència de la corporació?

—En Birger voldria ser el nou gerent, però no és el millor candidat. De moment, en Henrik farà les funcions de gerent des de l'hospital fins que es contracti algú de fora de la família, o de la família…

En Blomkvist va arquejar una cella.

—La Harriet? No pot ser…

—Per què no? Estem parlant d'una dona de negocis altament respectada i competent.

—Té una empresa a Austràlia de la qual s'ha d'ocupar.

—Es cert, però el seu fill, en Jeff Cochran, n'està al càrrec mentre ella és fora.

—És el gestor de sementals d'un ranxo d'ovelles. Si ho vaig entendre bé, la seva feina és encarregar-se que les ovelles es reprodueixin correctament.

—També es va llicenciar en economia a Oxford i en dret a Melbourne.

En Blomkvist va pensar en l'home musculat i sense samarreta que l'havia dut pel barranc i va intentar imaginar-se'l amb corbata. Per què no?

—Tot això trigarà un temps a decidir-se —va dir en Frode—. Però seria una gerent perfecta. Amb un equip adient podria significar un nou impuls per a la corporació.

—No té experiència…

—És cert. No pot aparèixer un dia del no-res i començar a dirigir una empresa. Però el grup Vanger és internacional, i també podríem fer venir un gerent nord-americà que no parlés ni una paraula de suec… així van els negocis.

—Tard o d'hora us haureu d'enfrontar al problema del soterrani d'en Martin.

—Ja ho sé. Però no podem dir res sense que això perjudiqui la Harriet… Afortunadament no sóc jo qui ha de prendre la decisió en aquest assumpte.

—Maleït sia, no em puc creure que s'intenti amagar que en Martin era un assassí en sèrie.

—Mikael, em trobo en una situació… molt incòmoda.

—Expliqui's.

—Tinc un missatge d'en Henrik. Li està enormement agraït per la feina que ha fet i considera que vostè ha complert la seva part del contracte. Això significa que l'allibera de totes les seves obligacions pel que fa a aquest cas i que ja no cal que visqui ni treballi aquí, a Hedestad. De manera que, des d'ara mateix, se'n pot tornar a Estocolm i dedicar-se als seus altres objectius.

—És a dir, que vol que foti el camp.

—Es clar que no. Vol que vostè el vagi a veure per parlar sobre el futur. Diu que espera poder continuar amb la seva participació a Millennium sense problemes. Però…

En Frode semblava estar encara més incòmode, si és que això era possible.

—No m'ho digui, advocat, ja no vol que escrigui la història de la família Vanger.

En Frode va assentir amb el cap. Va agafar una llibreta de notes, la va obrir i la va apropar a en Mikael. —Li ha escrit aquesta carta.

Benvolgut Mikael,

Sento un gran respecte per la teva integritat, i no et vull insultar intentant dir-te què pots escriure i què no. Pots escriure i publicar el que tu vulguis, i no et pressionaré perquè deixis de fer-ho.

El contracte que tenim continua vigent, si així ho desitges. Tens prou material per acabar la crònica de la família Vanger.

Mikael, no he suplicat mai res a ningú en tota la meva vida. Sempre he pensat que cadascú ha de seguir la seva pròpia moral i les seves conviccions. Però aquesta vegada no em queda altra opció.

Amb aquesta carta et suplico, com a amic i com a propietari d'una part de Millennium, que t'estiguis de publicar la veritat sobre en Gottfried i en Martin. Sé que no està bé, però no veig una altra sortida a tot això. He de triar entre dos mals, i en aquest cas no hi ha guanyadors.

Et demano que no escriguis res que pogués fer més mal a la Harriet. Saps de primera mà què significa estar al punt de mira de la premsa. Si es comparessin, la pressió que et van fer a tu va ser força modesta. Estic segur que et pots imaginar com seria la que rebria la Harriet si se sabés la veritat. Ha viscut turmentada durant quaranta anys i no crec que hagi de patir més pels actes que van cometre el seu pare i el seu germà. També et demano que pensis en les conseqüències que podria tenir aquesta història per als milers d'empleats de la corporació. Tot això la podria enfonsar, i destruir-nos a nosaltres.

Henrik

—En Henrik també diu que, si li cal una compensació per les pèrdues econòmiques que es puguin derivar del fet de no publicar la història, està disposat a negociar.

—En Henrik Vanger prova de fer-me callar. Digui-li que m'estimaria més que no m'hagués fet mai aquella oferta.

—La situació és igual de complicada per a en Henrik que per a vostè. Li cau bé, i el considera amic seu.

—En Henrik Vanger és un cabronàs molt intelligent —va dir en Blomkvist. Estava furiós—. Vol enterrar aquesta història i juga amb les meves emocions perquè sap que el respecto. I em diu que tinc via lliure per publicar el que vulgui, però que si ho faig haurà de considerar la seva actitud respecte a Millennium.

—Tot ha canviat des del moment en què ha aparegut la Harriet.

—I ara en Henrik està mesurant quin és el meu preu. No vull fer mal a la Harriet, però algú ha de dir alguna cosa de les dones que van morir al soterrani d'en Martin. Advocat, ni tan sols sabem quantes dones va torturar i assassinar. Qui parlarà en nom d'elles?

La Salander va aixecar el cap de l'ordinador. Va parlar en veu baixa per preguntar a en Frode:

—I ningú de la seva empresa vindrà i intentarà fer-me callar a mi?

En Frode va semblar sorprès. Un cop més l'havia estat ignorant.

—Si en Martin Vanger fos viu, jo ja l'hauria exposat a la vergonya pública —va continuar ella—. Fos quin fos l'acord que en Mikael hagués fet amb vostè, jo enviaria la seva història detallada al primer rotatiu que trobés. I, si hagués pogut, l'hauria tancat a la seva pròpia cambra de tortura, l'hauria lligat a la taula i li hauria clavat agulles per tot el cos. Malauradament és mort.

Es va girar cap a en Blomkvist.

—La solució em sembla bé. Cap decisió nostra no podrà reparar el mal que en Martin Vanger va fer a les seves víctimes. Però ara estem en una situació interessant. Et trobes en una posició en què pots continuar fent mal a dones innocents, i en especial a la tal Harriet que tan ràpidament vas defensar mentre l'altre dia veníem amb el cotxe. La meva pregunta és: què és pitjor, que en Martin Vanger la violés a la cabana o que tu li facis el mateix per escrit? Tens un bon dilema. Potser el comitè d'ètica del collegi de periodistes et pugui ajudar a prendre una decisió.

Va fer una pausa. En Blomkvist no la podia mirar a la cara. Va clavar la vista a la taula.

—Però jo no sóc periodista —va dir al final.

—Què vols? —li va preguntar en Frode.

—En Martin enregistrava les seves víctimes. Vull que faci tot el possible per identificar-ne tantes com pugui i que faci el que calgui perquè les seves famílies rebin la compensació que es mereixen. I després vull que el grup Vanger doni dos milions de corones a l'any i de forma vitalícia a l'organització SOS Dones.

En Frode va fer uns petits càlculs i va assentir amb el cap.

—Podràs viure amb això, Mikael? —va dir la Salander.

En Blomkvist estava desesperat. Havia dedicat la seva vida professional a treure a la llum coses que la gent intentava amagar, i no podia ser còmplice d'ocultar els terribles crims que en Martin Vanger havia comès al soterrani. Ell, que tant havia criticat els seus companys per no publicar la veritat, es trobava allà, assegut, discutint, fins i tot negociant, l'encobriment més macabre que havia conegut mai.

Va seure en silenci durant una llarga estona. Després va assentir amb el cap.

—Que així sigui —va dir en Frode—. I pel que fa a l'oferta d'en Henrik de compensar-lo econòmicament…

—Es pot quedar tots els diners per a ell sol. I ara, advocat, vull que marxi. Entenc la seva posició, però ara mateix estic tan enfurismat amb vostè, amb en Henrik i amb la Harriet, que si es queda una estona més deixarem de ser amics.

En Frode no va fer cap gest d'anar-se'n.

—Encara no me'n puc anar. No he acabat. Tinc un altre missatge per a vostè, i aquest tampoc no li agradarà. En Henrik insisteix que l'hi digui avui. Pot anar a l'hospital demà al matí i parlar-ne amb ell, si vol.

En Blomkvist va alçar la vista i li va clavar la mirada.

En Frode va continuar.

—Aquesta ha estat la pitjor cosa que he hagut de fer en tota la meva vida. Però crec que posar totes les cartes damunt la taula i parlar amb franquesa és l'única cosa que pot salvar la situació ara mateix.

—Així doncs, finalment parlem amb franquesa?

—Quan en Henrik el va convèncer perquè acceptés la feina —va dir en Frode fent cas omís del seu sarcasme—, ni ell ni jo pensàvem que n'acabaríem traient res, de tot això. Ell ho sabia perfectament, però volia esgotar fins a la darrera oportunitat. Havia analitzat la seva situació, Mikael, sobretot gràcies a la informació recollida a l'informe de la senyoreta Salander. Es va aprofitar del seu aïllament, li va oferir una bona remuneració i va fer servir un bon esquer.

—En Wennerstròm.

En Frode va assentir amb el cap.

—Era una enganyifa?

—No, no —va dir en Frode.

La Salander va arquejar les celles amb interès.

—En Henrik complirà tot el que va prometre. Està intentant tancar una entrevista i publicarà un atac directe a en Wennerstròm. Després n'hi puc donar tots els detalls que vulgui, però la situació és la següent: quan en «Wennerstròm va entrar a formar part del departament financer del grup Vanger, va gastar molts milions de corones especulant amb divisa estrangera. Això va ser molt abans que l'especulació amb moneda estrangera es posés de moda. Ho va fer sense tenir cap autorització. Però les coses van començar a anar malament i es va trobar amb unes pèrdues de set milions de corones que va intentar ocultar, d'una banda, maquillant els comptes, i de l'altra amb especulacions encara més arriscades. Òbviament, tot va sortir a la llum i el van acomiadar.

—En va treure algun benefici, ell?

—I tant! Es va quedar mig milió de corones que, ironies de la vida, va ser el capital inicial del grup Wennerstroem. Tot això ho tenim documentat. Pot fer servir la informació de la manera que vulgui i en Henrik donarà suport públicament a l'acusació. Però…

—Però aquesta informació no té cap mena de valor, oi, Dirch? —va replicar en Blomkvist donant un cop de puny damunt la taula—. Tot això va passar fa trenta anys, i és aigua passada.

—Vostè haurà confirmat que en Wennerstròm és un estafador.

—Això preocuparà en Wennerstròm quan surti a la llum, però no li farà cap mena de mal. Se'n sortirà amb una nota a la premsa dient que en Henrik Vanger és un vell que ja no és ningú i que només vol robar-li l'empresa, i que a més ell actuava segons les ordres d'en Henrik. Fins i tot encara que no pugui demostrar la seva innocència, aixecarà tanta pols que ningú no es prendrà la història seriosament.

En Frode estava abatut.

—M'han enganyat —va dir en Blomkvist.

—No era la nostra intenció.

—Em maleeixo a mi mateix. M'aferrava a un vaixell que s'enfonsava, i me n'hauria d'haver adonat. —Va deixar anar una sonora riallada—. En Henrik és un vell tauró. Estava venent un producte i em va dir el que jo volia sentir. Es hora que se'n vagi, advocat.

—Mikael… em sap greu que… —Dirch, fora!

La Salander no sabia si acostar-se a en Blomkvist o deixar-lo en pau. Ell mateix li va resoldre el dilema quan va agafar la jaqueta sense dir res i va sortir tancant amb un cop de porta.

El va estar esperant asseguda a la cuina durant més d'una hora. Se sentia tan malament que va endreçar la taula i va rentar els plats, una tasca que sempre deixava per a en Blomkvist. De tant en tant, s'apropava a la finestra per veure si arribava. Al final, estava tan nerviosa que es va posar la caçadora i va sortir a buscar-lo.

Primer va anar caminant cap al port, on les cabanes encara tenien la llum encesa, però no hi havia ni rastre d'ell. Va continuar pel camí que vorejava la costa i que acostumaven a recórrer durant les seves passejades nocturnes. La casa d'en Martin Vanger era a les fosques i ja tenia l'aspecte d'estar abandonada. Va pujar per les roques on solien asseure's i parlar, i després se'n va tornar a casa. Encara no havia tornat.

Va anar a l'església. Ni rastre. No sabia què fer. Va anar a la moto a buscar una llanterna i va tornar a fer el camí que vorejava la costa. Va trigar una mica a resseguir el camí, i encara més a trobar el sender fins a la cabana d'en Gottfried. Quan ja gairebé hi era, la cabana va aparèixer de forma amenaçadora enmig de la foscor, rere uns arbres. En Blomkvist no era al porxo i la porta estava tancada.

Havia fet tota la volta a la casa, quan es va aturar i va retrocedir pel caminet d'accés. Va discernir la silueta d'en Blomkvist en la foscor del moll on la Harriet Vanger havia ofegat el seu pare. Va sospirar alleujada.

Ell la va sentir com venia cap al moll i es va tombar. La noia es va asseure al seu costat, sense dir-li res. Al final, en Blomkvist va trencar el silenci.

—Perdona'm. Necessitava estar sol una estona. —Ja ho sé.

La noia va encendre dues cigarretes i n'hi va donar una. En Blomkvist la va mirar. La Salander era la persona més asocial que havia conegut mai. Normalment defugia qualsevol intent de parlar d'assumptes personals, i no havia expressat mai cap tipus de simpatia. Li havia salvat la vida i ara l'havia anat a buscar enmig de la nit. Li va passar un braç per damunt l'espatlla.

—Ara ja sé quin és el meu preu —va dir ell—. Hem abandonat aquelles dones. Tenen la intenció d'enterrar tota la història. Tot el que vam trobar al soterrani d'en Martin caurà en l'oblit.

La Salander no va respondre.

—L'Erika tenia raó —va prosseguir ell—. M'hauria anat millor si me n'hagués anat un mes a Espanya i hagués tornat amb les idees fresques per enfrontar-me a en Wennerstròm. He perdut tots aquests mesos.

—Si te n'haguessis anat a Espanya, en Martin Vanger continuaria fent de les seves al soterrani.

Van estar asseguts una bona estona, fins que al final ell va dir de tornar a casa.

En Blomkvist es va adormir abans que la Salander. La noia estava estirada, escoltant la seva respiració. Al cap d'una estona se'n va anar a la cuina i, a les fosques, es va asseure al banc. Va fumar-se unes quantes cigarrets mentre rumiava. Des del començament sabia que en Vanger i en Frode l'enganyarien. Formava part de la seva naturalesa. Però era problema d'en Blomkvist, i no pas d'ella. O no?

—Què?

—Tinc una pregunta. Seu.

Al capdavall va prendre una decisió. Va apagar la cigarreta i va anar a l'habitació, va encendre el llum i va despertar en Mikael. Eren dos quarts de tres de la matinada.

En Blomkvist es va incorporar, completament somnolent.

—Quan et van condemnar, per què no et vas defensar? En Blomkvist es va fregar els ulls i va mirar el despertador. —Lisbeth, és una història molt llarga. —Tinc temps. Explica-me-la.

Es va quedar immòbil uns minuts, rumiant el que havia de dir-li. Finalment va optar per la veritat.

—No tenia cap defensa. La informació de l'article era errònia.

—Quan vaig entrar al teu ordinador i vaig llegir els correus electrònics que et vas intercanviar amb l'Erika Berger, hi havia moltíssimes referències al cas Wennerstròm, però us limitàveu a discutir detalls pràctics sobre el judici i no parlàveu del que va passar en realitat. Què és el que va anar malament?

—Lisbeth, no puc explicar-te la història real. Vaig caure en una trampa. L'Erika i jo tenim molt clar que si expliquem a algú el que va passar realment, perdríem encara més credibilitat.

—Escolta'm, Kalle Blomkvist, ahir a la tarda vas estar predicant sobre l'amistat i la confiança i tot això. No tinc intenció de penjar la història a Internet.

En Blomkvist va protestar. Eren altes hores de la nit. No podia pensar en tota aquella història ara mateix. Però ella no tenia intenció de moure's d'allà fins que no l'hi expliqués. En Blomkvist es va aixecar, es va rentar la cara i va posar aigua a la cafetera. Després va tornar al llit i li va explicar com el seu vell amic d'escola Robert Lindberg li havia despertat la curiositat a Arholma.

—Vols dir que el teu amic mentia?

—No, no, i és clar que no. Em va explicar exactament el que sabia, i jo vaig comprovar tots i cadascun dels detalls als documents de l'auditoria de la comissió de vigilància i control del mercat de valors. Fins i tot vaig anar a Polònia i vaig fotografiar la barraca feta amb quatre llaunes on suposadament hi havia l'enorme fàbrica de Minos. Vaig entrevistar diverses persones que havien treballat a l'empresa. Tothom em va dir exactament el mateix. —No ho entenc.

En Blomkvist va sospirar. Va trigar una mica a tornar a parlar.

—Tenia una història boníssima. Encara no m'havia enfrontat a en Wennerstròm, però la història era sòlida; si l'hagués publicat en aquell moment, li hauria fet una molt mala passada. Potser no l'haurien condemnat per frau, perquè els auditors ja havien arribat a un acord, però hauria fet malbé la seva reputació.

