Terry Pratchett

Egyenjogú rítusok

Köszönet Neil Gaimannek, aki kölcsönadta nekünk a Liber Paginarum Fulvarum utolsó létező példányát, és nagy szia az összes kölyöknek a H. P. Lovecraft Szünidei Mulatságok Klubban.

Szeretném, ha világosan megértenétek, hogy ez a könyv nem röhejes. Kizárólag az ötvenes évek tévékomédiasorozataiban szereplő bárgyú vörös hajúak röhejesek.

És nem, nem is elképesztően muris.

Ez a történet a mágiáról szól, arról, hogy hová tűnik, meg, ami talán még fontosabb, hogy honnan jön és miért, bár nem kívánja azt a látszatot kelteni, hogy megválaszolja mindezen kérdéseket, vagy akár csak egyet is közülük.

Ami azt illeti, esetleg segíthet annak megmagyarázásában, hogy Gandalf miért nem nősült meg soha, vagy hogy Merlin miért is volt férfi. Mert ez a történet a szexről is szól, bár valószínűleg nem az atlétikus, izgó-mozgó, számold-meg- a-lábakat-és- oszd-el-kettővel értelemben, hacsak a szereplők teljességgel ki nem bújnak az író irányítása alól. Ami nem kizárt.

Mindamellett ez a történet elsősorban egy világról szól. Ami most épp itt jön. Figyeld meg alaposan, a különleges effektusok meglehetősen sokba kerültek.

Kontrabasszus hallatszik. Egy olyan mély, vibráló akkord, ami azt sugallja, hogy bármelyik pillanatban elbődülhetnek a rézfúvósok, harsányan üdvözölve a világegyetem belépőjét, merthogy a látkép a mélyűr feketesége, amiben itt-ott megmegcsillan egy kevéske csillag, akár Isten vállán a korpa.

Aztán fejünk fölött beúszik a képbe, gigantikusabban mint a legnagyobb, legundorítóbban fölfegyverkezett csillagcirkáló egy három részes filmet rendező elvetemült alak képzeletében: egy teknőc, tízezer mérföld hosszan. Ő Nagy A`Tuin, egyike a ritka asztrochelonitáknak egy olyan univerzumból, ahol a dolgok nem annyira olyanok, mint amilyenek valójában, hanem inkább olyanok, amilyennek az emberek elképzelik őket. A teknőc meteorlyuggatta páncélján négy óriás elefántot hordoz, akik hatalmas vállaikon viselik a Korongvilág nagy, körkörös kerekségét.

Ahogy a nézőpont körbelendül, a világ egésze látható az apró, körötte keringő nap fényénél. Van itt minden: földrészek, félszigetek, tengerek, sivatagok, hegyvonulatok és még egy csöpp központi jégsipka is. E hely lakóinak ez magától értetődik, semmi köze sincs globális teóriákhoz. Világuk, melyet körülölel az óceán, ami egyetlen hatalmas vízesésben zubog alá az űrbe mindörökkön folyton-folyvást, olyan kerek és lapos, mint egy geológiai pizza — bár szardella nélkül.

Egy ilyen világ, ami csupán azért fordulhat elő, mert az istenek is szeretnek viccelődni, olyan hely kell legyen, ahol létezhet mágia. És persze szex is.

Az égiháborúban sétálva jött, és ránézvést tudtad, hogy varázsló kell legyen, részben mert hosszú köpönyeget és faragott fütyköst viselt, de főként azért, mert az esőcseppek a fejétől több lábnyira megtorpantak és gőzölögtek.

Ez itt, magasan fenn a Kostető-hegységben, igazi, jó zivatartermő vidék: csupa csipkésormú bérc, sűrű erdő és keskeny folyóvölgy, utóbbiak olyan mélyek, hogy mire leér fenekükre a napfény, már fordulhat is vissza. Foszlott felhőgomolyok csüngtek az alacsonyabb szirteken a hegyi ösvény alatt, amin a varázsló csúszkált és botorkált. Néhány hasított szemű kecske lanyha érdeklődéssel figyelte. Nem túl nehéz a kecskék érdeklődését fölkelteni.

A varázsló néha megállt s nehéz botját földobta a levegőbe. Mindig ugyanabba az irányba mutatva ért földet, akkor nagy sóhajjal fölvette, és folytatta cuppogó útját.

A vihar körbejárta a hegyeket, mégpedig villámló, üvöltöző és zúgolódó lábakon.

A varázsló eltűnt a csapás kanyarulatában, és a kecskék visszatértek a nedves legelészéshez.

Egész addig, míg valami más miatt föl nem néztek. Megmerevedtek, szemük kitágult, orrcimpájuk szaglászva megfeszült.

Ami furcsa, lévén, hogy nem látszott semmi az ösvényen. Ám a kecskék ennek ellenére figyelemmel kísérték, ahogy elhaladt, míg csak el nem tűnt a szemük elől.

Meredek erdők közt, egy keskeny völgyben egy település bújt meg. Nem volt valami nagy, és egész biztos, hogy föl se tüntették volna a hegységről készült térképeken. Éppen hogy csak látszott a faluról rajzolt térképen.

Valójában egyike azoknak a helyeknek, amik kizárólag azért léteznek, hogy az emberek elszármazhassanak onnan. A világegyetem tele van szórva velük: eldugott falvacskák, széljárta kisvárosok a végtelen ég alatt, elszigetelt kunyhók fagyos hegyeken, amelyek egyetlen nyoma a történelemben, hogy olyan elképesztően mindennapos helyek, ahol valami nem mindennapos vette kezdetét. Gyakran semmi más nem árulkodik arról, csak egy kis táblácska, hogy, minden nőgyógyászati valószínűség ellenére, valaki nagyon híres ott született a falon, úgy félmagasban.