—Què va passar?

—Mentrestant, algú es va assabentar del que jo estava investigant i en Wennerstròm ho va saber. De sobte em van començar a passar una sèrie de coses estranyes. Primer em van amenaçar. Eren trucades anònimes des de telèfons que no es podien rastrejar. També van amenaçar l'Erika. Es tractava de les típiques amenaces de «deixa-ho estar o et penjarem de la porta d'un graner» i coses així. Per descomptat, ella estava molt trasbalsada.

Va agafar una cigarreta a la Salander.

—Després va passar una cosa molt desagradable. Un dia que vaig sortir tard de l'oficina em van atacar dos homes que se'm van tirar al damunt i em van colpejar. Em van obrir el llavi i vaig quedar estès al bell mig del carrer. No els vaig poder identificar, però un d'ells semblava un vell àngel de l'infern, aquells aficionats a les motos.

—I després?

—Tots aquests fets van provocar que l'Erika es posés més nerviosa, i jo més tossut. Vam reforçar la seguretat a Millennium. El problema era que tot plegat era desproporcionat pel contingut de la història. No podíem arribar a entendre per què estava passant tot allò.

—Però l'article que vas publicar era diferent.

—Exacte. De sobte vam fer un nou descobriment. Vam trobar una font, algú molt proper al cercle d'en Wennerstròm. Aquesta font estava, literalment, amenaçada de mort i només ens hi podíem reunir en habitacions d'hotels. Ens va explicar que els diners del cas Minos els havien utilitzat per signar acords armamentístics amb els ústaixes de Croàcia. I no només això: la font ens va donar còpies de documents que ho corroboraven.

—Te la vas creure?

—Era llest. Sempre ens donava únicament la informació que ens duia a la font següent, que confirmava la història. Fins i tot ens va fer arribar una fotografia d'un dels millors amics d'en Wennerstròm encaixant la mà amb el comprador. Era un material molt bo, i tot semblava verificable. I, per tant, ho vam publicar.

—I era fals.

—Tot era fals, des del començament fins al final. Els documents eren falsificacions molt ben fetes. L'advocat d'en Wennerstròm va demostrar que la fotografia de l'amic d'en Wennerstròm amb el líder dels ústaixes era un muntatge de dues imatges diferents.

—Fascinant! —va dir la Salander.

—Ara que se sap el que va passar és molt fàcil veure com ens van manipular. La història original hauria fet mal a en Wennerstròm. Però aquella història s'havia convertit en una falsificació molt estudiada. Vam publicar un article que en Wennerstròm podia desmuntar punt per punt i demostrar la seva innocència.

—No podies tornar enrere i explicar la veritat? No tenies absolutament cap prova que era en Wennerstròm qui havia falsificat la foto?

—Si haguéssim mirat d'explicar la veritat i acusar en Wennerstròm de ser al darrere de tota aquella història, ningú no ens hauria cregut. Hauria semblat un intent desesperat de culpar un empresari innocent de la nostra estupidesa.

—Ja ho entenc.

—En Wennerstròm tenia dues barreres de protecció. Si s'hagués descobert la falsificació, hauria pogut dir que es tractava d'algun dels seus enemics que volia calumniar-lo. També aquí, nosaltres i Millennium, hauríem perdut tota credibilitat en publicar una informació falsa.

—De manera que vas preferir no defensar-te i acceptar la condemna.

—M'ho mereixia —va dir en Blomkvist—. L'havia difamat. Ara ja ho saps. Me'n puc tornar a dormir?

Va apagar el llum i va tancar els ulls. La Salander es va estirar al seu costat.

—En Wennerstròm és un gàngster. —Ja ho sé.

—No. Vull dir que sé del cert que és un gàngster. Treballa amb tothom, des de la màfia russa als càrtels de la droga colombians.

—Què vols dir?

—Quan vaig acabar l'informe per a en Frode, em va donar un altre encàrrec. Em va demanar que intentés esbrinar què havia passat realment al judici. Tot just acabava de començar a treballar-hi quan va trucar a l'Armansky i va cancellar la feina.

—M'imagino el perquè.

—Suposo que van abandonar la investigació quan vas acceptar l'encàrrec d'en Henrik Vanger. De seguida deixaria d'interessar.

—I?

—Bé, no m'agrada deixar les coses a la meitat. Vaig estar algunes setmanes… sense feina la darrera primavera. L'Armansky no tenia encàrrecs per a mi i vaig indagar una mica en el cas Wennerstròm, per distreure'm.

En Blomkvist es va asseure i va encendre el llum. Va mirar la Salander. Als ulls. La noia semblava que se sentís culpable.

—Vas descobrir alguna cosa?

—Tinc tot el seu disc dur al meu ordinador. Pots tenir totes les proves que vulguis que és un gàngster.

Capítol 28

Dimarts, 29 de juliol — Divendres, 24 d'octubre

En Blomkvist es va immergir en els documents de l'ordinador de la Salander durant tres dies, dossiers i més dossiers plens d'informació. El problema era que els temes canviaven contínuament. Una transacció d'opcions a Londres. Una permuta de divises a París a través d'un representant. Una empresa amb apartat de correus a Gibraltar. El saldo d'un compte del Chase Manhattan Bank de Nova York que de sobte es duplicava.

A més de tots aquells desconcertants interrogants, una societat mercantil amb 200.000 corones en un compte corrent sense moviments, registrada cinc anys abans a Santiago, Xile (una de les gairebé trenta societats similars en dotze països diferents i ni una sola pista del tipus d'activitat a la qual es dedicaven). Una societat mercantil inactiva amb domicili social a l'estranger? «Esperant què?» Una tapadora d'alguna altra activitat? L'ordinador no oferia cap pista de quina en duia de cap en Wennerstròm ni d'allò que per a ell era perfectament obvi i que, per tant, tampoc necessitava escriure en un document electrònic.

La Salander estava convençuda que la majoria d'aquests interrogants no es podrien respondre mai. Ells podien veure el missatge, però sense una clau no en podrien esbrinar mai el significat. L'imperi Wennerstròm era com pelar una ceba capa rere capa, un laberint d'empreses que eren propietàries d'unes altres. Companyies, comptes corrents, actius, valors. Els feia l'efecte que ningú (tal vegada ni en Wennerstròm mateix) podia tenir una visió completa de tot el conjunt. L'imperi Wennerstròm tenia vida pròpia.

Tot i això, hi havia una pauta, o com a mínim un indici de pauta. Un laberint d'empreses interdependents. L'imperi Wennerstròm estava valorat en una absurda forquilla que anava de 100 a 400 mil milions de corones, segons qui es consultés i com es calculés. Però si totes aquelles societats mercantils eren propietàries les unes de les altres, quin era el seu valor real, doncs?

Havien marxat de l'illa de Hedeby precipitadament a primera hora del matí, després que la Salander deixés caure la bomba que ara ocupava a totes hores la vida d'en Blomkvist. Van anar de dret a casa de la noia i es van passar dos dies al davant de l'ordinador mentre ella el guiava per l'univers d'en Wennerstròm. En Blomkvist tenia una pila de preguntes. Una era per pura curiositat.

—Lisbeth, com és possible que pràcticament li controlis l'ordinador?

—Es un petit invent que el meu amic Pesta es va empescar. En Wennerstròm té un portàtil IBM amb el qual treballa tant a casa com a l'oficina. Això vol dir que tota la informació és en un únic disc dur. A més, a casa seva té connexió de banda ampla. El Pesta va enginyar una mena de brida que es tanca al voltant del cable de banda ampla i jo, ara com ara, l'hi estic sotmetent a prova. Tot el que veu en Wennerstròm queda enregistrat per la brida, que envia les dades a un servidor d'algun altre lloc.

—Que no té cap tallafoc ell?

La Salander va somriure.

—I tant que té tallafoc. Però el quid de la qüestió és que la brida també funciona com una mena de tallafoc. Només cal un moment per piratejar-li l'ordinador d'aquesta manera. Posem, per exemple, que en Wennerstròm rep un correu electrònic; primer passa per la brida del Pesta i aleshores podem llegir-lo abans que travessi el seu tallafoc. Però el més enginyós de tot és que es reescriu el correu electrònic i s'hi afegeixen uns quants bytes del codi font. Això es repeteix cada cop que ell descarrega el que sigui al seu ordinador. Amb les fotos encara funciona millor. Navega molt per la xarxa. I cada vegada que es baixa una foto porno o que accedeix a una nova pàgina web, afegim unes quantes fileres de codi font. Al cap d'una estona, unes quantes hores o fins i tot dies, segons quant faci servir l'ordinador, en Wennerstròm ha descarregat un programa sencer d'aproximadament tres megabytes on cada bit porta agregat un altre bit.

—I?

—Quan els darrers bits són al seu lloc, el programa queda integrat al seu navegador d'Internet. Per a ell és com si l'ordinador se li bloquegés, i l'ha de tornar a arrencar. Durant l'arrencada s'hi installa un programa completament nou. Ell fa servir el Microsoft Explorer. La propera vegada que iniciï l'Explorer, en realitat estarà iniciant un programa del tot diferent que resulta invisible per al seu portàtil i que sembla i funciona ben bé com l'Explorer, però que també fa moltes altres coses. En primer lloc, controla el seu tallafoc i s'assegura que tot funcioni correctament. Aleshores comença a escanejar l'ordinador i transmet bits d'informació cada cop que ell clica amb el ratolí mentre navega. Al cap d'una estona, novament segons quant hi navegui, haurem arreplegat un mirall complet del contingut del seu disc dur en un servidor independent. I aleshores serà el moment de l'OH.

—L'OH?

—Perdó. El Pesta ho anomena l'OH. Opa hostil. —Ja ho entenc.

—La subtilesa de tot plegat és el que passa tot seguit. Quan l'estructura és a punt, en Wennerstròm té dos discs durs complets, un a la seva màquina i un altre al nostre servidor. La propera vegada que engegui l'ordinador, estarà engegant l'ordinador mirall. Ja no estarà treballant amb el seu ordinador; en realitat estarà treballant amb el nostre servidor. El seu ordinador anirà una mica més lent, però pràcticament és imperceptible. I quan jo estic connectada al servidor, puc punxar-li l'ordinador en temps real. Cada vegada que en Wennerstròm prem una tecla del seu ordinador, jo ho puc veure al meu.

—El teu amic també és hacker?

—Va ser ell qui va organitzar l'escolta telefònica a Londres. Es diria que no pinta res des del punt de vista social, però a la xarxa és una llegenda.

—Entesos —va dir en Blomkvist, fent-li un somriure de resignació—. Ara, la pregunta número dos: Per què no em vas parlar abans d'en Wennerstròm?

—No m'ho vas demanar.

—I si no t'ho hagués demanat… imaginem que no t'hagués conegut… t'hauries plegat de braços sense fer res, sabent que en Wennerstròm era un indesitjable mentre Millennium feia fallida?

—Ningú em va demanar que desemmascarés en Wennerstròm —va replicar la Salander en to sentenciós.

—Sí, però i en aquest cas?

—D'acord, d'acord… però t'ho he dit, oi?

En Blomkvist ho va deixar córrer.

La Salander va copiar el contingut del disc dur d'en Wennerstròm (uns cinc gigabytes) en deu CD i li va fer l'efecte com si s'hagués mudat a l'apartament d'en Blomkvist. Va esperar pacientment i va respondre totes les preguntes que ell li va fer.

—No entenc com pot ser tan refotudament cec per posar tots aquests draps bruts en un sol disc dur —va comentar en Blomkvist—. Si mai arribés a les mans de la policia…

—La gent no és gaire racional. Potser es pensa que la policia no li confiscaria mai l'ordinador.

—Com si estigués al marge de tota sospita. Admeto que és un fill de puta arrogant, però de segur que deu tenir assessors de seguretat que li aconsellen com ha de fer servir l'ordinador. En aquesta màquina hi ha dades que es deuen remuntar al 1993.

—L'ordinador en si és relativament nou. Fa un any que va sortir al mercat, però sembla que ell ha transferit tota la correspondència antiga i tota la resta de coses al disc dur en comptes de guardar-ho en CD. Però almenys fa servir un programa d'encriptació.

—Cosa que no serveix de res si tu ets dins del seu ordinador i li llegeixes les contrasenyes cada vegada que les tecleja.

Ja feia quatre dies que eren a Estocolm quan en Malm va trucar al mòbil d'en Blomkvist a les tres de la matinada.

—En Henry Cortez era en un bar amb la seva xicota aquesta nit.

—Ah, sí? —va dir en Blomkvist, encara mig adormit. —De camí cap a casa, han acabat al bar de l'estació Central.

—No és un lloc gaire bo per lligar-se-la. —Escolta. En Dahlman està de vacances. En Henry l'ha vist en una taula amb un paio. —I doncs?

—Doncs que en Henry ha reconegut l'home per la foto de signatura dels seus articles. En Krister Soder.

—El nom no em diu gran cosa, però…

—Treballa per a Finansmagasinet Monopol, que és propietat del grup Wennerstròm.

Al llit, en Blomkvist es va incorporar.

—Encara ets aquí?

—Sí, sóc aquí. No ha de voler dir res necessàriament res. En Sòder és periodista i potser es tracta d'un vell amic.

—Potser m'estic tornant paranoic, però no fa gaire Millennium va comprar una notícia a un periodista independent. Una setmana abans que nosaltres la publiquéssim, en Sòder va treure una exclusiva gairebé idèntica. Era aquell article sobre el fabricant de mòbils i el component defectuós.

—Entenc el que vols dir, però aquesta mena de coses solen passar. Has parlat amb l'Erika?

—No, no torna fins la setmana vinent.

—No facis res. Et tornaré a trucar més tard —va dir en Blomkvist.

—Problemes? —va preguntar la Salander.

—Millennium —va respondre en Blomkvist—. Hi he d'anar. Vols venir?

La redacció estava deserta. La Salander va trigar tres minuts a esbrinar la clau d'accés de l'ordinador d'en Dahlman i dos minuts més a transferir-ne el contingut a l'iBook d'en Blomkvist.

Probablement la major part dels correus electrònics d'en Dahlman eren al seu portàtil, i ells no hi tenien accés. Però mitjançant el seu ordinador de sobretaula de Millennium, la Salander va poder descobrir que en Dahlman, a més de la seva adreça de correu millennium.se, tenia una adreça personal a hotmail. Va trigar sis minuts a esbrinar-ne la clau i a descarregar la seva correspondència de tot l'últim any. Cinc minuts després en Blomkvist va tenir proves que en Dahlman havia filtrat informació sobre la situació de Millennium i que mantenia al corrent el director de Finansmagasinet Monopol dels articles que la Berger tenia pensat publicar a cada número. Els espiava, almenys des de la tardor.

Van apagar els ordinadors i van tornar a l'apartament d'en Mikael per dormir algunes hores. A les deu del matí va trucar en Christer Malm.

—Tinc proves que en Dahlman treballa per a en Wennerstròm —va dir en Mikael.

—Ho sabia. Genial, penso despatxar aquest porc fastigós avui mateix.

—No, no ho facis. No facis res en absolut.

—Res?

—Christer, confia en mi. En Dahlman encara és de vacances?

—Sí, torna dilluns.

—Quantes persones hi ha avui a la redacció? —Home, estem a mig gas.

—Pots convocar una reunió per a les dues del migdia? No diguis de què va. Ara vindré.

Hi havia sis persones al voltant de la taula de reunions. En Malm semblava cansat. En Cortez mostrava una cara d'enamorat com només els joves de 24 anys poden tenir. La Nilsson feia pinta de tenir els nervis a flor de pell; en Malm no havia explicat a ningú de què tractaria la reunió, però ella feia prou temps que era a l'empresa per saber que en passava alguna i se sentia molesta que l'haguessin mantingut al marge. L'única que semblava com sempre era la Ingela Oskarsson, empleada amb dedicació parcial que treballava dos dies a la setmana en simples tasques administratives, ocupant-se de la llista de subscriptors i coses per l'estil des que va ser mare, ara feia dos anys, mai no se la veia gaire tranquilla. L'altra empleada amb dedicació parcial era la periodista freelance Lotta Karim, que tenia un contracte similar al d'en Cortez i que tot just s'acabava de reincorporar a la feina després de les vacances. En Malm havia aconseguit que vingués en Magnusson, tot i que també estava de vacances.

En Blomkvist va començar saludant tothom efusivament i disculpant-se per ser absent tant de temps.

—Ni en Christer ni jo hem tingut temps d'informar l'Erika d'allò que avui ens ocupa, però us puc assegurar que en aquest cas també parlo en nom seu. Avui decidirem el futur de Millennium.

Va fer una pausa per deixar que aquelles paraules fessin el seu efecte. Ningú no va fer preguntes.

—Aquest darrer any ha sigut dur. Estic sorprès i orgullós que cap de vosaltres s'hagi estimat més buscar feina en un altre lloc. Amb això he d'entendre que o bé esteu tots com una cabra o bé sou extraordinàriament lleials i us encanta treballar en aquesta revista. Per tant, vull posar les cartes damunt la taula i demanar-vos un últim esforç.

—Un últim esforç? —va dir la Nilsson—. Sembla com si pensessis tancar la revista.

—Justa la fusta, Mònica —va replicar en Blomkvist—. T'ho agraeixo. Quan torni, l'Erika ens convocarà a tots a una trista reunió editorial per comunicar-nos que Millennium plegarà per Nadal i que tots esteu acomiadats.