Köd kígyózott a házak közt, amikor a varázsló átkelt a megduzzadt patak feletti keskeny pallón és útját a falu kovácsműhelye felé vette, bár a két ténynek semmi, de semmi köze egymáshoz. A köd mindenképp kígyózott volna: tapasztalt köd volt, és a kígyózást immáron művészetté fejlesztette.

A kovácsműhely természetesen eléggé zsúfolt volt. A kovácsműhely az a hely, ahol mindig számíthatsz arra, hogy ég a tűz, s lesz kivel beszélgetned. Számos falubéli lebzselt a meleg árnyékban, ám ahogy a varázsló közeledett, várakozásteljesen fölegyenesedtek, és megpróbáltak intelligensnek látszani, általában elhanyagolható sikerrel.

A kovács nem érezte szükségét, hogy ennyire szervilis legyen. Odabiccentett a varázslónak, de ez az üdvözlés az egyenrangú félnek szólt, vagy legalábbis a kovács szemszögéből egyenrangú félnek. Végül is, bármely félig-meddig szakmaértő kovács több mint biccentő ismeretségben áll a mágiával, vagy legalábbis szereti ezt hinni magáról.

A varázsló köszönt. Egy fehér macska, ami addig a kemence mellett szunyókált, fölébredt, és óvatosan figyelte.

— Mi ennek a helységnek a neve, uram? — kérdezte a varázsló.

A kovács vállat vont.

— Lusta Dög — válaszolta.

— Lusta…?

— …Dög — ismételte meg a kovács, hangszínével kizárva a lehetőséget, hogy bárki is beleköthessen ebbe.

A varázsló ezen eltűnődött.

— Olyan név, amely mögött bizonyára meghúzódik egy történet — mondta végül. — Amit más körülmények között örömmel meghallgatnék. Ám beszélni szeretnék magával, kovácsmester, a fiáról.

— Melyikről? — kérdezte a kovács, és a slepp kuncogott. A varázsló elmosolyodott.

— Hét fia van, ugyebár? És jómaga nyolcadik fiú volt a családjában?

A kovács arca megfeszült. Odafordult a többi falubelihez.

— Nos, az eső már alig csöpörög — mondta. — Tűnés, mindnyájan. Nekem meg a… — fölhúzott szemöldökkel a varázslóra nézett.

— Dob Kvartély — mutatkozott be a varázsló.

— Nekem meg Miszter Kvartélynak van némi megbeszélnivalónk. — Bizonytalanul meglengette pörölyét, és, egyik a másik után, válluk fölött hátralesve, hátha a varázsló csinál valami érdekeset, a közönség eloldalgott.

A kovács előhúzott két sámlit egy pad alól. A víztartály melletti szekrényből kivett egy palackot, és kristálytiszta folyadékot töltött kicsiny kupicákba.

A két férfi ült, nézte az esőt meg a híd fölött gomolygó párát. Aztán a kovács azt mondta:

— Tudom, melyik fiúra gondolt. Az öreg Néne már odafenn van a feleségem mellett. Nyolcadik fiú nyolcadik fia, hát persze. Átfutott az agyamon, de hogy őszinte legyek, nem gondolkoztam el rajta különösebben. Nahát, nahát. Varázsló a családban, he?

— Gyorsan kapcsol — felelte Kvartély. A fehér macska leugrott a kemence tetejéről, átkorzózott a padlón, a varázsló ölébe pattant, és összegömbölyödött. Sovány ujjak cirógatták szórakozottan.

— Nocsak, nocsak — mondta a kovács újra. — Egy varázsló Lusta Dögön, he?

— Lehetséges, lehetséges — válaszolta Kvartély. — Persze, először Egyetemre kell járjon. Természetesen nem kizárt, hogy nagyon jól fog menni neki.

A kovács minden szögből megvizsgálta az ötletet, és úgy döntött, hogy nagyon tetszik neki. Hirtelen eszébe ötlött valami.

— Várjunk csak — mondta. — Próbálok visszaemlékezni arra, amit az apám mondott. Egy varázsló, aki tudja, hogy hamarosan meg fog halni, valahogy továbbadhatja a varázslószerűségét egy afféle utódnak, nem?

— Még sosem hallottam ezt ilyen velősen megfogalmazva, ám valóban így van — bólintott a varázsló.

— Szóval maga most, izé, meg fog halni?

— Ó, igen. — A macska dorombolt, ahogy az ujjak a füle mögött csiklandozták.

A kovács zavarba jött.

— Mikor?

A varázsló egy pillanatig elgondolkozott.

— Körülbelül hat perc múlva.

— Ó!

— Ne aggódjék — nyugtatta a varázsló. — Az igazat megvallva, alig várom. Azt hallottam, hogy többé-kevésbé fájdalommentes.

Erre föl a patkolókovács merengett el.

— Ki mondta ezt magának? — futatta végül.

A varázsló úgy tett, mintha nem hallotta volna. A hidat nézte, az árulkodó örvénylést kereste a ködben.

— Figyeljen — mondta a kovács. — Jobb lenne, ha elmondaná, hogyan kell egy varázslót fölnevelni, tudja, errefelé nincsenek mágusok, és…

— Ó, az majd megoldódik magától — felelte kedvesen Kvartély. — A mágia, ami idevezérelt magához, majd mindenre ügyelni fog. Általában úgy szokta. Csak nem sírást hallok?

A patkolókovács fölnézett a mennyezetre. Az esőcseppek kopogása ellenére ki tudta venni, ahogy az újszülött tüdő teljes gőzzel rázendít.

A varázsló mosolygott.

— Hozassa le ide! — javasolta.

A macska fölült, és érdeklődve nézett a műhely tágas bejáratára. Amikor a kovács izgatottan fölkiabált a lépcsőn, az állat leugrott, lassan keresztül lépdelt a helyiségen, s úgy dorombolt, mint egy szalagfűrész.

Egy magas, ősz hajú asszony jelent meg a lépcső alján, magához szorítva egy pokrócba burkolt batyut. A kovács sietve odaterelte, ahol a varázsló üldögélt.

— De… — kezdte a nő.

— Ez roppant fontos — fontoskodott a kovács. — Most mit kell tennünk, uram?

A varázsló föltartotta botját. Embermagas volt, csaknem olyan vastag, mint a csuklója, és faragványok borították, amik változni látszottak, ahogy a kovács rájuk nézett, pont úgy, mintha nem akarnák, hogy igaz valójukban megpillanthassa őket.

— A gyermeknek tartania kell a botot — mondta Kvartély Dob. A kovács bólintott, és addig turkált a pokrócban, míg rá nem lelt egy csöpp, rózsaszín kézre. Gyöngéden a fához irányította, amit a kéz aztán szorosan megmarkolt.

— De… — kezdte a bába.

— Minden rendben, Néne, tudom, mit csinálok. Ő egy boszorkány, uram, ne is törődjék vele. Remek — mondta a kovács. — És most?

A varázsló hallgatott.

— Most mit fogunk csi… — kezdte a kovács, és elnémult. Lehajolt, hogy jobban megnézze az öreg varázsló arcát. Kvartély vigyorgott: szabad a gazda, lehet találgatni, mi lehetett olyan vicces.

A kovács visszalökte a csecsemőt a dühöngő bába karjába. Aztán, olyan tisztelettudóan, ahogy csak lehet, lefejtette a sovány, sápadt ujjakat a botról.

Olyan furcsa, olajos érzés volt, mint az elektrosztatikus elektromosság. Maga a fa csaknem egészében fekete volt, de a faragványok valamivel világosabbnak látszottak, és ha az ember megpróbálta pontosabban kivenni, mit is akarnak ábrázolni, megfájdult a szeme.

— Elégedett vagy magaddal? — kérdezte a bába.

— He? Ó! Igen. Ami azt illeti, nagyon. Miért?

A bába elhúzta a pokróc egyik redőjét. A kovács lenézett, és nagyot nyelt.

— Nem — suttogta. — Ő azt mondta…

— És ugyan vajon mit tudhat erről egy férfi? — gúnyolódott Néne.

— De hát azt mondta, fiú lesz!

— Nem úgy néz ki, mintha fiú lenne, fiam.

A kovács lerogyott a sámlijára, kezébe temette fejét.

— Mit tettem?!

— Megajándékoztad a világot az első varázslónővel — közölte a bába. — Üntyüli-püntyüli, ugye?

— Mi?

— A gyerekhez beszéltem.

A fehér macska dorombolt és fölpúpozta hátát, mintha egy régi barát lábához dörgölőzne. Ami furcsa, lévén, hogy nem volt ott senki.

— Hülye voltam — mondta egy hang, olyan hangszínen, amit halandó nem hallhat. — Föltételeztem, hogy a mágia tudja, mit csinál.

LEHET, HOGY TUDJA.

— Bárcsak tehetnék valamit…

NINCS VISSZAÚT, NINCS VISSZAÚT — mondta a mély, súlyos hang, olyasmi, mint amikor bezáródik a kripta ajtaja.

A semmifoszlány, ami Dob Kvartély volt vala, eltöprengett kicsit.

— De a kislánynak sok baja lesz.

ERRŐL SZÓL AZ EGÉSZ ÉLET. LEGALÁBBIS EZT MONDTÁK NEKEM. ÉN TERMÉSZETESEN NEM TUDHATOM.

— És mi van az újjászületéssel?

A Halál tétovázott.

NEM ÉLVEZNÉD. HIGGY NEKEM.

— Hallottam, hogy egy csomóan állandóan reinkarnálódnak.

TRÉNINGET IGÉNYEL. KICSIBEN KELL KEZDENI, S ONNAN FÖLTORNÁSZNI MAGAD. FOGALMAD SINCS RÓLA, MILYEN BORZASZTÓ HANGYÁNAK LENNI.

— Rossz?

EL SE HINNÉD. ÉS A TE KARMÁDDAL ÉN MÉG EGY HANGYÁRA SE SZÁMÍTANÉK.

A csecsemőt visszaszolgáltatták az anyjának, és a kovács vigasztalhatatlanul ült, az esőt bámulva.

Dob Kvartély megvakarta a macska fültövét, és végiggondolta életét. Hosszú volt, ez egyike a varázslói pálya előnyeinek, és sok mindent elkövetett, amiktől utólag nem mindig érezte jól magát. Ideje volt, hogy…

NEM ÉREK RÁ EGÉSZ NAP, TUDOD — mondta a Halál szemrehányóan.

A varázsló lepislantott a macskára, és első ízben tudatosult benne, hogy milyen furcsa most minden.