Ara es va començar a escampar una certa inquietud entre els reunits. Fins i tot en Malm va creure per un moment que en Blomkvist ho deia de debò. Llavors tots es van fixar en el seu ample somriure.

—Aquesta tardor us tocarà fer un doble joc. La part desagradable és que el nostre benvolgut secretari de redacció, en Janne Dahlman, fa hores extres treballant com a informador per a en Hans-Erik Wennerstròm. Això vol dir que l'enemic sap exactament el que passa a la nostra redacció, la qual cosa explica la sèrie de contratemps que hem patit. Especialment pel que fa a tu, Sonny, quan els anunciants que semblaven segurs es van fer enrere sense avisar.

En Dahlman mai no havia tingut gaire acceptació a la redacció i, aparentment, la revelació no va ser cap gran sorpresa per a ningú. En Blomkvist va tallar els murmuris que es van produir.

—La raó per la qual us explico tot això és que confio absolutament en tots vosaltres. Sé que tots sou gent assenyada. Per això sé també que sabreu fer el paper que ens tocarà interpretar aquesta tardor. Es molt important que en Wennerstròm es cregui que Millennium està a punt de fer fallida. Vosaltres us encarregareu que s'ho empassi.

—I quina és la nostra situació real? —va preguntar en Cortez.

—Molt bé, és la següent: pel que diu la gent, Millennium té un peu a la tomba. Us dono la meva paraula que això no passarà. Millennium és més forta avui que ara fa un any. Quan s'acabi aquesta reunió, penso desaparèixer novament dos mesos més. Tornaré cap a la fi de l'octubre. I aleshores donarem el cop de gràcia a en Wennerstròm.

—I com ho farem? —va demanar la Nilsson.

—Ho sento, Mònica. No te'n vull donar més detalls, però estic escrivint un nou article i aquesta vegada farem bé les coses. Estic pensant fer un sopar de Nadal amb Wennerstròm rostit de primer i diversos crítics de postres.

Van pujar els ànims. En Blomkvist es preguntava com s'hauria sentit ell si hagués estat un dels que escoltaven. Escèptic? Molt probablement. Però, segons semblava, encara tenia «capital de confiança» entre el reduït personal de Millennium. Va alçar una mà.

—Perquè que això surti bé, és important que en Wennerstròm cregui que Millennium està fregant la fallida, perquè no vull que iniciï cap mena de revenja ni que es desempallegui de les proves que tinc intenció de treure a la llum. Per tant, començarem redactant el guió que haureu de seguir durant els propers mesos. En primer lloc, és essencial que res d'allò que es parli avui aquí no es posi per escrit ni que es comenti en cap correu electrònic. No sabem fins a quin punt en Dahlman ha estat tafanejant els nostres ordinadors i, per desgràcia, m'he adonat que és d'allò més senzill llegir els correus privats dels companys de feina. Així doncs… ho farem de manera completament oral. Si sentiu la necessitat de comentar alguna cosa, aneu a veure en Christer a casa seva. Amb molta discreció.

En Blomkvist va escriure «res de correus electrònics» a la pissarra blanca.

—En segon lloc, vull que comenceu a barallar-vos entre vosaltres, queixant-vos de mi quan en Dahlman estigui a prop. Compte, tampoc no exagereu. Simplement doneu via lliure al vostre jo més punyeter. Christer, vull que tu i l'Erika tingueu un desacord greu. Fes servir la teva imaginació i mostra't reservat pel que fa al motiu.

Va apuntar «començar a crear mala maror» a la pissarra blanca.

—En tercer lloc, quan l'Erika torni a casa, s'encarregarà que en Janne Dahlman es pensi que el nostre acord amb el grup Vanger, que ara com ara és qui ens treu les castanyes del foc, se n'ha anat en orris perquè en Henrik Vanger està greument malalt i en Martin Vanger ha mort en un accident de cotxe.

Va escriure la paraula «desinformació».

—El que vols dir és que l'acord és sòlid, doncs? —va preguntar la Nilsson.

—Creieu-me —va demanar en Blomkvist—, el grup Vanger arribarà fins on calgui per assegurar la supervivència de Millennium. D'aquí a poques setmanes, posem cap a la fi d'agost, l'Erika convocarà una reunió per comunicar-vos els acomiadaments. Tots sabeu que es tractarà d'una ensarronada i que l'únic que farem fora serà en Dahlman. Però comenceu a parlar de buscar una altra feina i comenteu com quedarà de malament que Millennium surti al vostre currículum.

—De debò penseu que aquest joc acabarà salvant Millennium? —va dir en Magnusson.

—Sé que serà així. I, Sonny, vull que elaboris un informe fals cada mes sobre la caiguda d'anunciants i el nombre de subscriptors que s'han donat de baixa.

—Sembla divertit —va comentar la Nilsson—. <;Ho hem de mantenir de portes endins, aquí, a la redacció, o també ho hauríem de filtrar als altres mitjans?

—Mantingueu-ho de portes endins. Si apareixen rumors fora d'aquí, sabrem qui ho haurà esbombat. D'aquí a pocs mesos, si ens ho demanen, els podrem dir: els rumors no tenien fonament i mai no hem tingut intenció de tancar Millennium. El millor que podria passar és que en Dahlman anés escampant merda als altres mitjans. Si fi poguéssiu explicar alguna història creïble però completament poca-sol-ta, millor.

Es van passar una hora tramant un guió i repartint-se els diversos papers.

Després de la reunió en Blomkvist va prendre un cafè amb en Malm al Java de Horngatspuckeln.

—Christer, és molt important que vagis a buscar l'Erika a l'aeroport i la posis al dia de tot. L'has de convèncer perquè ens segueixi el joc. Com que la conec prou, voldrà enfrontar-se amb en Dahlman immediatament… però això no ha de passar en cap cas. No vull que en Wennerstròm s'ensumi res i aleshores es desempallegui de les proves. —Entesos.

—I procura que l'Erika es mantingui allunyada del correu electrònic fins que s'installi el programa d'encriptació PGP i aprengui a fer-lo servir. Es molt probable que, per mitjà d'en Dahlman, en Wennerstròm pugui llegir tots els correus electrònics que ens enviem entre nosaltres. Vull que tu i la resta del personal de la redacció us installeu el PGP. Feu-ho amb naturalitat. Us donaré el nom d'un assessor informàtic amb qui et posaràs en contacte perquè vingui a revisar la xarxa i tots els ordinadors de l'oficina. Que installi el programa com si es tractés d'un servei perfectament normal.

—Ho faré tan bé com pugui. Però, Mikael… en què estàs treballant?

—En en Wennerstròm. —Però en què exactament?

—Ara com ara, això ho he de mantenir en secret. En Malm semblava incòmode.

—Jo sempre he confiat en tu, Mikael. Això vol dir que tu no confies en mi? En Blomkvist va riure.

—És clar que confio en tu. Però ara mateix estic ficat en activitats delictives força greus que em podrien comportar dos anys de trena. És la forma de la recerca, com aquell qui diu, el que resulta dubtós… Faig servir els mateixos mètodes poc nets que en Wennerstròm. No vull que ni tu ni l'Erika, ni ningú de Millennium, s'hi vegi implicat.

—M'estàs amoïnant molt.

—Tranquil, Christer, i digues a l'Erika que l'article serà una bomba. I de les grosses.

—L'Erika insistirà a saber en què estàs treballant…

En Mikael va rumiar un segon. Tot seguit va somriure.

—Digue-li que a la primavera, quan va signar el contracte amb en Henrik Vanger a la meva esquena, em va deixar molt clar que ara només sóc un periodista, freelance normal i corrent que ja no seu a la junta i que no té cap influència en les polítiques de Millennium. Això vol dir que ja no tinc cap obligació de mantenir-la informada. Però prometo que, si es porta bé, ella serà la primera a qui oferiré l'article.

—S'enfilarà per les parets —va comentar en Malm alegrement.

En Blomkvist sabia que no havia estat del tot honest amb en Malm. Estava defugint la Berger deliberadament. El més natural hauria estat posar-se en contacte amb ella de seguida i explicar-li la informació que tenia. Però no volia parlar-hi. Havia agafat una dotzena de vegades el mòbil i havia començat a marcar el número. I cada cop havia canviat de parer.

Sabia molt bé quin era el problema. No podia mirar-la als ulls.

La seva participació en l'encobriment de l'afer de Hedestad era imperdonable des d'un punt de vista professional. No tenia ni idea de com podia explicar-l'hi sense mentir i, si hi havia una cosa que no havia pensat mai fer, era mentir a l'Erika Berger.

I, sobretot, no tenia forces per enfrontar-se amb aquest problema alhora que escometia en Wennerstròm. Així doncs, va descartar veure-la, va apagar el mòbil i va evitar parlar-hi. Però era conscient que el respir només podia ser temporal.

Just després de la reunió a l'editorial, en Mikael va anar a installar-se a la seva cabana de Sandhamn; feia més d'un any que no hi posava els peus. A l'equipatge duia dues capses d'arxius impresos i els CD que la Salander li havia donat. Va omplir el rebost, va tancar la porta, va obrir l'iBook i va començar a escriure. Cada dia sortia a fer una breu passejada i comprava els diaris i queviures. El port esportiu encara estava ple de iots, i la gent jove que havia agafat el veler del papa tenia el costum d'anar al Bar del Submarinista, a agafar una bona mona. En canvi, en Blomkvist amb prou feines hi parava esment. Ell s'asseia al davant de l'ordinador si fa no fa des del mateix instant en què obria els ulls fins que es desplomava al llit a la nit, esgotat.

Correu electrònic encriptat de la redactora en cap <erika.berger@millennium.se> a l'editor amb permís de baixa <mikael.blomkvist@millennium.se>:

Mikael, vull saber què passa… Ostres!, torno de vacances i em trobo un caos total. La notícia d'en Janne Dahlman i aquest doble joc que t'has empescat. En Martin Vanger mort. La Harriet Vanger viva. Què passa a Hedeby? On ets? Hi ha un article, dius? Per què no contestes al mòbil? E.

P. S.: Vaig entendre la insinuació que en Christer em va fer arribar tan de bon rotllo. T'hauràs de menjar les teves paraules. De debò que estàs enfadat amb mi?

P. P. S.: Ara com ara confio en tu, però me n'hauràs de donar proves… recorda com va acabar la cosa als tribunals l'altra vegada… pel que fa a en J. D.

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <erika.berger@millennium.se>:

Hola, Ricky. No, per l'amor de Déu, no estic enfadat. Perdona'm per no mantenir-te al dia, però els darrers mesos de la meva vida han sigut com unes muntanyes russes. T'ho explicaré tot quan ens veurem, però no pas per correu electrònic. Sóc a Sandhamn. I sí que hi ha un article, però no té res a veure amb la Harriet Vanger. Estaré aquí enganxat a l'ordinador durant una temporada. I aleshores tot s'haurà acabat. Confia en mi. Petons i abraçades. M.

De <erika.berger@millennium.se>

A <mikael.blomkvist@millennium.se>:

Sandhamn? Vinc a veure't immediatament.

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <erika.berger@millennium.se>:

Ara no. Espera't un parell de setmanes, com a mínim fins que tingui aquest article organitzat. A més, espero companyia.

De <erika.berger@millennium.se>

A <mikael.blomkvist@rnillennium.se>:

En aquest cas, és clar que no vinc. Però necessito saber què passa. En Henrik Vanger torna a ser conseller delegat i no m'agafa el telèfon. Si el tracte amb en Vanger s'ha trencat, m'ho heu de dir. Ricky P. S.: I ella com es diu?

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <erika.berger@millennium.se>:

En primer lloc: en Henrik no es fa enrere ni de broma. Però de moment encara treballa poques hores al dia i diria que el trasbals arran de la mort d'en Martin i la resurrecció de la Harriet li ha pres totes les forces.

En segon lloc: Millennium se'n sortirà. Estic elaborant l'article més important de la nostra vida, i quan el publiquem enfonsarà en Wennerstròm definitivament.

En tercer lloc: La meva vida sembla un io-io ara com ara; però, pel que fa a tu i jo i Millennium, no ha canviat res. Confia en mi. Petons. Mikael.

P. S.: Te la presentaré així que en tingui l'oportunitat.

Quan la Salander va anar a Sandhamn, hi va trobar un Blomkvist sense afaitar i amb bosses als ulls que li va fer una ràpida abraçada i li va demanar que fes cafè i que s'esperés mentre enllestia el que estava escrivint.

La Salander va donar un cop d'ull a la cabana i va decidir gairebé a l'instant que li agradava. Era a tocar d'una escullera, amb l'aigua a tres passes de la porta. Només feia 5x6 metres, però tenia un sostre tan alt que hi havia lloc per a unes golfes habilitades com a dormitori. Ella s'hi podia estar dreta, però en Blomkvist s'havia d'ajupir una mica. El llit era prou ample per als dos.

La cabana tenia un gran finestral que donava al mar, just al costat de la porta. Era on hi havia la taula de la cuina, que també feia d'escriptori. A la paret del costat de la taula hi havia un prestatge amb un reproductor de CD i una gran collecció d'Elvis Presley i rock dur, que no era la música que a ella fi agradava més.

En un racó hi havia una estufa de llenya, feta d'esteatita, amb un vidre frontal. La resta de l'escàs mobiliari consistia en un armari rober gran i una pica que també servia de safareig rere una cortina de dutxa. A la vora de la pica s'obria una petita finestra en un dels costats de la cabana. Sota l'escala de cargol que duia a les golfes, en Blomkvist havia construït un espai independent per a un lavabo i una dutxa. Tota la cabana estava pensada com si fos la cabina d'un vaixell, amb enginyosos recambrons per guardar-hi coses.

Durant la seva investigació personal sobre en Mikael Blomkvist, la Salander havia esbrinat que havia renovat la cabana i s'havia fet els mobles ell mateix; va extreure aquesta conclusió dels comentaris d'un amic que havia enviat un correu electrònic a en Mikael després de visitar-lo a Sandhamn i que havia quedat impressionat. Tot era net, modest i senzill, gairebé espartà. Podia entendre per què ell s'estimava tant aquesta cabana de Sandhamn.

Al cap de dues hores, va aconseguir distreure prou en Mikael perquè apagués l'ordinador amb posat de frustració, s'afaités i se l'emportés a fer una visita guiada per l'illa. Feia un temps plujós i ventós, i es van afanyar a tornar sota recer. En Blomkvist li va explicar el que estava escrivint, i la Salander li va donar un CD amb les últimes novetats de l'ordinador d'en Wennerstròm.

Aleshores ella se'l va endur a les golfes i s'ho va muntar prou bé per despullar-lo i distreure'l encara una mica més. Es va despertar tard a la nit i es va trobar sola al llit. Va mirar des de les golfes i el va veure assegut, al davant de l'ordinador, amb les espatlles encorbades. Es va quedar allà estirada una llarga estona, recolzada sobre un braç, observant-lo. Semblava content, i ella també se sentia estranyament satisfeta amb la vida.

La Salander només s'hi va estar cinc dies abans de tornar a Estocolm a fer una feina per a l'Armansky. Va invertir onze dies en l'encàrrec, va redactar l'informe i aleshores va tornar a Sandhamn. La pila de fulls impresos al costat de l'iBook d'en Mikael no parava de créixer.

Aquesta vegada s'hi va quedar quatre setmanes. Van caure en la rutina. Es llevaven a les vuit, esmorzaven i passaven una hora junts. Aleshores en Mikael treballava intensament fins a darrera hora de la tarda, moment en què sortien a fer un tomb i a fer-la petar. La Salander es passava bona part dels dies llegint llibres al llit o navegant per Internet amb el mòdem ADSL d'en Blomkvist. Procurava no molestar-lo durant el dia. Sopaven força tard, i només aleshores la Salander prenia la iniciativa i l'obligava a pujar al dormitori de les golfes, on s'esforçava perquè ell li dediqués tota la seva atenció.

Era com si fossin les primeres vacances de la Lisbeth en tota la seva vida.

Correu electrònic encriptat d'<erika.berger@millennium.se> a <mikael.blomkvist@millennium.se>:

Hola, M. Ara ja és oficial. En Janne Dahlman s'ha acomiadat i comença a treballar al Finansmagasinet Monopol d'aquí a tres setmanes. He fet el que em vas demanar i no he dit res; tothom fa comèdia. E.

P. S.: Sembla que s'ho passen d'allò més bé. Ara fa un parell de dies en Henry i la Lotta es van barallar i van començar a llançar-se coses. Han pres el pèl de forma tan descarada a en Dahlman, que no entenc com no ha vist que tot era una farsa.

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <erika.berger@millennium.se>:

Desitja-li bona sort de part meva i bon vent i barca nova. Però no perdis de vista els objectes de valor. Petons i abraçades. M.

De <erika.berger@millennium.se>

A <mikael.blomkvist@millennium.se>:

No trobo secretari de redacció a dues setmanes d'entrar en premsa, i el meu periodista d'investigació es grata la panxa a Sandhamn i es nega a parlar amb mi. Micke, t'ho prego de genolls. Pots venir? Erika.

De <mikael.blomkvist@millenium.se>

A <erika.berger@millennium.se>:

Espera un parell de setmanes més i arribarem a bon port. I comença a pensar en un número de desembre que serà diferent de tot el que hem publicat fins ara. L'article ens ocuparà quaranta pàgines. M.