Az élők gyakran nincsenek tisztában azzal, hogy milyen bonyolultnak tűnik a világ, ha már egyszer meghalt az ember, mert igaz ugyan, hogy a halál megszabadítja az elmét a három dimenzió kényszerzubbonyától, ám az Időtől is elvágja, ami csupán egy másfajta dimenzió. Így hát, bár a macska, amely a láthatatlan lábakhoz dörgölőzött, kétségtelenül ugyanaz a macska volt, amit pár perce is látott, ugyanakkor nyilvánvalóan egy apróka kölyökcica is volt, meg egy kövér, félig vak, öreg jószág és minden egyéb fázis a kettő között. Mind egyszerre. Mivel kicsiben kezdte, úgy nézett ki, mint egy fehér, macskaforma répa, amely leírás mindaddig meg kell állja helyét, amíg valaki föl nem találja a megfelelő négydimenziós jelzőket.

A Halál csontkeze gyengéden megütögette Kvartély vállát.

NA GYERÜNK, FIAM.

— Semmit sem tehetek?

AZ ÉLET AZ ÉLŐKÉ. KÜLÖNBEN IS, NEKI ADTAD A BOTOD.

— Hát igen. Valóban.

A bábát Mállotviksz Nénének hívták. Foglalkozására nézvést boszorkány volt. Ez bevett dolognak számít a Kostetőn, és senkinek sincs egyetlen rossz szava sem a boszorkányokról. Legalábbis akkor nem, ha ugyanolyan alakkal szeretne reggel fölébredni, amilyennel este lefeküdt.

A kovács még mindig az esőt bámulta gyászosan, amikor a boszorkány újra lejött a lépcsőn, és kérges kezével megveregette a vállát.

A kovács fölnézett rá.

— Mit tegyek, Néne? — kérdezte, képtelenül arra, hogy kiszűrje hangjából az esengést.

— Mit csináltál a varázslóval?

— Kitettem a tüzelőraktárba. Jól tettem?

— Ideiglenesen megteszi — felelte a nő szaporán. — És most el kell égesd a botot!

Mindketten odafordultak és megbámulták a nehéz fütyköst, amit a kovács a műhely legsötétebb sarkába támasztott. Csaknem úgy tűnt, mintha visszabámulna.

— De hát varázslatos — suttogta a férfi.

— És?

— El fog égni?

— Sose hallottam még olyan fáról, ami nem égett el, ha meggyújtották.

— De ez így nincs rendben!

Mállotviksz Néne becsapta a jókora ajtókat, és mérgesen felé fordult.

— Na idehallgass, Gordó Kovács! — kiabálta. — Az sincs rendben, hogy egy nő varázsló legyen! Nem való efféle mágia nőknek, ez varázslói varázs, csupa könyv meg csillag meg gyommetria! A lány sose fogja megérteni! Ki hallott már varázslónőről?

— Vannak boszorkányok — mondta a kovács tétován. — És hallottam az igézet asszonyairól is.

— A boszorkányok teljességgel mások — csattant föl Mállotviksz Néne. — Az a mágia a földben gyökerezik, semmi köze az éghez, és nincs férfi, aki fölérné ésszel. Ami meg az igéző nőket illeti… — tette hozzá — …piha, semmivel se jobbak, mint kellene. Higgy nekem, égesd csak el a botot, temesd el a tetemet, és hallgass az egészről, mint a sír.

Kovács vonakodva bólintott, odament a tűzhöz, és addig fújtatta, míg szikrák nem pattogtak. Visszament a botért.

Az nem mozdult.

— Nem mozdul!

Kiverte homlokát a verejték, ahogy a fát rángatta. Az továbbra is együttműködni nem hajlandóan mozdíthatatlan maradt.

— Na, hadd próbáljam meg én! — mondta Néne, és elnyúlt mellette. Csattanás hallatszott, és megperzselődött bádog szaga érződött.

Kovács átrohant a műhelyen, kissé vinnyogva, oda, ahol Néne fejjel lefelé landolt a szemközti falnál.

— Jól van?

A nő kinyitotta haragvó gyémánthoz hasonlatos szemét, és azt mondta:

— Értem. Hát így állunk, mi?

— Hogy állunk? — kérdezte Kovács teljesen összezavarodva.

— Segíts föl, te féleszű. És hozz ide egy bárdot!

A hanglejtése azt sugallta, hogy nagyon üdvös lenne engedelmeskedni, de tüstént. Kovács kétségbeesetten kotorászott a műhely hátsó részében, míg nem talált egy vén, kétélű bárdot.

— Jól van. Most pedig vedd le a kötényed.

— Miért? Mit akar tenni? — kérdezte a kovács, aki kezdte elveszíteni az események fonalát. Néne ingerülten felsóhajtott.

— Bőrből van, te tökkelütött. Szándékomban áll a nyél köré tekerni. Nem fog ki rajtam kétszer ugyanúgy!

Kovács kiküzdötte magát a nehéz bőrkötényből és rendkívül óvakodva átnyújtotta a nőnek, aki beleburkolta a nyelet, majd egyszer-kétszer meglengette a bárdot a levegőben. Aztán a pókforma alak a csaknem izzásig hevített kemence ragyogásában átvonult a szobán, és nagy erőfeszítéssel, meg egy diadalmas nyögéssel lecsapott a pengével egyenesen a bot közepére.

Kattanás. Olyan hang, mint a fogolymadáré. Dobbanás.

Csönd.

Kovács nagyon lassan fölnyúlt, és, anélkül, hogy megmozdította volna fejét, megérintette a bárd fokát. Nem volt rajta a nyélen. Az ajtóba temette magát, közvetlen a feje mellett, egy keveset le is szelve füléből.