De <erika.berger@millennium.se>

A <mikael.blomkvist@millennium.se>:

Quaranta pàgines!!! Que t'has trastocat?

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <erika.berger@millennium.se>:

Serà un número especial. Necessito tres setmanes més. Podries fer el següent: i) registrar una casa editorial amb el nom de Millennium, 2) aconseguir un número d'ISBN, 3) demanar a en Christer que s'inventi un logotip maco per a la nostra nova editorial i 4) trobar un bon impressor que sàpiga fer llibres de butxaca de forma barata i ràpida. I, ja que hi som, ens caldrà capital per imprimir el nostre primer llibre. Petons. Mikael.

De <erika.berger@millenium.se>

A <mikael.blomkvist@millennium.se>:

Un número especial. Una casa editorial. Diners. Sí, bwana. Puc fer res més pel senyor? Fer un estriptís al bell mig d'Slussplan? E.

P. S.: M'imagino que saps el que fas. Però què faig amb en Dahlman?

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <erika.berger@millenium.se>:

No facis res, pel que fa a en Dahlman. Digue-li que pot marxar ara mateix i que, de tota manera, no estàs segura de poder-li pagar el sou. El Finansmagasinet Monopol no sobreviurà gaire temps més. Contracta més material free lance per a aquest número. I troba un nou secretari de redacció, per l'amor de Déu. M.

P. S.: M'agradaria veure't despullada a la plaça d'Slussen. Fet, doncs.

De <erika.berger@millennium.se>

A < mikael.blomkvist@millennium.se>:

Slussen… somies, noi. I pel que fa a la resta, sempre hem contractat el personal plegats. Ricky.

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <erika.berger@millennium.se>:

I sempre hem estat d'acord en qui hauríem de contractar. Aquesta vegada també; tant se val qui triïs. Enfonsarem en Wennerstròm. I s'ha acabat. Tu deixa'm enllestir-ho en pau. M.

A la primeria d'octubre la Salander va llegir una esquela a l'edició digital del Hedestads-Kuriren. Va parlar-ne amb en Blomkvist. La Isabella Vanger havia mort després d'una curta malaltia. La seva filla Harriet Vanger, acabada de tornar d'Austràlia, havia assistit al funeral.

Correu electrònic encriptat d'<erika.berger@millennium.se> a <mikael.blomkvist@millennium.se>:

Hola, Mikael.

Avui la Harriet Vanger m'ha vingut a veure a la redacció. Ha trucat cinc minuts abans d'arribar i m'ha agafat completament desprevinguda. Una dona molt bonica, vestida amb elegància i de mirada impertorbable.

Ha vingut per dir-me que substituirà en Martin Vanger com a representant d'en Henrik al nostre consell d'administració. S'ha mostrat educada i amable, i m'ha assegurat que el grup Vanger no té pensat desdir-se de l'acord. Al contrari, la família dóna tot el seu suport a les obligacions d'en Henrik amb la revista. M'ha demanat que li ensenyés la redacció i volia saber com veia jo la situació.

Li he dit la veritat. Que em fa l'efecte de trobar-me en arenes movedisses, que tu m'has prohibit que vingui a Sandhamn i que no sé en què estàs treballant, llevat que planeges enfonsar en Wennerstròm. (Suposo que no passa res perquè l'hi hagi dit. Al cap i a la fi, és a la junta.) Ha aixecat una cella, ha somrigut i ha preguntat si jo dubtava que te'n sortissis. Què figura que li havia de respondre? He dit que dormiria més tranquilla si sabés exactament què estàs escrivint. Coi, és clar que confio en tu. Però m'estàs fent tornar boja.

Li he preguntat si ella sí que sabia en què estaves treballant. Ho ha negat, però ha dit que tenia la impressió que eres d'allò més enginyós, amb una manera de veure les coses realment innovadora. (I la cito textualment.) També li he comentat que entenia que havia passat alguna cosa molt forta a Hedestad i que no havia sentit mai tanta curiositat per saber la seva història. En poques paraules, que he quedat com una idiota. M'ha preguntat si de debò tu no me n'havies explicat res. I ha dit que entenia que tu i jo tenim una relació especial i que, sens dubte, m'explicaries la història quan tinguessis temps. Aleshores m'ha preguntat si ella podia confiar en mi. Què representa que li havia de contestar? És a la junta de Millennium i tu m'has deixat aquí completament penjada, sense cap directriu a seguir.

Aleshores ha dit una cosa estranya. M'ha demanat que no us jutgés ni a ella ni a tu massa durament. Ha dit que tenia una mena de deute de gratitud amb tu i que li agradaria molt que també fóssim amigues. Llavors ha promès explicar-m'ho tot algun dia si tu no ho podies fer. Fa una mitja hora que ha marxat, i jo encara estic estupefacta. Em penso que em cau bé, però no sé ben bé qui és aquesta persona. Erika.

P. S.: Et trobo a faltar. Tinc la impressió que va passar una cosa horrible a Hedestad. En Christer diu que tens una marca estranya al coll.

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <erika.berger@millennium.se>:

Hola, Ricky. La història de la Harriet és tan horrorosa que ni te la imagines. Tant de bo te la volgués explicar ella mateixa. Jo amb prou feines goso pensar-hi.

Per cert, te'n pots fiar. Et deia la veritat quan t'ha dit que està en deute amb mi… i creu-me, ella no farà mai res que perjudiqui Millennium. Sigues amiga seva si et cau bé. De tota manera, es mereix respecte. I és una dona de negocis collonuda. M.

L'endemà en Mikael va rebre un altre correu.

De <harriet.vanger@vangerindustries.com>

A <mikael.blomkvist@millennium.se>:

Hola, Mikael. Fa setmanes que provo de trobar temps per escriure't; però, pel que sembla, el dia no té prou hores. Vas marxar tan sobtadament de Hedeby que no em vaig poder acomiadar.

Des que vaig arribar a Suècia, estic aclaparada per un munt d'emocions i per la feina. El grup Vanger es troba en ple caos i he estat treballant colze a colze amb en Henrik per posar les coses en ordre. Ahir vaig visitar la redacció de Millennium; seré la representant d'en Henrik a la junta. En Henrik m'ha posat al dia de tots els detalls de la situació de la revista i de tu.

Espero que no et faci res que m'hi hagi presentat així. Si no em vols a mi (o a qualsevol altre de la família) al consell d'administració, ho entendré, però t'asseguro que faré tot el que pugui per ajudar Millennium. Tinc un deute enorme amb tu i sempre actuaré amb les millors intencions en aquest sentit.

He conegut la teva amiga Erika Berger. No estic segura de què pensava de mi i em va sorprendre descobrir que no li havies explicat el que havia passat.

M'agradaria molt ser amiga teva. Si és que suportes fer-te amb la família Vanger malgrat tot. Records, Harriet.

P. S.: L'Erika m'ha fet entendre que planeges atacar en Wennerstròm novament. En Dirch Frode em va explicar que en Henrik et va donar peixet, com diuen a Austràlia. Què puc dir? Em sap greu. Si hi puc fer el que sigui, fes-m'ho saber.

De <mikael.blomkvist@millennium.se>

A <harriet.vanger@vangerindustries.com>:

Hola, Harriet. Vaig marxar de Hedeby a corre-cuita i ara estic treballant en allò en què en realitat hauria d'haver invertit el meu temps aquest any. T'avisarem amb temps de sobres abans que l'article surti publicat, però em sembla que puc dir que el problema d'aquest darrer any aviat s'haurà acabat.

Espero que tu i l'Erika sigueu amigues i per descomptat que no tinc cap inconvenient que siguis a la junta de Millennium. Explicaré a l'Erika el que va passar, si ho trobes encertat. En Henrik em va demanar que no ho expliqués mai a ningú. Ja ho veurem, però ara mateix no tinc temps ni prou energies, i primer em cal veure-ho amb una mica de perspectiva.

Ens mantindrem en contacte. Records. Mikael.

La Salander no sentia un gran interès pel que en Mikael estava escrivint. Va alçar la vista del llibre quan en Mikael li va comentar alguna cosa, però d'entrada no ho va entendre.

—Perdona. Pensava en veu alta. He dit que això és espantós.

—Què és espantós?

—En Wennerstròm va tenir una aventura amb una cambrera de vint-i-dos anys i la va deixar prenyada. Has llegit la correspondència amb el seu advocat?

—Mikael, rei… tens deu anys de correspondència, correus electrònics, acords, informes de viatges i Déu sap què més en aquest disc dur. No trobo en Wennerstròm tan fascinant per gravar-me sis gigues de porqueria al cap. En vaig llegir una mínima part, sobretot per satisfer la meva curiositat, i amb això en vaig tenir prou per saber que és una mala persona.

—Entesos. Però escolta això: la va deixar prenyada el 1997. Quan ella va demanar una compensació, l'advocat va fer que algú la convencés per avortar. M'imagino que la intenció era oferir-li una quantitat de diners, però ella no en va voler saber res. Aleshores la persuasió es va solucionar fent que el pinxo la mantingués sota l'aigua dins d'una banyera fins que la noia va avenir-se a deixar en Wennerstròm en pau. I l'idiota d'en Wennerstròm explica tot això per escrit a l'advocat en un correu electrònic… encriptat, és clar, però així i tot… no diu gaire a favor del quocient intellectual d'aquesta colla.

—Què li va passar a la noia?

—Va avortar, i en Wennerstròm va quedar content.

Durant deu minuts la Salander no va dir res. La mirada se li havia enfosquit tot d'una.

—Un altre home que odia les dones —va remugar finalment.

Va demanar-li els CD i es va passar els següents dies llegint els correus d'en Wennerstròm i altres documents. Mentre en Blomkvist continuava treballant, la Salander es quedava al dormitori de les golfes amb el PowerBook sobre els genolls, rumiant en l'insòlit imperi Wennerstròm.

Aleshores se li va acudir una idea que no podia exterioritzar. Per damunt de tot, es preguntava com és que no hi havia caigut abans.

A la darreria d'octubre en Mikael va apagar l'ordinador quan només eren les onze del matí. Va pujar al dormitori de les golfes i va lliurar a la Salander el que havia escrit. Llavors es va adormir. Ella el va despertar al vespre i li va donar la seva opinió sobre el reportatge.

Just després de les dues de la matinada, en Blomkvist va fer una última correcció del text.

L'endemà va tancar els finestrons i va tancar la cabana amb clau. Les vacances de la Salander s'havien acabat. I van tornar a Estocolm plegats.

Va treure el tema mentre prenien un cafè en gots de paper al ferri de Vaxholm.

—El que hem de decidir tots dos és què li expliquem a l'Erika. Es negarà a publicar-ho si no puc explicar com he aconseguit la informació.

L'Erika Berger. La redactora en cap d'en Blomkvist i amant des de feia molt de temps. La Salander encara no l'havia conegut i tampoc no estava segura de si ho volia. Ella veia la Berger com una nosa indefinible a la seva vida.

—Què en sap, de mi?

—Res. —En Blomkvist va sospirar—. La veritat és que l'he estat defugint des de l'estiu. Se sent molt frustrada perquè no li he explicat pràcticament res del que va passar a Hedestad. Sap que m'he estat a Sandhamn escrivint aquest article, és clar, però no sap de què va. —Hum…

—D'aquí a un parell d'hores tindrà el manuscrit. I aleshores em sotmetrà al tercer grau. La pregunta del milió és què li hauria d'explicar.

—I tu què li vols explicar?

—M'agradaria dir-li la veritat.

La Salander va arrugar el front.

—Lisbeth, l'Erika i jo ens passem el dia discutint. Pel que sembla, en part és així com ens comuniquem. Però és absolutament digna de confiança. Tu ets una font. Ella s'estimaria més morir que revelar qui ets.

—A quantes persones més els ho hauràs de dir?

—Absolutament a ningú més. L'Erika i jo ens emportarem el secret a la tomba. Però no fi explicaré el teu secret si no vols que ho faci. Tot i això, no tinc cap intenció de mentir a l'Erika, ni d'inventar-me una font que no existeix.

La Salander hi va rumiar fins que van atracar a la vora del Grand Hotel. «Anàlisi de les conseqüències.» A contracor, finalment va donar permís a en Blomkvist perquè la presentés a l'Erika. Ell va encendre el mòbil i va fer la trucada.

La Berger estava dinant amb la Malin Eriksson, a qui estava pensant contractar com a secretària de redacció. L'Eriksson tenia 29 anys i en feia cinc que treballava en feines temporals. No havia estat mai fixa enlloc i començava a dubtar que ho estigués mai. La Berger li va trucar, precisament el mateix dia en què la Malin acabava el seu darrer contracte temporal, per preguntar-li si li interessava presentar-se a la feina de Millennium.

—Es tracta d'una feina temporal durant tres mesos —va explicar la Berger—. Però si la cosa funciona, podria ser fixa.

—He sentit rumors que diuen que Millennium cessarà aviat les seves activitats.

La Berger va somriure.

—No hauries de fer cas dels rumors.

—Aquest tal Dahlman que substituiré… —L'Eriksson vacillava—. Treballarà per a una revista propietat d'en Hans-Erik Wennerstròm…

La Berger va assentir amb el cap.

—No és cap secret que estem enfrontats amb en Wennerstròm. I a ell no li agrada la gent que treballa per a Millennium.

—Així doncs, si accepto la feina de Millennium, també entraré dins d'aquesta categoria? —És molt probable. Sí.

—Però en Dahlman ha aconseguit una feina al Finans-magasinet Monopol, oi?

—Es podria dir que és una compensació d'en Wennerstròm per pagar-li els serveis prestats. Encara hi estàs interessada?

L'Eriksson va assentir amb el cap.

—Quan vols que comenci?

Aleshores va ser quan va trucar en Blomkvist.

Va fer servir la seva pròpia clau per obrir la porta de l'apartament d'en Blomkvist. Era la primera vegada des de la breu visita a la redacció per Sant Joan que ella el veia cara a cara. Va passar a la sala d'estar i es va trobar una escanyolida noia anorèctica asseguda al sofà, enfundada en una gastada caçadora de cuir i amb els peus al damunt de la tauleta. Primer va pensar que la noia tenia uns quinze anys, però això va ser abans de mirar-la als ulls. Encara estava estudiant aquesta aparició quan en Blomkvist va entrar amb una cafetera i un pastís.

—Perdona'm per haver passat de tu —va dir.

La Berger va decantar el cap. Li veia un aire diferent. En Blomkvist semblava desmillorat, més prim del que recordava. Els seus ulls semblaven avergonyits i, per un moment, va evitar mirar-la als ulls. Ella es va fixar en el coll. Hi va veure una marca vermella, pàllida, però clarament distingible.

—T'he estat defugint. Es molt llarg d'explicar i no me'n sento orgullós. Però ja en parlarem més tard… Ara et vull presentar aquesta jove. Erika, aquesta és la Lisbeth Salander. Lisbeth, l'Erika Berger, la redactora en cap de Millennium i la meva millor amiga.

La Salander es va fixar en la roba elegant de la Berger i en el seu posat de seguretat en si mateixa, i va decidir, en menys de deu segons, que molt probablement no seria la seva millor amiga.

La reunió va durar cinc hores. La Berger va trucar dues vegades per anullar altres reunions. Es va passar una hora llegint fragments del manuscrit que en Blomkvist li havia posat a les mans. Tenia un miler de preguntes, però era conscient que haurien calgut setmanes per respondre-les. El que importava era el manuscrit, que finalment va deixar sobre la taula. Si una mínima part d'aquestes afirmacions eren exactes, afrontaven una situació completament nova.

La Berger va mirar en Blomkvist. Mai no havia dubtat que fos una persona honrada, però ara se sentia confusa i es preguntava si l'afer Wennerstròm l'havia trastornat… si tot allò en què havia estat treballant no eren invencions producte de la seva imaginació. En aquell moment en Blomkvist desempaquetava dues capses de dades impreses. La Berger va perdre el color de la cara. Es clar que volia saber com havia obtingut tot aquest material!

Va costar una mica convèncer-la que aquesta noia tan estranya, que no havia dit ni piu durant la reunió, tingués accés illimitat a l'ordinador d'en Wennerstròm. I no només al seu… també havia piratejat els ordinadors de diversos advocats i socis del magnat.

La reacció immediata de la Berger va ser que no podien fer servir aquell material perquè l'havien obtingut per mitjans illegals.

Però, i tant que el podien fer servir. En Blomkvist recordava que ells no tenien cap obligació d'explicar com havien obtingut la informació. Bé podien tenir una font, amb accés a l'ordinador d'en Wennerstròm, que havia descarregat tot el seu disc dur en un CD.

Finalment la Berger es va adonar de l'arma que tenia a les mans. Se sentia esgotada i encara tenia moltes preguntes pendents, però no sabia per on començar. Finalment es va reclinar contra el respatller del sofà i va aixecar les mans.

—Mikael, què va passar a Hedestad?

La Salander va aixecar immediatament el cap. En Blomkvist va respondre amb una pregunta.

—Com et va amb la Harriet Vanger?

—Bé. Crec. Ens hem vist dues vegades. En Christer i jo vam pujar amb cotxe a Hedestad per a una reunió de la junta la setmana passada. Vam beure massa vi.