Néne kissé zavarosan állt annak utóhatásaként, hogy rávágott egy abszolút megmozdíthatatlan tárgyra, és a kezében maradt fatuskót bámulta.

— Ppppompássss — dadogta. — Eeeebbennnn aaaazzzz eeeesetbennnn…

— Nem — jelentette ki Kovács határozottan és fülét dörzsölve. — Akármit is akart indítványozni, nem. Hagyja békén. Majd eldugom valami mögé. Végül is, csak egy husáng.

— Csak egy husáng?

— Van valami jobb ötlete? Olyan, ami nem jár lefejezéssel?

A boszorkány rámeredt a botra, ami láthatólag nem vett erről tudomást.

— E percben nincs — ismerte el. — De adj csak egy kis időt…

— Rendben, rendben. Különben meg rengeteg dolgom van, varázslókat kell temessek, tudja, hogy van ez.

A kovács kirángatott egy ásót a hátsó ajtó mögül, majd tétovázott.

— Néne.

— Mi az?

— Tudja, hogy a varázslók hogy szeretik a temetést?

— Igen!

— Nos, hogy?

Mállotviksz Néne megtorpant a lépcsők alján.

— Kénytelen-kelletlen!

Később lágyan leszállt az éj, mikor a világ lassú fényének utolsó sziporkái is lassan kiszivárogtak a völgyből, és sápadt, esőmosta hold sütött a csillagokkal teliszórt éjszakában. És a műhely mögötti árnyas gyümölcsösből néhányszor kihallott egy ásó csendülése vagy egy fojtott káromkodás.

Az emeleti bölcsőben a világ első varázslónője álmodott a semmiről.

A fehér macska félálomban heverészett a saját magánbejáratú kemencepadkáján. A műhely meleg sötétjében csak a széndarabok csattanása hallatszott, ahogy elfészkeltek a hamu alatt.

A fütykös a sarokban — ahol szándéka szerint lakozni fog — állt, olyan árnyakba burkolózva, amik kissé feketébbek voltak az átlagos, megszokott árnyékoknál.

Az idő telt, ami, alapjában véve, az ő dolga.

Halk csendülés hallatszott meg levegősuhogás. Egy idő után a macska felült, és érdeklődve figyelt.

Megpirkadt. Idefenn a Kostetőn a hajnal mindig lenyűgöző, különösképp amikor egy kiadós zivatar megtisztította a levegőt. A völgy, amelyben Lusta Dög elterült, alacsonyabb hegységek és dombok panorámájára nézett, amiket a fölöttük lágyan áramló (ugyanis a fény piszmogva közlekedik a Korong irdatlan mágikus mezejében) kora reggeli fény bíborra és narancssárgára színezett, és messze-messze a széles fennsíkokon még látszott egy árnytócsa. Még annál is távolabb időnként megcsillant a tenger.

Valóban, innen egészen a világ pereméig el lehet látni.

Ez nem költői túlzás, de tény, mivel a világ határozottan lapos, mi több, köztudottan négy elefánt hordozza a hátán, amik maguk Nagy A`Tuin, a Nagy Égi Teknőc páncélján álldogálnak.

Térjünk vissza oda le, Lusta Dögre. A falu lassacskán ébredezik. A kovács épp most ment be a műhelybe, és sokkal rendesebben találta, mint bármikor a legutolsó száz évben: minden szerszám a helyén, a padló fölsöpörve, a kemencében friss tűzifa. A férfi az üllőn üldögél, amit a helyiség másik végébe költöztettek, és a botot bámulja, és gondolkozni próbál.

Nem sok történt az elkövetkező hét év alatt, kivéve, hogy a gyümölcsösben az almafák egyike szemlátomást magasabbra nőtt a többinél, és gyakran mászott föl rá egy barnahajú, foghíjas kisleány, akinek vonásai azt ígérték, hogy ha nem is gyönyörű, de legalább érdekesen vonzó lesz, ha egyszer felnő.

Eskarinának nevezték el, nem más okból, minthogy anyjának tetszett a szó csengése, és bár Mállotviksz Néne gondosan figyelte őt, nyomát se lelte semmiféle mágiának. Igaz, hogy a kislány többet mászott fára és rohangászott visítva, mint általában a lányok, de egy lánynak, akinek négy, még otthon lakó bátyja van, sokat meg lehet bocsátani. A boszorkány kezdett tényleg megnyugodni, és szinte már azt gondolta, hogy a mágia végül nem tette rá kezét a gyerekre.

Ám a varázslatos dolgoknak szokása oly csöndben meglapulni, akár a gereblyének a fűben.

Újra eljött a tél, méghozzá egy kiadós. A felhők úgy lógtak a Kostető körül, mint nagy, kövér birkák, megtöltve a vízmosásokat hóval, csöndes, komor barlangokká alakítva az erdőket. A hágókat elzárta a havazás, a karavánok nem jönnek tavaszig. Lusta Dög a meleg és a fény kicsiny szigetévé vált.

Reggelinél azt mondta Esk mamája:

— Aggódom Mállotviksz Néne miatt. Már régóta nem járt erre.

Kovács ránézett zabkásás kanala fölött.

— Nem panaszkodom — mondta. — Ő…

— Hosszú orra van — jegyezte meg Esk.

A szülei rámeredtek.

— Semmi szükség ilyen megjegyzésekre — ripakodott rá az anyja szigorúan.

— De apa azt mondta, hogy Néne mindenbe beleüti…

— Eskarina!

— De apa azt mondta…

— Azt mondtam…

— Igen, de apa tényleg azt mondta, hogy Néne…

Kovács lehajolt, és pofon ütötte. Nem nagyon keményen, és azonnal meg is bánta. A fiúk, az más, nekik kijutott a tenyeréből, és időnként az övszíjából is, mégpedig annak teljes hosszában, mindig, amikor megérdemelték. De a lányával nem a szokásos rosszaság volt a gond, hanem az az őrjítő mód, ahogy hajthatatlanul továbbfolytatta az érvelést azután is, amikor már rég abba kellett volna hagyja. Ez mindig felidegesítette.

Esk könnyekre fakadt. Kovács fölállt, dühösen és szégyellve magát, és elcsörtetett a műhely felé.

Hangos csattanás hallatszott, majd egy dobbanás.

Kiütve találták meg a padlón. A későbbiekben ő mindig azt állította, hogy beverte a fejét az ajtófélfába. Ami különös, lévén, hogy nem volt valami magas és korábban mindig elégségesnek bizonyult a tér a szemöldökfa alatt, de biztos volt abban, hogy akármi is történt vele, semmi köze sem lehetett ahhoz az elmosódott mozgáshoz, ott, a műhely legsötétebb sarkában.

Valamiképp az események rányomták bélyegük a napra. Edénytörő nap lett, olyan nap, amikor mindenki állandóan a másik lába alatt mászkál és nyűgös. Esk mamája leejtett egy köcsögöt, amit még a nagyanyjától örökölt, és a padláson egy egész láda almáról derült ki, hogy megpenészedett. A műhelyben a kemence bemogorvult és nem volt hajlandó duruzsolni. Yakab, a legidősebb fiú, megcsúszott a tömör jég borította úton, és megsérült a karja. A fehér macska — vagy esetleg leszármazottainak egyike, ugyanis a macskák titkos és bonyolult magánéletet éltek a műhely melletti szénapadláson — fogta magát, fölmászott a mosogatókonyha kéményén, és eltökélten nem jött le. Még az égbolt is úgy nyomasztott, akár egy öreg matrac, és a havazás ellenére a levegő áporodottnak érződött.

A felborzolt idegektől és unalomtól és rosszkedvtől úgy morajlott a lég, mint égiháborús időjárásban.

— Na jó! Ez aztán sok! Ebből most már elég legyen! — kiabálta Esk mamája. — Cern, te meg Gulta meg Esk elmehettek és megnézhetitek, hogy van Néne és… hol van Esk?

A két legifjabb fiúgyermek fölnézett az asztal alól, ahol félszívvel csépelték egymást.

— Kiment a gyümölcsösbe — felelte Gulta. — Már megint.

— Eridj és hívd be, aztán el veletek!

— De hideg van!

— Megint havazni fog!

— Csak egy mérföld, és az út elég tiszta, és ki is akart olyan lelkesen kimenni a havazásba, amikor először esett? Igyekezzetek, és vissza se gyertek, amíg nem kerültök jobb hangulatba!

Esket a nagy almafa kettéágazásában üldögélve lelték. A fiúk nem nagyon szerették ezt a fát. Példának okáért a fagyöngy úgy ellepte, hogy még télvíz idején is zöldellt, a gyümölcse apró volt és egyetlen éj alatt váltott gyomorszaggató savanyúságból darázzsal teli rohadtságba, és, noha látszólag könnyű volt megmászni, az volt a szokása, hogy a legváratlanabb pillanatban törtek le gallyai az ember lába alatt. Cern egyszer megesküdött arra, hogy egy ág szándékosan elcsavarodott, csak azért, hogy őt ledobja. Ám a fa Esket elviselte, aki rendszeresen odament, hogy elüldögéljen az ágain, amikor bosszús volt vagy elege volt vagy csak egyedül szeretett volna lenni, és a fiúk érezték, hogy minden fivér istenadta joga nővére enyhe kínzására a fatörzs lábánál végződik. Így hát megdobták egy hógolyóval. Nem találták el.

— Elmegyünk megnézni a vén Mállotvikszet.

— De neked egyáltalán nem muszáj jönni.

— Mert csak lelassítanál minket, meg biztos bőgnél is.

Esk komolyan nézett le rájuk. Nem is szokott sokat sírni, mert úgyse ért el vele semmit.

— Ha nem akarjátok, hogy veletek menjek, akkor juszt is megyek — jelentette ki. Testvérek között az ilyesmi helyettesíti a logikát.

— Ó, dehogynem, nagyon is akarjuk! — sietett nyilatkozni Gulta.

— Nagy örömmel hallom — válaszolta Esk, és leugrott az összeállt hóba.

Volt náluk egy kosár, abban füstölt kolbász, konzervtojás és — mivel anyjuk eszélyes is volt, nem csak nagylelkű — egy nagy üveg őszibarackbefőtt, amit a családban senki se szeretett valami nagyon. De anyjuk azért, biztos, ami biztos, minden évben befőzte, amikor a kis vadőszibarackok megértek.