—I la reunió de la junta?

—La Harriet ha mantingut la seva paraula.

—Ricky, sé que et sents frustrada perquè t'he estat esquivant i donant-te excuses per no explicar-te el que va passar. Tu i jo no hem tingut mai secrets entre nosaltres i, de cop i volta, hi ha sis mesos de la meva vida que no em veig… amb ànims de parlar-te'n.

La Berger va mirar en Blomkvist als ulls. El coneixia del dret i del revés, però el que li va veure en la mirada era una cosa que no havia vist mai fins ara. Li estava demanant… li suplicava… que no fes preguntes. Ella va obrir la boca i el va escrutar, totalment desemparada. La Salander va observar el seu diàleg mut. Ella n'havia quedat exclosa.

—Va ser tan horrible?

—Va ser pitjor. He estat tement aquesta conversa. Et prometo que te'n parlaré, però m'he passat uns quants mesos reprimint els meus sentiments mentre en Wennerstròm absorbia tota la meva atenció… Encara no estic preparat. M'estimaria més que fos la Harriet qui t'ho expliqués.

—Què és aquesta marca que tens al coll?

—La Lisbeth em va salvar la vida allà. Si no hagués estat per ella, seria mort.

Els ulls de la Berger es van esbatanar. Va mirar la noia de la caçadora de cuir.

—I ara mateix hi has d'arribar a un acord. Ella és la nostra font.

La Berger es va quedar immòbil, rumiant. Aleshores va fer una cosa que va deixar parat en Blomkvist i va sobresaltar la Salander; fins i tot ella mateixa es va sorprendre. Tota l'estona que havia estat asseguda a la taula de la sala d'estar d'en Mikael, havia sentit els ulls de la Salander al damunt. Una noia taciturna amb vibracions hostils.

La Berger es va posar dreta, va rodejar la taula i va envoltar la noia amb els braços. La Salander es va retorçar com un cuc a punt de ser enfilat a l'ham.

Capítol 29

Dissabte, 1 de novembre — Dimarts, 25 de novembre

La Salander estava navegant pel ciber-imperi d'en Wennerstròm. Feia gairebé onze hores que no apartava la vista de la pantalla de l'ordinador. La idea que l'havia assaltada des d'un racó inexplorat del cervell durant la setmana passat a Sandhamn havia crescut fins a convertir-se en una ocupació maníaca. Durant quatre setmanes s'havia tancat al pis i havia fet cas omís de qualsevol intent de l'Armansky per comunicar-s'hi. S'havia passat dotze hores al dia davant de l'ordinador, i la resta d'hores havia estat rumiant en el mateix problema.

Al llarg de l'últim mes s'havia mantingut intermitentment en contacte amb en Blomkvist. Ell també estava preocupat i enfeinat a la redacció de Millennium. Havien parlat per telèfon un parell de vegades cada setmana i ella l'havia mantingut al corrent de la correspondència i d'altres activitats d'en Wennerstròm.

Per enèsima vegada va repassar fins a l'últim detall. No li feia por haver-se descuidat de res, però no estava segura d'haver entès la relació entre totes aquelles intricades connexions.

El cèlebre imperi d'en Wennerstròm era com un organisme viu i informe, tenia un cor que bategava i que el feia canviar de forma constantment. Estava format per opcions, obligacions, accions, societats comanditàries, interessos de préstecs, dipòsits, comptes bancaris, transferències i milers d'altres conceptes. Una proporció increïblement gran dels actius estava dipositada en societats tapadora de l'estranger que eren propietat d'algú altre.

Les anàlisis més optimistes del grup Wennerstròm, fetes per economistes de segona fila, calculaven el seu valor en més de 900.000 milions de corones. Es tractava d'una mentida o, si més no, d'una xifra del tot exagerada. Evidentment, en Wennerstròm no era cap pelacanyes. Ara bé, es calculava que els actius reals es valoraven entre uns 90 i uns 100.000 milions de corones, que no era cap broma. Per a una auditoria exhaustiva de la corporació sencera caldrien anys. Fet i fet, la Salander havia identificat prop de tres mil comptes independents i títols bancaris arreu del món. En Wennerstròm es dedicava a l'estafa a una escala tan gran que ja no es considerava delicte… sinó simplement negocis.

En alguna banda d'aquell deforme organisme, però, hi havia substància. Tres partides es repetien contínuament dins la jerarquia. Els actius fixos suecs eren irreprotxables i autèntics, exposats a la vista de tothom, a balanços d'exercici i a auditories. La firma nord-americana era sòlida, i un banc de Nova York servia de base per als diners líquids. El suc de la història es trobava en els negocis amb societats tapadora d'indrets com ara Gibraltar, Xipre o Macau. En Wennerstròm era com un supermercat que es dedicava al comerç illegal d'armes, el blanqueig de diners d'empreses sospitoses de Colòmbia i negocis d'allò més poc ortodoxos a Rússia.

Un compte bancari anònim de les illes Caiman tenia una particularitat: estava controlat personalment per en Wennerstròm però no estava relacionat amb cap companyia. Una part del tant per cent de cada negoci que feia en Wennerstròm es transferia directament a les illes Caiman via les societats tapadora a l'estranger.

La Salander treballava en una mena d'estat hipnòtic. Comptes bancaris… clic… correus electrònics… clic… balanços d'exercici… clic. Anotava les darreres transferències. Seguia la pista d'una petita transacció del Japó a Singapur i, tot seguit, d'allà, via Luxemburg, a les illes Caiman. En comprenia el funcionament. Era com si formés part dels impulsos del ciberespai. Petits canvis. L'últim correu. Un missatge breu d'un tema secundari enviat a les deu de la nit. El programa d'encriptació PGP… crrc, crrc… era una broma per a algú que ja era a dins del seu ordinador i podia llegir el missatge sense problemes:

La Berger ha deixat de tocar la pera amb la publicitat. S'ha rendit o en porta alguna de cap? La teva font a la redacció ens va assegurar que fregaven la fallida, però sembla com si acabessin de contractar algú nou. Esbrina què passa. En Blomkvist ha estat treballant a Sandhamn les darreres setmanes, però ningú no sap què ha estat escrivint. Aquests darrers dies se'l va veure per la redacció. Pots aconseguir una galerada del pròxim número? HEW.

Res de transcendental. Deixem que s'hi amoïni. «L'has ben cagada, amic meu.» A dos quarts de sis del matí, va apagar l'ordinador i va obrir un nou paquet de cigarretes. S'havia begut quatre, no, cinc Cola-coles durant la nit, i ara en va obrir una sisena i va anar a seure al sofà. Només duia unes calces i una samarreta de camuflatge descolorida amb propaganda de la revista Soldier of Fortune i el lema: «Mateu-los a tots i que Déu els triï.» Es va adonar que tenia fred i va agafar una flassada per tapar-se.

Se sentia exultant, com si hagués consumit una substància dubtosa i probablement illegal. Va concentrar la vista en el fanal del carrer, més enllà de la finestra, i es va quedar quieta mentre se li disparava el cervell. La mama… clic… la meva germana… la Mimmi… clic… en Holger Palmgren. Les Evil Fingers. I l'Armansky. La feina. La Harriet Vanger. Clic. En Martin Vanger. Clic. El club de golf. Clic. L'advocat Bjurman. Clic. Fins el més petit de tots aquells refotuts detalls li venien al cap encara que s'esforcés perquè no fos així.

Es va preguntar si en Bjurman gosaria despullar-se mai més al davant d'una dona, i si ho feia, com s'ho manegava per explicar els tatuatges de la panxa. I la propera vegada que anés al metge, com s'ho muntaria per no haver de treure's la roba?

I després, en Mikael Blomkvist. Clic.

El considerava una bona persona, possiblement amb un complex de «primer de la classe» que de vegades se li veia massa. A més, era insuportablement ingenu pel que feia a certs temes morals elementals. Tenia una personalitat indulgent i compassiva que buscava explicacions i excuses a la manera de comportar-se de la gent, i no entendria mai que els malparits d'aquest món només entenien un llenguatge. Segons com, se sentia estranyament protectora cada cop que hi pensava.

No es va adonar del moment en què es va quedar adormida, però es va despertar a les nou del matí amb torticoli i el cap repenjat contra la paret de darrere del sofà. Va anar fent tentines fins al dormitori i es va quedar adormida novament.

Sens dubte, es tractava del reportatge de la seva vida. Per primera vegada en un any i mig, la Berger estava contenta com només ho podia estar una redactora en cap que té una primícia espectacular al forn. Ella i en Blomkvist estaven acabant de polir l'article una vegada més, quan la Salander va trucar al mòbil d'en Mikael.

—M'havia oblidat de comentar-te que en Wennerstròm comença a amoïnar-se pel que has estat fent darrerament, i ha demanat una galerada del pròxim número.

—Com saps que… ah, no em facis cas. Tens cap idea de com ho vol fer?

—No. Només suposicions lògiques.

En Blomkvist va reflexionar alguns segons.

—L'impressor! —va exclamar.

La Berger va arquejar les celles.

—Si no tens res a fer a la redacció, no hi ha gaires més possibilitats. Llevat que un dels seus pinxos pensi fer-te una visita nocturna a casa.

En Blomkvist es va girar cap a la Berger.

—Contracta un nou impressor per a aquest número. Ara mateix. I telefona a en Dragan Armansky… vull que aquesta setmana hi hagi vigilants nocturns a la redacció. —Va tornar amb la Salander—. Gràcies.

—Quant val?

—Què vols dir?

—Quant val aquesta informació? —Què vols?

—M'agradaria parlar-ne tot prenent un cafè. Ara mateix.

Es van trobar al Kaffebar de Hornsgatan. La Salander semblava tan seriosa quan en Blomkvist es va asseure al seu costat, que ell va començar a sentir un rau-rau de preocupació. Com sempre, la noia va anar directament al gra.

—Necessito demanar-te diners.

En Blomkvist li va dedicar un dels seus somriures més poca-soltes i va treure la cartera. —I tant. Quants? —120.000 corones.

—Hosti, tu, amb calma! —Es va guardar la cartera—. Que no en porto tants a sobre.

—No faig broma. Necessito que em prestis 120.000 corones durant… posem-hi sis setmanes. Tinc l'oportunitat de fer una inversió, però no tinc ningú més a qui recórrer. Ara mateix tens, pel cap baix, 140.000 corones al teu compte corrent. Et tornaré els diners.

En Mikael ni tan sols va comentar que la Salander li havia piratejat la contrasenya del banc.

—No cal que et deixi diners —va replicar ell—. Encara no hem parlat de la teva part, però n'hi ha de sobres per cobrir el que em vols demanar.

—La meva part?

—Sally, he de cobrar una suma exorbitant d'en Henrik Vanger, i el tracte s'acaba a la fi de l'any Sense tu, jo seria mort i Millennium, història. Tinc pensat partir-me els honoraris amb tu. Anirem a mitges.

La Salander li va adreçar una mirada escrutadora. Li havia aparegut una arruga al front. En Blomkvist estava acostumat als seus silencis. Finalment ella va alçar el cap.

—No vull els teus diners.

—Però…

—No vull ni una sola corona teva, llevat que sigui en forma de regals pel meu aniversari.

—Au, ni tan sols sé quan és el teu aniversari. —Ets periodista. Esbrina-ho.

—Parlo seriosament, Lisbeth, pel que fa a això de repartir-nos els diners.

—Jo també. Només vull que me'ls deixis, i els necessito demà.

«Ni tan sols m'ha demanat a quant pujava la seva part.»

—Aniré al banc amb molt de gust per deixar-te la quantitat que necessites. Però a la fi de l'any hem de tenir una altra xerrada sobre la teva part. —Va alçar la mà—. I per cert, quan és el teu aniversari?

—La nit de Walpurgis —va contestar ella—. Molt adient, no trobes? És quan surto a voltar amb una escombra entre les cames.

La Salander va aterrar a Zuric a dos quarts de vuit del vespre i va agafar un taxi fins a l'hotel Matterhorn. Havia reservat una habitació amb el nom d'Irene Nesser i es va identificar fent servir un passaport noruec amb aquest nom. La Irene Nesser tenia els cabells rossos; fi arribaven fins a les espatlles. La Salander havia comprat una perruca a Estocolm i s'havia gastat 10.000 corones dels diners que li havia prestat en Blomkvist per comprar dos passaports per mitjà d'un dels contactes de la xarxa internacional del Pesta.

Va pujar a la seva habitació, va tancar la porta amb clau i es va despullar. Es va estirar al llit i va contemplar el sostre de l'habitació, que costava 1.600 corones la nit. Se sentia buida. Ja s'havia gastat la meitat del que li havien deixat i, malgrat que hi havia afegit fins a l'última corona dels seus estalvis, encara anava curta de pressupost. Va deixar de pensar i es va adormir gairebé de seguida.

Es va despertar poc després de les cinc de la matinada. Es va dutxar i es va passar una bona estona amagant-se el tatuatge del coll amb una gruixuda capa de maquillatge base i pólvores per dissimular-ne les vores. El segon punt de la llista era concertar una cita al saló de bellesa del vestíbul d'un hotel considerablement més car per a dos quarts de set d'aquell matí. Va comprar una altra perruca rossa, aquesta amb els cabells tallats a l'estil patge, i aleshores va deixar que li fessin la manicura; al damunt de les seves ungles rosegades, n'hi van afegir unes de postisses amb pintaungles rosa. També li van posar pestanyes postisses, més pólvores, colo-ret i, finalment, pintallavis i més maquillatge. Total: poc més de 8.000 corones.

Va pagar amb una targeta de crèdit a nom de Veronika Sholes i els va mostrar el seu passaport britànic amb aquell nom.

La següent parada va ser la boutique de moda de Camille, més avall en aquell mateix carrer. Una hora més tard va sortir vestida amb botes altes negres, una faldilla de color sorra amb una brusa que hi feia joc, mitges negres, una jaqueta curta i una boina. Cada peça de vestir era de disseny i de marca cara. Havia deixat que fos la dependenta qui triés la roba. També havia triat un exclusiu maletí de cuir i una petita maleta Samsonite. I, per acabar-ho de perfilar, unes arracades discretes i una senzilla cadeneta d'or al voltant del coll. La targeta de crèdit havia carregat un deute de 44.000 corones.

Per primera vegada a la vida la Salander tenia una pitrera que, en contemplar-se al mirall de cos sencer, h va fer contenir l'alè. Els pits eren tan falsos com la identitat de Veronika Sholes. Eren de làtex i els havia comprat a Copenhaguen, en una botiga on anaven els transvestits.

Estava a punt per al combat.

Just després de les nou va caminar dues travessies fins al prestigiós hotel Zimmertal, on va reservar una habitació amb el nom de Veronika Sholes. Va donar una propina generosa a un grum per haver-li portat la maleta, que contenia la seva bossa de viatge. La suite era de les petites, costava 22.000 corones al dia. L'havia reservada per a una nit. Quan es va quedar sola, hi va donar una ullada. Tenia una vista espectacular del llac de Zuric que no li va interessar gens ni mica. Però es va passar prop de cinc minuts examinant-se al mirall. Hi veia una perfecta desconeguda. Una Veronika Sholes amb una pitrera d'escàndol, i una perruca rossa amb amb els cabells tallats com un patge, que duia més maquillatge del que la Lisbeth Salander somiaria gastar en tot un mes. Semblava… diferent.

A dos quarts de deu va esmorzar al bar de l'hotel: dos cafès i un bagel amb pernil. Cost: 210 corones. «Però què hi tenen dins del cap aquesta gent? Suro?»

Poc abans de les deu, la Veronika Sholes va deixar la tasseta de cafè, va obrir el mòbil i va marcar el número que la va connectar amb un mòdem de Hawaii. Després de tres senyals, va sonar el to d'establiment de trucada. El mòdem estava connectat. La Veronika Sholes va respondre marcant un codi de sis dígits al mòbil i enviant un missatge que contenia instruccions per iniciar un programa que la Salander havia escrit especialment amb aquest propòsit.

A Honolulu, el programa va cobrar vida en una pàgina web anònima d'un servidor que oficialment estava localitzat a la universitat. El programa era senzill. La seva única funció era enviar instruccions per iniciar un altre programa en un altre servidor, que, en aquest cas, era un proveïdor d'Internet normal i corrent que oferia els seus serveis a Holanda. La funció d'aquest programa, al seu torn, era buscar el mirall del disc dur d'en Hans-Erik Wennerstròm i prendre el control del programa que mostrava el contingut dels seus tres mil comptes bancaris, poc més o menys, d'arreu del món.

Només hi havia un compte que li interessava. La Salander havia observat que en Wennerstròm consultava aquell compte un parell de vegades a la setmana. Si encenia l'ordinador i consultava aquest arxiu en concret, tot semblaria ben normal. El programa mostraria petits moviments, com era d'esperar, basant-se en les fluctuacions normals del compte al llarg dels darrers sis mesos. Si durant les properes quaranta-vuit hores en Wennerstròm hi accedia i donava ordres de pagament o de transferències, el programa comunicaria que s'havien dut a terme sense novetat. En realitat, els moviments només haurien tingut lloc al mirall del disc dur d'Holanda.

La Veronika Sholes va tancar el mòbil així que va sentir els breus senyals que confirmaven que el programa s'havia iniciat.