Lusta Dög népe megtanult együtt élni a hosszan tartó téli hóval, és a faluból kivezető utakat a hófúvásokat enyhítendő, illetve elsősorban az utazók elkóborlását megakadályozandó, vastag deszkalapok szegélyezték. A helybéliek esetében az eltévedés nem számított volna sokat, mert egy meg nem énekelt zseni a több nemzedékkel korábbi falutanácsban előállt azzal az ötlettel, hogy véssenek jeleket minden tizedik fába a falut körbevevő erdőben, irdatlan — majdnem két mérföldes — távolságig. Egy örökkévalóságig tartott, és a jelek újravésése állandó feladat volt, amely a ráérő idővel rendelkező férfiakra várt, ám telente, amikor egy hóförgetegben bárki eltévedhetett otthonától alig néhány jardnyira, számos életet mentett meg a bevágásmintázat, amit a keresgélő ujjak az odatapadó hó alatt végül megtaláltak.

Ismét havazott, amikor lefordultak az útról egy csapásra, ahol, nyáridőn, a boszorkány háza tobzódó málnabozót és rejtelmes boszorkatermények közepette fészkelt.

— Nincsenek lábnyomok — mutatta ki Cern.

— Kivéve a rókákét — helyesbített Gulta. — Azt mondják, át tud változni rókává. Vagy bármivé. Még madárrá is. Akármivé. Ezért van az, hogy mindig tudja, mi történik.

Óvatosan körbenéztek. Egy távoli fatönkről valóban figyelte őket egy nyiszlett varjú.

— Azt mondják, a Nyekk-csúcson túl van egy egész család, akik át tudnak változni farkassá — folytatta Gulta, akire nem volt jellemző, hogy félbehagyjon egy ígéretes témát —, mert egy éjjel valaki rálőtt egy farkasra, és másnap a nénikéjük sántikált egy nyíl ütötte sebbel a lábán, és…

— Nem hinném, hogy az emberek állatokká tudnak változni — mondta Esk lassan.

— Valóban, Okoska kisasszony?

— Néne elég nagy. Ha rókává változna, mi történne azokkal a darabkákkal, amik nem férnének bele az új bőrébe?

— Hát csak elmágiázná őket valahová — felelte Cern.

— Nem hinném, hogy a mágia így működik — morfondírozott Esk. — Nem lehet csak úgy megtenni dolgokat, van egy olyan… mint a libikóka izé, ha lenyomod az egyik végét, a másik fölemelkedik… — A hangja elvékonyodott.

A fiúk jól megbámulták.

— El se tudom képzelni Nénét egy mérleghintán — közölte Gulta. Cern vihogott.

— Nem, úgy értem, hogy valahányszor történik valami, valami másnak is meg kell történnie… azt hiszem — magyarázkodott bizonytalanul Esk, miközben kikerült egy, a szokásosnál is magasabb hótorlaszt. — Csak a… másik irányba.

— Hülyeség — jelentette ki Gulta. — Mert, figyelj csak, emlékszel a vásárra múlt nyáron, ahol volt az a varázsló és elővarázsolta azokat a madarakat meg dolgokat a semmiből? Úgy értem, csak megtörtént, csak kimondta azokat a szavakat, meg hadonászott a kezével, és hipp-hopp, megtörtént. Nem volt semmiféle libikóka.

— Volt egy hinta — jegyezte meg Cern. — Meg az az izé, amiben izékkel kell megdobni más izéket, hogy izéket nyerj.

A beszélgetés elkalandozott, mint két kutyakölyök. Esk félfüllel hallgatta. Tudom, hogy hogy gondoltam, mondta magának. A varázslás könnyű, csak meg kell találni a helyet, ahol minden egyensúlyban van, és jól meglökni. Akárki meg tudja csinálni. Nincs benne semmi varázslat. Azok a nevetséges szavak meg a kézlengetés csak… az csak azért…

Megtorpant, meglepődve önmagán. Tudta, hogy hogy értette. Az egész ötlet ott volt kristálytisztán a lelki szeme előtt. De nem tudta, hogyan lehetne szavakba önteni, még saját maga számára sem.

Eléggé borzalmas dolgokat találni a saját fejedben, anélkül, hogy tudnád, hogy kerültek oda. Ez…

— Gyerünk, mert rámegy az egész napunk!

Esk megrázta fejét és bátyjai után sietett.

A boszorka házához annyit toldottak-foldottak, hogy eléggé lehetetlen volt kivenni, hogyan is nézhetett ki az épület eredetileg, feltéve, hogy egyáltalán volt eredeti épület. Nyáridőn a házat sűrű ágyások vették körbe, amikben a Néne által laza nagyvonalúsággal „Gyógyfüveknek” keresztelt növények tenyésztek — furcsa növények, szőrösek vagy alattomban meglapulóak vagy kúszómászók, szokatlan virágzattal vagy eleven gyümölcsökkel vagy kellemetlenül dagadozó hüvelyterméssel. Kizárólag Néne tudta, melyik mire való, és bármelyik örvösgalamb, ami elég éhes volt ahhoz, hogy rájuk vesse magát, általában magában kuncogva bukkant elő közülük és mindennek nekiment (vagy, esetleg, egyáltalán nem bukkant elő többé).

Most mindent mély hó takart. Egy szánalmas szélzsák csapkodta póznáját. Néne nem helyeselte a röpködést, de néhány barátja még használta a söprűjét.

— Elhagyatottnak látszik — jegyezte meg Cern.

— Nem füstöl — tette hozzá Gulta.

Az ablakok olyanok, mintha szemek lennénk, gondolta Esk, de nem mondta ki.

— Ez csak Néne házikója — szólalt meg fennhangon. — Nincs vele semmi baj.

A viskó ürességet sugárzott. Mindnyájan érezték. Az ablakok igenis szemeknek tűntek, fekete és fenyegető szemeknek a hóban. És a Kostetőn senki nem hagyja, hogy télvíz idején kialudjék nála a tűz, már csak puszta önérzetből se.