Va sortir de l'hotel Zimmertal i es va arribar a la seu central del Bank Hàuser, a l'altra banda del carrer, on havia concertat una cita per veure Herr Wagner, el director general, a les deu. Hi arribava tres minuts abans del previst i va passar el temps d'espera posant al davant de la càmera de vigilància, que la va captar mentre entrava al departament dels despatxos per a unes discretes consultes privades.

—Necessito ajuda amb una sèrie de transaccions —va explicar en un anglès d'Oxford. Quan va obrir el maletí, va deixar caure un bolígraf publicitari de l'hotel Zimmertal, i Herr Wagner l'hi va agafar del terra educadament. Ella hi va fer un somriure ple de coqueteria i va escriure un número de compte en un bloc de notes de la taula que tenia davant.

Herr Wagner li va posar l'etiqueta de filla aviciada, o possiblement amant, d'algun peix gros.

—Es tracta d'una sèrie de comptes al Bank of Kroenenfeld de les illes Caiman. Vull una transferència a través dels codis de liquidació seqüencials —va dir ella.

—Fràulein Sholes, evidentment disposeu de tots els codis de liquidació necessaris, oi? —va preguntar ell.

—Aber natürlich —va contestar, amb un accent tan fort que va deixar clar que tenia un pèssim alemany d'escola.

I es va posar a recitar sèries de números de sis dígits sense consultar cap paper ni una sola vegada. Herr Wagner va veure que seria un matí molt llarg, però, pel 4 per cent de comissió en les transaccions estava disposat a saltar-se el dinar i a revisar els seus prejudicis contra Fràulein Sholes.

No va abandonar la seu central del Bank Hàuser fins passat el migdia, poc després del que tenia planejat, i va tornar caminant al Zimmertal. Es va deixar veure al taulell de recepció abans de pujar a l'habitació i treure's la roba que havia comprat. Es va deixar posats els pits de làtex, però va substituir la perruca d'estil patge pels cabells rossos de la Irene Nesser, que li arribaven a les espatlles. Es va posar roba més còmoda: botes de taló alt, pantalons negres, una brusa senzilla i una bonica caçadora negra de cuir del Malungsboden d'Estocolm. Va estudiar-se al mirall. Tampoc és que anés de qualsevol manera, però ja no era cap rica hereva. Abans que la Irene Nesser marxés de l'habitació, va triar unes quantes obligacions i les va guardar en una carpeteta.

Quan passaven cinc minuts de la una, amb una mica de retard, va entrar al Bank Dorffinann, a uns setanta metres aproximadament de la seu central de Bank Hàuser. La Irene Nesser havia arranjat una cita amb Herr Hasselmann. Es va disculpar pel retard. Parlava un alemany impecable amb accent noruec.

—No hi ha cap problema, Fràulein —va dir Herr Hasselmann—. Com la podria ajudar?

—M'agradaria obrir un compte. Tinc unes quantes obligacions que voldria convertir.

La Irene Nesser va posar la carpeta damunt la taula, davant d'ell.

Herr Hasselmann en va examinar el contingut, apressadament al principi, i tot seguit més a poc a poc. Va arquejar una cella i va somriure educadament.

Ella va obrir cinc comptes numerats als quals podia accedir per Internet i que eren propietat d'una societat tapadora anònima de Gibraltar. Un agent de borsa els hi havia constituït amb les 50.000 corones dels diners que ella havia demanat en préstec a en Blomkvist. Va bescanviar cinquanta obligacions i va dipositar els diners als comptes. Cada obligació estava valorada en un milió de corones.

Els assumptes al Bank Dorfímann també li van ocupar més temps del que esperava, de manera que ara encara acumulava més retard. No li seria possible enllestir les últimes gestions abans que els bancs tanquessin. Així doncs, la Irene Nesser va tornar a l'hotel Matterhorn, on es va passar una hora deixant-se veure perquè notessin la seva presència. Però tenia mal de cap i se'n va voler anar d'hora al llit. Va comprar aspirines a la recepció i va demanar que la despertessin a les vuit del matí. Tot seguit va tornar a l'habitació.

Eren prop de les cinc de la tarda i tots els bancs d'Europa havien tancat. Ara bé, els bancs de l'Amèrica del Nord i de l'Amèrica del Sud eren oberts. Va encendre el PowerBook i va connectar-se a la xarxa per mitjà del mòbil. Es va passar una hora buidant els comptes numerats que havia obert al Bank Dorfrmann aquell mateix dia poques hores abans.

Va repartir els diners en petites quantitats i les va emprar per pagar factures d'un gran nombre d'empreses falses d'arreu del món. En acabat, els diners havien estat sorprenentment traspassats al Bank of Kroenenfeld de les illes Caiman, però aquesta vegada a un número de compte completament diferent del número del qual els havia retirat aquell mateix dia.

La Irene Nesser va considerar que aquesta primera etapa estava enllestida i que era pràcticament impossible seguir-li la pista. Va fer una única operació més: va dipositar la suma de gairebé un milió de corones en un altre compte relacionat amb una targeta de crèdit que duia a la cartera. El compte era propietat de Wasp Enterprises, registrada a Gibraltar.

Uns quants minuts més tard, una noia de cabells rossos tallats a l'estil patge va abandonar el Matterhorn per una porta lateral del bar de l'hotel. La Veronika Sholes va tornar a l'hotel Zimmertal, va saludar educadament el recepcionista amb un moviment del cap i va agafar l'ascensor fins a la seva habitació.

Allà es va posar amb calma l'uniforme de combat de la Veronika Sholes, es va retocar el maquillatge i es va aplicar una capa extra de maquillatge base sobre el tatuatge abans de baixar al restaurant de l'hotel per sopar un plat de peix fantàstic. Va demanar una ampolla de vi anyenc que no havia sentit esmentar mai tot i que costava 1.200 corones, se'n va beure un got i va deixar la resta indolentment abans d'anar al bar de l'hotel. A més, va deixar propines absurdament elevades, amb la qual cosa es va guanyar l'atenció del personal.

Llavors es va passar una bona estona deixant que se la Rigués un jove italià begut, amb un nom aristocràtic que no es va prendre la molèstia de recordar. Van obrir dues ampolles de xampany, de les quals ella amb prou feines en va beure una copa.

Pels volts de les onze, l'embriagat pretendent se li va llançar al damunt i fi va toquejar graponerament les sines. Satisfeta, ella li va apartar la mà cap a la taula. El jove ni s'havia adonat que allò que acabava de tocar era làtex tou. De vegades, feien tant d'escàndol que provocaven un cert enuig entre els altres clients. Just abans de la mitjanit, quan la Veronika Sholes es va adonar que un porter no els treia l'ull de sobre, va ajudar el seu amic italià a arribar a l'habitació.

Quan el jove va entrar al lavabo, ella va servir un últim got de vi. Va obrir un bocí de paper plegat i va abocar al vi una pastilla de somnífers Rohypnol esmicolada. Poc després de brindar, el noi es va desplomar sobre el llit com un sac. Ella li va afluixar la corbata, li va treure les sabates i el va tapar amb una vànova. Va buidar l'ampolla al lavabo, va rentar els gots a la pica i també els va eixugar abans de tornar a la seva habitació.

La Veronika Sholes va esmorzar a la seva cambra a les sis del matí i va pagar la factura del Zimmertal abans de les set. Abans de sortir de l'habitació, va passar cinc minuts netejant les empremtes dels poms de les portes, els armaris, el lavabo, el telèfon i altres objectes de l'habitació que havia tocat.

La Irene Nesser va pagar la factura del Matterhorn al voltant de dos quarts de nou, just després de la trucada per despertar-la. Va agafar un taxi i va deixar l'equipatge a una consigna de l'estació del tren. A continuació es va passar les hores següents visitant nou entitats bancàries privades, on va repartir part de les obligacions nominatives de les illes Caiman. Pels volts de les tres de la tarda havia convertit en líquid el 10 per cent de les obligacions, que va dipositar en trenta comptes numerats. Va fer un feix amb la resta de les obligacions i les va dipositar en una caixa de seguretat.

La Irene Nesser hauria de fer unes quantes visites més a Zuric, però de moment no hi havia presses.

A dos quarts de cinc de la tarda, la Irene Nesser va agafar un taxi cap a l'aeroport, on va entrar al lavabo de senyores i va fer bocins el passaport de la Veronika Sholes per llençar-lo al vàter. La targeta de crèdit també la va fer miques i va llençar els trossets en cinc papereres diferents; les tisores també: arran de l'onze de setembre, no era bona idea cridar l'atenció portant objectes punxants a l'equipatge.

La Irene Nesser va agafar el vol GD890 de Lufthansa en direcció a Oslo i en arribar va pujar a l'autobús de l'aeroport per anar a l'estació del tren; allà va entrar al lavabo de senyores i va classificar la seva roba. Va ficar totes les pertinences de la Veronika Sholes (la perruca d'estil patge i la roba de disseny) en tres bosses de plàstic i les va llençar en tres contenidors d'escombraries i papereres diferents de l'estació de tren. Després va ficar la maleta Samsonite buida a un armariet de la consigna. La cadeneta d'or i les arracades eren joies de disseny de les quals es podia seguir la pista; van desaparèixer per un embornal del carrer, fora de l'estació.

Després d'un angoixant moment de dubte, la Irene Nesser va decidir conservar els pits de làtex falsos.

Ja no li quedava gaire temps i va agafar forces amb una hamburguesa del McDonald's; mentre menjava, va traspassar el contingut del luxós maletí de cuir a la seva bossa de viatge. Quan va marxar, el maletí buit es va quedar sota la taula. Va demanar un cafè amb llet per emportar en una cafeteria i va córrer per agafar el tren nocturn cap a Estocolm. Va arribar just quan tancaven les portes. Havia reservat un compartiment privat amb llitera.

Quan va tancar la porta del compartiment, va poder notar per primer cop en dos dies que els nivells d'adrenalina li havien tornat a la normalitat. Va obrir la finestra del compartiment i va infringir les normes que prohibien fumar. I es va estar allà plantada, bevent-se el cafè, mentre el tren sortia d'Oslo.

Va repassar la llista per assegurar-se que no havia oblidat cap detall. Al cap d'un instant, va arrugar el front i va buscar a les butxaques de la caçadora. Va treure el bolígraf publicitari de l'hotel Zimmertal i el va contemplar uns minuts abans de llençar-lo per la finestra.

Quinze minuts després es va enfilar al llit i es va adormir.

EPÍLEG

Informe anual. Dijous, 21 de novembre — Dimarts, 10 de desembre

El reportatge especial de Millennium sobre en Hans-Erik Wennerstròm va ocupar un total de quaranta-sis pàgines de la revista i va esclatar com una autèntica bomba de rellotgeria la darrera setmana de novembre. El text principal el signaven conjuntament en Mikael Blomkvist i l'Erika Berger. Durant les primeres hores, els mitjans no van saber com agafar-se la primícia. Tan sols un any abans, un article similar havia portat en Blomkvist a la presó per difamació, i a més havia fet que, aparentment, l'acomiadessin de Millennium. Així doncs, no tenia gaire credibilitat. I, ara, la mateixa revista hi tornava amb un reportatge del mateix periodista que contenia acusacions molt més greus que l'article que li havia ocasionat tants problemes. Algunes parts de l'article eren tan inversemblants que posaven en dubte el sentit comú dels autors. Els mitjans suecs van quedar a l'expectativa, plens de desconfiança.

Però al vespre «la noia de TV4» se la va jugar amb un resum d'onze minuts sobre els punts més cridaners de les acusacions d'en Blomkvist. La Berger havia dinat amb la presentadora ara feia alguns dies i li havia donat les galerades en exclusiva.

El contundent enfocament de TV4 va eclipsar els canals públics, que no es van apuntar al carro fins a les notícies de les nou. En aquella hora l'agència de notícies TT també havia enviat un primer teletip amb el prudent titular «Un periodista condemnat acusa un financer de delictes greus.» El text era un refregit de la notícia emesa per televisió, però el fet que TT alludís al tema va desfermar una activitat febril al conservador diari del matí i a una dotzena dels diaris més importants de la regió, que van canviar la primera plana abans que les rotatives es posessin en marxa. Fins aleshores, els diaris havien decidit obviar més o menys les afirmacions de Millennium.

El diari liberal del matí comentava la primícia de Millennium en forma d'editorial, escrit personalment pel redactor en cap. En acabar l'editorial el redactor en cap va anar a un sopar mentre TV4 començava a emetre el seu noticiari. Per acabar-ho d'adobar, havia despatxat les trucades desesperades del seu secretari de redacció, que l'avisava que «potser hi havia alguna cosa» en les afirmacions d'en Blomkvist, amb unes paraules que més tard es convertirien en clàssiques: «Bajanades… si hi hagués res, els nostres periodistes d'economia ho haurien esbrinat fa molt de temps.» En conseqüència, l'editorial del liberal redactor en cap va acabar sent l'única veu dels mitjans del país que va carregar contra les afirmacions de Millennium. L'editorial contenia expressions com ara: «venjança personal, periodisme escombraria», i demanava que «es prenguessin mesures contra aquells que gosaven acusar gratuïtament ciutadans honrats». El redactor en cap no va fer cap altra aportació al debat que es va generar a continuació.

Aquella nit tota la redacció de Millennium es va quedar a les oficines. Segons els seus plans, només la Berger i la nova secretària de redacció, la Malin Eriksson, havien de ser-hi per atendre les trucades. Però cap a les deu de la nit encara hi era tot el personal, i se'ls havien afegit ni més ni menys que quatre antics empleats i mitja dotzena de collaboradors externs habituals. A mitjanit en Malm va obrir una ampolla de xampany. Va ser quan un vell amic li va enviar un exemplar d'un dels diaris de la tarda, que dedicava setze pàgines a l'afer Wennerstròm amb el titular «La màfia financera». Quan l'endemà van sortir els diaris de la tarda, es va encendre una traca sense precedents.

L'Eriksson va treure la conclusió que s'ho passaria molt bé treballant a Millennium.

Durant la setmana següent, la borsa sueca va tremolar quan el departament de delictes fiscals de la policia va començar a investigar i els fiscals els van seguir, cosa que va provocar un pànic general que es va traduir en una venda massiva d'accions. Dos dies després de la publicació, el ministre d'Indústria va fer una compareixença pública per parlar sobre «l'afer Wennerstròm».

Tanmateix, tota aquella histèria no significava pas que els mitjans s'empassessin les afirmacions de Millennium sense dubtar; les revelacions eren massa greus. Però, a diferència del primer afer Wennerstròm, aquesta vegada Millennium podia presentar tot un seguit de proves convincents: els correus electrònics del mateix Wennerstròm i còpies del contingut del seu ordinador, amb els moviments dels fons secrets dels comptes de les illes Caiman i de dues dotzenes més de països, acords secrets i altres bestieses que un criminal més prudent mai de la vida hauria guardat al disc dur. Aviat va quedar clar que, si les afirmacions de Millennium es defensaven davant d'un tribunal (i tothom estava d'acord que tard o d'hora seria així), es tractaria de bon tros de l'escàndol financer més gran de Suècia des de la fallida de Kreuger el 1932. L'afer Wennerstròm, per comparació, empetitia els embolics del Gotabank i les estafes del Trustor. Aquesta estafa tenia unes dimensions tan descomunals que ningú no gosava imaginar quantes lleis s'havien infringit.

Per primera vegada en el periodisme financer suec s'empraven termes com ara «crim organitzat», «màfia» i «imperi dels gàngsters». En Wennerstròm i els seus joves agents de borsa, socis i advocats vestits d'Armani van sortir retratats com una banda d'indesitjables qualsevol.

Durant els primers dies d'histèria mediàtica, en Blomkvist es va fer fonedís. No contestava els correus electrònics i no estava localitzable al telèfon. Tots els comentaris editorials en nom de Millennium els feia la Berger, que es llepava els bigotis com una gata quan l'entrevistaven els mitjans estatals suecs, els diaris regionals més importants i, finalment, també un nombre creixent de mitjans estrangers. Cada vegada que li preguntaven com havia aconseguit Millennium tots aquests documents interns i privats, ella responia simplement que no podia revelar les fonts de la revista.

Quan li preguntaven per què la primícia sobre en Wennerstròm de feia un any havia estat un fracàs tan estrepitós, ella encara es mostrava més enigmàtica. No havia mentit mai, però potser no havia explicat sempre tota la veritat. Confidencialment, quan no tenia cap micròfon davant del nas, deixava anar misterioses frases amb ganxo, que, vistes en conjunt, duien a conclusions força més malicioses. D'aquesta manera va néixer el rumor, que aviat assoliria proporcions llegendàries, que deia que en Mikael Blomkvist no havia presentat cap defensa durant el judici i s'havia deixat condemnar submisament a la presó i a elevades multes perquè, si no, les seves dades haurien comportat inevitablement la identificació de la seva font. Se'l comparava amb aquells periodistes nord-americans que accepten la presó abans que revelar les seves fonts, i el descrivien com un heroi amb termes tan ridículament afalagadors, que en Blomkvist es va arribar a sentir força incòmode. Però no era el moment de negar malentesos.

Hi havia una cosa en què tothom coincidia: la persona que havia lliurat la documentació havia de ser algú que pertanyia al cercle més íntim i de més confiança d'en Wennerstròm. I això va provocar una polèmica sobre qui era el «gola profunda»: còmplices amb motius per sentir-se descontents, advocats, fins i tot la filla d'en Wennerstròm addicta a la cocaïna i altres membres de la família apareixien com a possibles candidats. Ni en Blomkvist ni la Berger no en volien fer comentaris.

La Berger va fer un gran somriure de satisfacció i va saber que havien guanyat quan un diari de l'edició de tarda, el tercer dia d'histerisme, va treure el titular: «La venjança de Millennium.» L'article era un afalagador retrat de la revista i el seu personal illustrat amb una foto de la Berger en què havia sortit especialment afavorida. La qualificaven de «reina del periodisme d'investigació». Amb aquesta mena de coses es guanyaven punts als rànquings de les pàgines d'entreteniment i es parlava del Gran Premi de Periodisme.

Cinc dies després que Millennium disparés la primera salva, va aparèixer a les llibreries el llibre d'en Blomkvist El banquer de la màfia. Havia escrit el llibre a corre-cuita durant aquells dies febrils a Sandhamn, de setembre a octubre, i l'havia imprès Hallvigs Reklam, a Morgongàva, en el més absolut secret. Era el primer llibre que es publicava amb el logotip de Millennium. Duia una dedicatòria excèntrica: «A la Sally, que em va ensenyar els beneficis del golf.»

Era un totxo, 608 pàgines de llibre de butxaca. La primera edició, de dos mil exemplars, pràcticament es donava per descomptat que seria un fracàs, però la tirada es va vendre en un parell de dies i la Berger en va encarregar deu mil còpies més.

Les crítiques constataven que aquesta vegada, en qualsevol cas, en Mikael Blomkvist no tenia intenció de callar res, ja que recollia moltíssimes fonts d'informació. En aquest sentit, tenien raó. Dues terceres parts del llibre consistien en apèndixs que eren còpies fidels de la documentació de l'ordinador d'en Wennerstròm. Al mateix temps que es publicava el llibre, Millennium va penjar a la seva pàgina web els textos de l'ordinador d'en Wennerstròm, que es podien descarregar en arxius PDF.

L'estranya absència d'en Blomkvist era part de l'estratègia mediàtica que ell i la Berger havien pensat. Tots els diaris del país el buscaven. Fins a la campanya de promoció del llibre, ell no va concedir cap entrevista a «la noia de TV4», amb la qual cosa es va avançar una vegada més als canals públics. De tota manera, no es va tractar d'una reunió entre amics: les preguntes van ser de tot menys complaents.

Quan va veure l'entrevista en vídeo, en Blomkvist va quedar especialment satisfet d'un dels intercanvis de paraules. L'entrevista s'emetia en directe just quan la borsa d'Estocolm es trobava en caiguda lliure i un grapat de bronzers amenaçaven de llançar-se per la finestra. Li estaven preguntant fins a quin punt era responsable Millennium del fet que l'economia sueca estigués fregant el crac.

—Aquesta idea és una ximpleria —va dir en Blomkvist.

La presentadora de TV4 semblava perplexa. La resposta sortia del guió pactat i es va veure obligada a improvisar. La següent pregunta era exactament la que en Blomkvist s'havia esperat:

—Estem vivint l'ensorrament més greu de la història de la borsa sueca… i vostè creu que és una ximpleria?

—Escolti, cal distingir entre dues coses: l'economia sueca i la borsa sueca. L'economia sueca és la suma de tots els béns i serveis que es produeixen en aquest país cada dia. Hi ha telèfons d'Ericsson, cotxes de Volvo, pollastres d'Scan i transports de Kiruna a Skòvde. Això és l'economia sueca, i és tan forta o tan feble avui com ara fa una setmana.

Va fer una pausa per causar efecte i va fer un glop d'aigua.

—La borsa és una cosa molt diferent. No hi ha economia ni producció de béns ni serveis. Només hi ha elucubracions que d'una hora per l'altra decideixen si tal empresa o tal altra val no sé quants milers de milions, si fa no fa. No té res a veure amb la realitat ni amb l'economia sueca.

—Així doncs, està dient que no importa que la borsa caigui en picat?

—No, no importa gens ni mica —va respondre en Blomkvist amb una veu cansada i resignada que va sonar com una mena d'auguri. Les seves paraules se citarien moltes vegades al llarg d'aquell any. Aleshores va prosseguir—: Només vol dir que ara un grapat d'especuladors canvien les seves accions d'empreses sueques per altres d'alemanyes. Són les hienes de les finances, si alguns periodistes tinguessin collons, els identificarien i denunciarien com a traïdors. Són els que sistemàticament i potser deliberadament perjudiquen l'economia sueca per satisfer els interessos dels seus clients.

Aleshores la noia de TV4 va cometre l'error de formular exactament la pregunta que en Blomkvist havia estat esperant.

—Per tant, vostè creu que els mitjans de comunicació no hi tenen cap responsabilitat?

—Oi tant, els mitjans sí que hi tenen una enorme responsabilitat. Des de fa vint anys com a mínim, molts periodistes econòmics han renunciat a investigar en Hans-Erik Wennerstròm. Al contrari, en realitat l'han ajudat a guanyar prestigi publicant articles absurds en què l'idolatraven. Si haguessin fet la seva feina com cal, avui no ens trobaríem en aquesta situació.

L'aparició d'en Blomkvist va marcar un punt d'inflexió. En el fons, la Berger estava convençuda que només va ser quan en Blomkvist va sortir a la televisió per defensar tranquillament les seves afirmacions que els mitjans suecs, malgrat el fet que Millennium hagués ocupat els titulars durant una setmana, van reconèixer que aquella història s'aguantava realment. La seva actitud va marcar el curs dels esdeveniments.

Després de l'entrevista, l'afer Wennerstròm va passar imperceptiblement de les pàgines d'economia a la secció de crònica negra. Fins aleshores, els periodistes normals i corrents d'aquesta secció poques vegades o mai havien escrit res sobre delictes financers, llevat que tingués a veure amb la màfia russa o el contraban de tabac iugoslau. No s'esperava que els periodistes de la secció de crònica negra investiguessin complicades transaccions a la borsa. Un dels diaris de l'edició de tarda es va prendre les paraules d'en Blomkvist al peu de la lletra i va omplir dues planes amb retrats d'alguns dels actors més importants de les agències de valors que estaven comprant accions alemanyes. El titular del diari deia: «Venen el seu país.» Tots els agents de borsa estaven convidats a fer els comentaris que trobessin pertinents. Tots i cadascun d'ells van declinar l'oferiment. Però aquell dia el volum de transaccions va minvar significativament, i alguns agents que volien quedar com patriotes progressistes van començar a anar contra corrent. En Blomkvist es petava de riure.

La pressió va acabar sent tan gran, que homes d'aparença greu, vestits de colors foscos, van mostrar cara de preocupació i van trencar la regla més important que regia els cercles més íntims de l'exclusiu club de les finances sueques: van pronunciar-se sobre els tripijocs d'un company. De cop i volta, magnats industrials retirats i presidents de bancs apareixien a la televisió i responien preguntes amb la intenció de posar fre als estralls. Tothom s'adonava de la gravetat de la situació, i era qüestió de marcar distàncies amb el grup Wennerstròm tan ràpidament com fos possible i desempallegar-se de totes les accions seves que poguessin tenir. En Wennerstròm (van concloure gairebé amb una sola veu) no era, al cap i a la fi, un autèntic industrial, i mai no l'havien acceptat de debò dins del «club». Alguns remarcaven que era un simple noi de classe treballadora provinent de Norrland a qui potser li havia pujat l'èxit al cap. D'altres descrivien els seus actes com «una tragèdia personal». I n'hi havia que confessaven que feia anys que dubtaven d'en Wennerstròm; era massa fatxenda i gastava molts fums.

Al llarg de les setmanes següents, a mesura que la documentació de Millennium s'anava examinant, classificant i tornant a ajuntar per reconstruir el trencaclosques, l'imperi Wennerstròm d'obscures companyies es va relacionar amb el nucli de la màfia internacional, des del tràfic illegal d'armes i el blanqueig de diners dels càrtels de la droga sud-americans fins a la prostitució de Nova York i fins i tot, indirectament, amb el comerç sexual infantil de Mèxic. Una societat d'en Wennerstròm registrada a Xipre va provocar un gran enrenou quan es va descobrir que havia intentat comprar urani enriquit al mercat negre d'Ucraïna. La font aparentment inesgotable de societats tapadora amb seu a l'estranger semblava que s'estenia pertot arreu, i que es relacionava amb tota mena d'empreses d'allò més tèrboles.

La Berger opinava que el llibre era el millor que en Blomkvist havia escrit mai. Des del punt de vista de l'estil era irregular, i contenia fragments que estaven força mal redactats (no hi havia hagut temps per polir-lo), però el llibre estava animat per una ràbia que a cap lector no li podia passar per alt.

En Blomkvist va topar per casualitat amb el seu vell adversari, l'antic periodista econòmic William Borg, al davant de Kvarnen, quan en Blomkvist, la Berger i en Malm es prenien el vespre lliure per celebrar la festa de Santa Llúcia en companyia dels altres empleats de la revista, amb barra lliure a compte de l'empresa. La companya d'en Borg era una noia de l'edat de la Salander que anava molt borratxa.

L'aversió d'en Blomkvist cap a en Borg es va fer palpable. La Berger va interrompre els seus jocs de mascles ofesos agafant en Blomkvist pel braç i arrossegant-lo cap a dins del bar.

En Blomkvist va decidir que, quan se'n presentés l'oportunitat, demanaria a la Salander que fes una de les seves investigacions personals sobre en Borg. Simplement per incordiar.

Durant tota la tempesta mediàtica, el principal personatge del drama, el financer Wennerstròm, va ser pràcticament invisible. El dia que Millennium va publicar el reportatge, el financer es va veure obligat a rebatre el text en una conferència de premsa que havia convocat per un assumpte completament diferent. Va declarar que tot allò no tenia cap fonament i va dir que tota la documentació era inventada. A més, va recordar a tothom que el mateix periodista havia estat condemnat per difamació encara no feia un any.

Després d'això, només els advocats d'en Wennerstròm van respondre les preguntes dels mitjans. Dos dies després que sortís a la venda el llibre d'en Blomkvist, va començar a circular el rumor insistent que en Wennerstròm havia marxat de Suècia. Els diaris de la tarda empraven la paraula «fugit». Durant la segona setmana, quan la policia de delictes fiscals va provar de posar-se en contacte amb en Wennerstròm, no se'l trobava enlloc. A mitjan desembre la policia va confirmar que en Wennerstròm estava declarat formalment en cerca i captura, i la vigília de la nit de Nadal es va emetre una ordre formal als cossos de policia internacionals. Aquell mateix dia un dels assessors d'en Wennerstròm va ser detingut a Arlanda quan embarcava en un vol cap a Londres.

Unes quantes setmanes més tard, un turista suec va informar que havia vist en Wennerstròm pujant a un cotxe a Bridgetown, la capital de Barbados. Com a prova, el turista aportava una foto, feta a força distància, en la qual es veia un home blanc amb ulleres de sol, camisa blanca oberta i pantalons clars. No se'l podia identificar amb seguretat, però els diaris de l'edició de tarda es van posar en contacte amb diversos corresponsals que van intentar seguir la pista del multimilionari fugit sense èxit.

Al cap de sis mesos la cacera va acabar. Van trobar en Wennerstròm mort en un apartament de Marbella, a Espanya, on havia estat vivint amb el nom de Víctor Fleming. Li havien disparat tres vegades al cap des d'una distància curta. La policia espanyola treballava amb la hipòtesi que havia sorprès un lladre.

La mort d'en Wennerstròm no va sorprendre gens ni mica la Salander. Sospitava, i amb bones raons, que el seu decés tenia a veure amb el fet que ja no tenia accés als diners de cert banc de les illes Caiman, que potser hauria necessitat per pagar determinats deutes a Colòmbia.

Si algú hagués demanat ajuda a la Salander de seguir la pista d'en Wennerstròm, ella els podria haver dit on era pràcticament dia a dia. Via Internet, havia seguit la seva fugida a través d'una dotzena de països i havia observat una desesperació creixent en els seus correus electrònics. Ni tan sols en Blomkvist pensava que l'exmultimilionari fugitiu pogués ser tan babau per emportar-se l'ordinador que li havien piratejat tan a fons.

Al cap de sis mesos, la Salander es va atipar de seguir la pista a en Wennerstròm. La pregunta que continuava sense resposta era fins on s'hi havia d'implicar ella. En Wennerstròm, sens dubte, era un autèntic cràpula, però no era el seu enemic personal i ella no tenia cap interès a intervenir en contra d'ell. Podia avisar en Blomkvist, però ell probablement es limitaria a publicar un article. Podia avisar la policia, però era molt possible que en Wennerstròm fos alertat i que desaparegués novament. A més, per principi, ella no parlava amb la policia.

De tota manera, hi havia altres deutes pendents. Va pensar en la cambrera embarassada a la qual li havien sostingut el cap sota l'aigua a la banyera de casa.

Quatre dies abans que trobessin el cos d'en Wennerstròm, es va decidir. Va encendre el mòbil i va trucar a un advocat de Miami que semblava una de les persones de qui en Wennerstròm procurava amagar-se a tot preu. Va parlar amb una secretària i li va demanar que passés un missatge d'allò més críptic. Un nom (el d'en Wennerstròm) i una adreça de Marbella. No calia res més.

Va apagar les notícies de la tele a mig reportatge sobre la dramàtica mort d'en Wennerstròm. I aleshores es va preparar cafè i una torrada de paté de fetge amb cogombrets.

La Berger i en Malm s'ocupaven dels preparatius de Nadal mentre en Blomkvist seia a la butaca de l'Erika i els mirava tot bevent glògg. Tot el personal i molts dels collaboradors externs habituals rebrien un regal de Nadal; aquest any, una bossa de bandolera amb el nou logotip de l'editorial Millennium. Després d'embolicar els regals, es van asseure per escriure i posar el segell a les prop de dues-centes postals que enviarien a impremtes, fotògrafs i companys dels mitjans.

En Blomkvist va provar de resistir la temptació de totes totes, però finalment no se'n va poder estar. Va agafar l'última postal i va escriure: «Bon Nadal i bon Any Nou. Gràcies per la teva impressionant collaboració al llarg d'aquest darrer any.»

Va signar i va enviar la postal a en Janne Dahlman, a la redacció del Finansmagasinet Monopol.

Quan en Blomkvist va arribar a casa aquell vespre, hi havia una nota que li notificava el lliurament d'un paquet postal. Va anar a buscar-lo l'endemà al matí i el va obrir quan va ser a l'oficina. Al paquet hi havia una barra de repellent contra els mosquits i una ampolla d'aiguardent Reimersholms. La targeta deia: «Si no tens altres plans, estaré amarrat a Arholma per Sant Joan.» El signava el seu antic company de classe Robert Lindberg.

Per tradició, la redacció de Millennium tancava des de la setmana abans del Nadal fins a Cap d'Any. Aquest any no va ser tan fàcil. L'estrès que havia viscut el reduït personal de la casa havia estat enorme i encara trucaven periodistes d'arreu del món cada dia. La vigília de la nit de Nadal, en Blomkvist, gairebé per casualitat, va llegir un article del Financial Times que resumia la situació de la comissió bancària internacional que s'havia constituït a corre-cuita per esclarir l'ensorrament de l'imperi «Wennerstròm. L'article deia que la comissió treballava amb la hipòtesi que probablement a l'últim moment havien avisat en Wennerstròm del seu desemmascarament immediat.

El seu compte del Bank of Kroenenfeld de les illes Caiman, que contenia 260 milions de dòlars, havia quedat buit el dia abans que Millennium publiqués el reportatge.

Els diners s'havien distribuït per una sèrie de comptes bancaris i únicament en Wennerstròm en persona hi podia fer moviments. No calia que es presentés al banc; n'hi havia prou que indiqués un seguit de codis de liquidació per transferir els diners a qualsevol altre banc del món. Els diners s'havien transferit a Suïssa, on una sòcia seva havia convertit els fons en obligacions nominatives anònimes. Tots els codis de liquidació estaven en ordre.

L'Europol havia emès una ordre de recerca i captura de la dona, que havia fet servir un passaport britànic robat amb el nom de Veronika Sholes i que es deia que havia gastat sense miraments en un dels hotels més cars de Zuric. Una fotografia relativament clara, tenint en compte que era d'una càmera de vigilància, mostrava una jove no gaire alta, amb cabells a l'estil patge, llavis carnosos i pits prominents, empolainada amb roba cara de disseny i joies d'or.

En Blomkvist va estudiar la foto; d'entrada hi va dedicar un ràpid cop d'ull, però tot seguit se la va mirar amb creixents sospites. Al cap de no res regirava la taula buscant una lupa per provar de distingir els detalls de les faccions de la imatge que sortia al diari.

Al final va deixar el diari i es va quedar assegut, sense paraules, uns quants minuts. Llavors va deixar escapar una riallada tan histèrica que en Malm va treure el cap per la porta per esbrinar què passava.

El matí de la vigília de Nadal, en Blomkvist va anar a Arsta per veure la seva ex-dona i la seva filla, la Pernilla, i intercanviar regals. La Pernilla va rebre l'ordinador que volia i que en Blomkvist i la Mònica havien comprat plegats. En Blomkvist va rebre una corbata de part de la Mònica i una novella negra d'Àke Edwardson de part de la filla. A diferència dels Nadals anteriors, estaven tots animats a causa de l'atenció mediàtica que havia despertat el reportatge de Millennium.

Van dinar plegats. En Blomkvist es va mirar la Pernilla de reüll. No havia vist la seva filla des que ella li havia fet una visita a Hedestad. De sobte es va adonar que no havia parlat amb la Mònica sobre la inclinació de la Pernilla per aquella secta d'Skellefteà. No els podia explicar que, evidentment, havia estat el profund coneixement de la Bíblia de la seva filla el que l'havia posat sobre la pista de la desaparició de la Harriet Vanger. Des d'aleshores que no havia xerrat amb ella.

No era un bon pare.

Va acomiadar-se de la seva filla amb un petó després del dinar i va trobar-se amb la Salander a Slussen. Van marxar a Sandhamn. No s'havien vist gaire des de l'esclat de la bomba de Millennium. Hi van arribar la nit de Nadal, tard, i hi van passar les vacances.

En Blomkvist era una companyia agradable, com sempre, però la Salander va tenir l'enutjosa sensació que ell se la va mirar amb una expressió especialment estranya quan ella li va tornar el préstec amb un xec de 120.000 corones.

Van fer una passejada fins a Trovill i van tornar (cosa que la Salander va considerar una pèrdua de temps), van fer el sopar de Nadal a l'hostal i van tornar a la cabana, on van encendre l'estufa de llenya, van posar un CD d'Elvis i es van lliurar a una sessió de sexe sense pretensions. Quan de tant en tant la Salander tenia un moment de respir, provava d'analitzar els seus sentiments.

No tenia cap problema amb en Blomkvist com a amant. S'ho passaven bé al llit. Sens dubte s'hi sentia atreta físicament. I ell no provava mai de fer-li de tutor.

El problema era que ella no sabia interpretar el que sentia per ell. Després de la pubertat, no havia abaixat mai la guàrdia per evitar que algú arribés a ser tan proper a ella com ho era ell. Per ser sincers, en Mikael tenia la insuportable habilitat de penetrar en els seus mecanismes de defensa i fer que li parlés de temes personals i sentiments privats. Encara que ella tingués prou seny per fer cas omís de la majoria de les preguntes, parlava de si mateixa d'una manera que mai, ni sota amenaça de mort, hauria imaginat fer amb una altra persona. Això l'espantava i feia que se sentís despullada i vulnerable a la seva voluntat.

Tanmateix, quan mirava aquella forma adormida i l'escoltava roncar sentia que mai a la vida havia tingut tanta confiança en un altre ésser humà. A més, sabia amb absoluta certesa que en Mikael mai no faria servir el que sabia sobre ella per ferir-la. No era propi d'ell.

L'única cosa de la qual no havien parlat mai era de la seva relació. Ella no gosava, i en Mikael mai no abordava el tema.

En algun moment del matí del segon dia, es va horroritzar perquè en va ser clarament conscient. No tenia ni idea de com havia passat ni com figurava que ho havia d'afrontar. Estava enamorada per primer cop als seus 25 anys.

Que ell pràcticament li doblés l'edat no l'amoïnava gens ni mica. Tampoc el fet que, ara com ara, fos la persona més de moda a Suècia i que el seu retrat fos portada de Newsweek; tot això només era xerrameca. Però en Blomkvist no era cap fantasia eròtica ni cap somieig. Hauria de posar-hi fi. Allò no podia funcionar. Per què la necessitava ell? Potser només li servia per passar l'estona mentre esperava algú altre que no tingués una vida de merda com ella.

Tot d'una es va adonar que l'amor es manifestava quan senties el cor a punt de trencar-se.

Quan en Blomkvist es va despertar, entrat el matí, ella havia fet cafè i havia sortit a comprar panets per a l'esmorzar. Ell la va acompanyar a la taula i va notar de seguida que la seva actitud havia canviat; es mostrava una mica més reservada. Quan li va preguntar si passava res, ella li va fer una mirada inalterable, com si no entengués a què es referia.

Dies abans de Cap d'Any en Blomkvist va agafar el tren cap a Hedestad. Duia posada la roba més calenta que tenia i sabates d'hivern com cal. En Frode el va anar a trobar a l'estació i el va felicitar discretament per l'èxit periodístic. Era la primera vegada des de l'agost que visitava Hedestad, i pràcticament havia passat un any des que hi havia vingut per primera vegada. La van fer petar educadament, però en Blomkvist no se sentia còmode: quedaven moltes coses pendents.

Tot estava preparat; les gestions amb en Frode només van requerir uns quants minuts. En Frode li va oferir dipositar els diners en un compte bancari de l'estranger, però en Blomkvist va insistir que li paguessin com si fossin uns honoraris normals i corrents.

—No em puc permetre cap altre tipus de cobrament —va replicar secament quan en Frode hi va insistir.

El motiu de la visita no era únicament financer. En Blomkvist havia deixat roba, llibres i altres pertinences personals a la caseta quan ell i la Salander havien abandonat Hedeby precipitadament.

En Vanger encara estava dèbil a causa de la seva malaltia, però era a casa. En tenia cura una infermera privada que es negava a deixar-li fer llargues passejades, pujar escales o discutir sobre qualsevol cosa que el pogués trasbalsar. Durant les vacances també havia enxampat un petit refredat i li havien ordenat fer llit.

—I a més és cara —se'n queixava en Vanger.

En Blomkvist sabia que el vell podia permetre's aquesta despesa, tenint en compte els diners que havia defraudat a Hisenda tota la vida. En Vanger li va adreçar una mirada malcarada i aleshores es va posar a riure.

—Què carai, tu sí que vals fins a l'última corona! Jo ja ho sabia.

—Si vols que et digui la veritat, no vaig pensar mai que fos capaç de resoldre el misteri.

—No tinc cap intenció d'agrair-t'ho —va replicar en Vanger.

—Ni jo esperava que ho fessis. Només he vingut per dir-te que considero que he acabat la feina. En Vanger va dibuixar un somriure. —No l'has acabat pas —va dir. —Ja ho sé.

—No has escrit la crònica de la família Vanger, que era el que s'havia acordat.

—Ja ho sé. Ni penso escriure-la. De fet, no la puc escriure. No puc escriure sobre la família Vanger i obviar el succés més important de les últimes dècades. Com podria escriure un capítol sobre el període d'en Martin com a conseller general i fer veure que no sé què hi havia en aquell soterrani? Tampoc puc escriure la saga sense destruir la vida de la Harriet novament.

—Comprenc el teu dilema, i t'estic agraït per la decisió que has pres.

—Felicitats. Has aconseguit corrompre'm. Penso destruir totes les meves notes i cintes dels enregistraments de les nostres converses.

—No crec que jo t'hagi corromput —va replicar en Vanger.

—Es la impressió que em fa a mi. I probablement aquest és el cas.

—Havies de triar entre el teu paper com a periodista i el teu paper com a ésser humà. Estic segur que jo no hauria pogut comprar mai el teu silenci. A més, sé que ens hauries denunciat si hagués resultat que la Harriet hi estava implicada d'alguna manera o si m'haguessis considerat un pocavergonya.

En Blomkvist no va contestar.

—Hem explicat tota la història a la Cecilia. En Frode i jo aviat ja no hi serem, i la Harriet necessitarà el suport d'algú de la família. La Cecilia tindrà un paper actiu al consell d'administració. Ella i la Harriet es faran càrrec del grup a partir d'ara.

—Com s'ho va prendre?

—Va quedar molt afectada. Va marxar un temps a l'estranger. Jo tenia por que no tornés. —Però ho va fer.

—En Martin era una de les poques persones de la família amb la qual la Cecilia sempre s'havia fet fins a un cert punt. Li va resultar molt dur saber la veritat sobre ell. Ara també sap el que tu vas fer per la família.

En Blomkvist es va arronsar d'espatlles.

—Per tant, gràcies, Mikael —va dir en Vanger.

—A més, no podria escriure la crònica perquè ja n'estic tip, de la família Vanger. Però, digue'm, com et prova tornar a ser conseller delegat?

—Només és temporal, però… tant de bo fos més jove. Només treballo tres hores al dia. Totes les reunions es fan en aquesta habitació, i en Dirch ha reprès el seu paper com a home de confiança meu per si algú fa ximpleries.

—Que tremolin els executius més joves. A mi em va costar adonar-me que en Dirch no era simplement un vell assessor jurídic força agradable, sinó també algú que soluciona els problemes.

—Just a la fusta. Però totes les decisions es prenen conjuntament amb la Harriet, i és ella qui es deixa la pell al despatx.

—Com li van les coses?

—Ha heretat tant les accions del seu germà com les de la seva mare. Controla vora el 33 per cent de la corporació. —N'hi ha prou?

—No ho sé. En Birger està intentant fer-li la traveta. L'Alexander ha vist que té una possibilitat de guanyar importància i s'ha aliat amb en Birger. El meu germà Harald té càncer i no viurà gaire temps més. Era l'única persona que quedava amb una gran participació del 7 per cent, que heretaran els seus fills. La Cecília i l'Anita es posaran del costat de la Harriet.

—Llavors, junts, controlareu… quant? El 45 per cent?

—Aquesta mena de càrtels de vots no s'havien donat mai dins la família. Un munt de petits accionistes amb un 1 o un 2 per cent votaran amb nosaltres. La Harriet em succeirà com a consellera delegada al febrer.

—No li agradarà gaire.

—No, però és necessari. Hem de buscar nous socis i sang nova. També se'ns presenta la possibilitat de collaborar amb la seva companyia d'Austràlia. De mitjans, n'hi ha.

—On és la Harriet ara?

—No estàs de sort. Es a Londres. Però li agradaria molt veure't.

—La veuré a la reunió de la junta del gener, si pensa ocupar el teu lloc. —Ho sé.

—Digue-li que ja sap que mai no parlaré amb ningú del que va passar als anys seixanta llevat de l'Erika Berger, i que tampoc no veig per què l'Erika ho hauria de saber.

—Ja ho sap. Ets una persona de principis, Mikael.

—Però digue-li també que tot el que faci a partir d'ara podria acabar sortint a la revista. El grup Vanger no estarà exempt de la nostra vigilància.

—Ja l'avisaré.

En Mikael va deixar en Henrik Vanger quan l'home va començar a fer capcinades. Va guardar les seves pertinences en dues maletes. En tancar la porta de la caseta per última vegada va dubtar, i aleshores es va acostar a la casa de la Cecilia i va trucar. No era a casa. Es va treure l'agenda de la butxaca, va arrencar un full i va escriure: «Et desitjo tot el millor. Perdona'm, Mikael.» Li va ficar la nota a la bústia. La casa d'en Martin Vanger era buida. Hi havia una espelma elèctrica de Nadal encesa a la finestra de la cuina.

Va agafar l'últim tren cap a Estocolm.

Durant les vacances la Lisbeth Salander va desconnectar de la resta del món. No va contestar el telèfon i no va engegar l'ordinador. Es va passar dos dies fent bugada, fregant i netejant el pis. Capses de pizza i diaris vells d'un any sencer van ser lligats i llençats. Va treure un total de sis bosses negres d'escombraries i vint bosses de paper plenes de diaris. Se sentia com si hagués decidit començar una vida nova. Pensava comprar un nou pis (quan trobés alguna cosa adient), però de moment la seva antiga llar estaria més neta i enlluernadora que mai.

En acabat, es va quedar com paralitzada, rumiant. Mai no havia sentit un neguit així. Volia que en Mikael Blomkvist truqués al timbre de la porta i… aleshores què? Que l'aixequés de terra entre els seus braços? Que se l'endugués apassionadament al dormitori i li arranqués la roba? No, simplement volia la seva companyia. Volia sentir-li dir que ella li agradava tal com era. Que era algú especial en el seu món i en la seva vida. Volia una demostració d'amor per part d'ell, no de simple amistat o de companyonia. «M'estic trastocant», va pensar.

No tenia fe en si mateixa. En Mikael vivia en un món poblat per gent amb feines respectables, gent amb una vida ordenada i una pila d'atributs d'adult. Els seus amics feien coses, apareixien a la tele i ocupaven els titulars. «Per què em necessites a mi?» La por més gran de la Lisbeth, que era tan gran i tan negra que prenia proporcions de fòbia, era que la gent es rigués dels seus sentiments. I aleshores, tot d'una, el seu amor propi, laboriosament construït, va semblar esmicolar-se.

Llavors va ser quan va prendre una decisió. Va trigar unes quantes hores a reunir el valor necessari, però havia de veure'l i dir-li com se sentia.

Qualsevol altra cosa seria insuportable.

Li calia alguna excusa per trucar a la seva porta. No li havia fet cap regal de Nadal, però sabia el que compraria. En una botiga de trastos vells havia vist una sèrie de plafons publicitaris de llautó dels anys cinquanta amb personatges en relleu. En un dels rètols sortia Elvis Presley amb una guitarra als malucs i una bafarada que deia: «Heartbreak Hotel.» No tenia gust per a la decoració d'interiors, però fins i tot ella podia veure que el rètol quedaria perfecte per a la cabana de Sandhamn. Costava 780 corones i, per principis, ella va regatejar i li van rebaixar el preu fins a 700 corones. L'havia embolicat, se l'havia posat sota el braç i havia enfilat cap a l'apartament d'en Mikael a Bellmansgatan.

A Hornsgatan va resultar que va mirar cap al Kaffebar i va veure sortir en Mikael amb l'Erika al darrere. Ell va comentar alguna cosa, i l'Erika se'n va riure, li va envoltar la cintura amb un braç i li va fer un petó a la galta. Van tombar per Brànnkyrkagatan en direcció a Bellmansgatan. El seu llenguatge corporal no deixava lloc a falses interpretacions; era obvi el que tenien al cap.

El dolor va ser tan immediat i tan fort que la Lisbeth es va aturar a mitja passa, incapaç de moure's. Una part d'ella volia córrer darrere seu. Volia agafar el rètol metàllic i fer-ne servir la vora esmolada per obrir-li el cap a l'Erika.

Mentre els pensaments se li arremolinaven dins del cap, no va fer res. «Anàlisi de les conseqüències.» Per fi es va calmar.

—Que n'ets de patètica, Salander! —va deixar anar en veu alta.

Va fer mitja volta i va tornar al seu pis, ara net com una patena. Mentre passava per Zinkensdamm, va començar a nevar. Va llençar l'Elvis en un contenidor d'escombraries.

Notas

1

«Nova Europa.» (N. del T.)

2

Beguda típica del Nadal als països escandinaus semblant a un ponx calent (N.del.T)

3

Panets en forma d'anella, típics de la cuina jueva.

Content

Stieg Larsson
Els homes que no estimaven les dones

PRÒLEG Divendres, 1 de novembre

PRIMERA PART Incitació. Del 20 de desembre al 3 de gener

Capítol 1 Divendres, 20 de desembre

Capítol 2 Divendres, 20 de desembre

Capítol 3 Divendres, 20 de desembre — Dissabte, 21 de desembre

Capítol 4 Dilluns, 23 de desembre — Dijous, 26 de desembre

Capítol 5 Dijous, 26 de desembre

Capítol 6 Dijous, 26 de desembre

Capítol 7 Divendres, 3 de gener

SEGONA PART L'anàlisi de les conseqüències. Del 5 de gener al 17 de març.

Capítol 8 Divendres, 3 de gener — Diumenge, 5 de gener

Capítol 9 Dilluns, 6 de gener — Dimecres, 8 de gener

Capítol 10 Dijous, 9 de gener — Divendres, 31 de gener

Capítol 11 Dissabte, 1 de febrer — Dimarts, 18 de febrer

Capítol 12 Dimecres, 19 de febrer

Capítol 13 Dijous, 20 de febrer — Divendres, 7 de març

Capítol 14 Dissabte, 8 de març — Dilluns, 17 de març

TERCERA PART Les fusions. Del 16 de maig al 14 de juliol.

Capítol 15 Divendres, 16 de maig — Dissabte, 31 de maig

Capítol 16 Diumenge, 1 de juny — Dimarts, 10 de juny

Capítol 17 Dimecres, 11 de juny — Dissabte, 14 de juny

Capítol 18 Dimecres, 18 de juny

Capítol 19 Dijous, 19 de juny — Diumenge, 29 de juny

Capítol 20 Dimarts, 1 de juliol — Dimecres, 2 juliol

Capítol 21 Dijous, 3 de juliol — Dijous, 10 de juliol

Capítol 22 Dijous, 10 de juliol

Capítol 23 Divendres, 11 de juliol

QUARTA PART Opa hostil. De l'1 de juliol al 30 de desembre.

Capítol 24 Divendres, 11 de juliol — Dissabte, 12 de juliol

Capítol 25 Dissabte, 12 de juliol — Dilluns, 14 de juliol

Capítol 26 Dimarts, 15 de juliol — Dijous, 17 de juliol

Capítol 27 Dissabte, 26 de juliol — Dilluns, 28 de juliol

Capítol 28 Dimarts, 29 de juliol — Divendres, 24 d'octubre

Capítol 29 Dissabte, 1 de novembre — Dimarts, 25 de novembre

EPÍLEG Informe anual. Dijous, 21 de novembre — Dimarts, 10 de desembre

Notas