Esk azt akarta javasolni, hogy „Menjünk haza!”, de tudta, ha megteszi, a fiúk kapva-kapnak rajta. Így hát inkább azt mondta:

— Anya szerint a kulcs egy szögön lóg az árnyékszékben — és ez majdnem ugyanolyan rossznak bizonyult. Még egy közönséges, ismeretlen illemhely is tartogat apróbb borzalmakat, mint például darázsfészket, óriási pókokat, titokzatos zörrenő izéket a tetőn, és, egy igazán pocsék télen, egy kis, téli álmát alvó medvét, ami akut székrekedést okozott az egész családnak amíg csak nem sikerült meggyőzni őkelmét, hogy inkább a szénapajtában vackoljon el. Egy boszorka klozetjében akármi is lehet.

— Akkor megyek és megnézem, jó? — tette hozzá Esk.

— Ha akarod — vont vállat Gulta könnyedén, csaknem sikeresen elleplezve megkönnyebbülését.

Valójában, amikor végre sikerült kinyitnia az ajtót az összetorlódott hótól, az árnyékszék tiszta volt és takaros és nem tartogatott egy réges-régi kalendáriumnál fenyegetőbbet, pontosabban egy réges-régi kalendárium felénél, amit gondosan egy szögre aggattak. Néne elvi alapokon ellenezte az olvasást, ám ő lett volna az utolsó, aki azt mondja, hogy a könyveknek, különösképp olyan könyveknek, amiknek szép vékonyak a lapjai, nincs semmi haszna.

A kulcs megosztozott az ajtó melletti polcon egy lepkebábbal és egy gyertyacsonkkal. Nehogy megzavarja a begubózott lepkét, Esk óvakodva vette el, és visszairamlott a fiúkhoz. Lusta Dögön a főbejáratokat csak a menyasszonyok és a tetemek vették igénybe, és Néne mindig gondosan elkerülte, hogy akár egyik, akár másik váljék belőle. A hátulsó oldalon a hó fölhalmozódott az ajtó előtt, s senki se törte meg a jeget a vizeshordóban.

Mire keresztülásták maguk a hátsó ajtóig és rávették a kulcsot, hogy elforduljon, a fény kezdett eltűnni az égről.

Odabenn, a tágas konyha sötét volt és jéghideg és csak hótól szaglott. A konyha mindig sötét volt, de ők megszokták, hogy mindig hatalmas tűz ropog a széles kéménykürtő alatt, és annak szaga, valamint sűrű füstje érződik, amit a boszorkány épp akkor forral, ami néha megfájdította az ember fejét, máskor meg látomásokat okozott.

Határozatlanul körbetébláboltak, szólongatva, amíg Esk végül elhatározta, hogy tovább már nem halaszthatják az emelet átvizsgálását. A retesz csattanása a keskeny lépcsőházhoz vezető ajtón sokkal hangosabb volt, mint kellett volna.

Néne az ágyon feküdt, karját szorosan összefonva mellén. Az apró ablak tárva-nyitva állt. Porhót fújt be a szél a padlóra, az ágyra.

Esk az öregasszony alatti, különböző színű darabokból összevarrt takarót bámulta, mert vannak idők, amikor egy apró részlet addig terjeszkedik, míg betölti az egész világot. Szinte nem is hallotta, amikor Cern sírni kezdett: az apjára emlékezett, aki — hát nem meglepő? — két téllel ezelőtt készítette ezt a takarót, amikor a hóhelyzet csaknem ugyanilyen rossz volt és nem volt mit tenni a kovácsműhelyben, hogy hogyan használt föl minden kis rongyot, amik valahogy Lusta Dögre keveredtek a világ minden tájáról, hasonmásselymet, gondbőrt, vízipamutot, és thargagyapjút, és persze, mivel a varrásban sem jeleskedett, az eredmény egy eléggé fura, dudoros izé lett, inkább egy kilapított teknőc, mintsem takaró, és anyjuk nagylelkűen úgy határozott, hogy Nénének adják a legutóbbi Disznólesés Éjjelén, és…

— Meghalt? — kérdezte Gulta, úgy, mintha Esk az ilyesmiben szakértő lett volna.

Esk fölbámult Mállotviksz Nénére. Az öregasszony arca soványnak és szürkének látszott. Így néznek ki a halottak? Nem kéne a mellkasának emelkednie meg süllyednie?

Gulta összeszedte magát.

— Mennünk kéne, hogy hívjunk valakit és most kéne induljunk, mert mindjárt besötétedik — mondta határozottan. — De Cern itt marad.

A fivére rémülten nézett rá.

— Minek? — firtatta.

— Valakinek a halottal kell virrasztania — közölte Gulta. — Emlékszel, amikor az öreg Derghart Bátyó meghalt és Apának mennie kellett és ott ülni az összes gyertyával meg mindennel egész éjjel? Máskülönben valami ocsmány jön és elviszi a lelket a… valahova — fejezte be akadozva. — És akkor a holtak visszajárnak és kísértenek.

Cern nyitotta a száját, hogy újra zokogni kezdjen. Esk sietve közbeszólt:

— Majd én maradok. Cseppet se bánom. Ez csak Néne.

Gulta megkönnyebbülten pislogott rá.

— Gyújts meg valami gyertyát vagy ilyesmit — mondta. — Azt hiszem, azt illik ilyenkor. És aztán…

Az ablakpárkány felől kaparászás hallatszott. Egy varjú landolt, s ott állt, gyanakvóan pislogva rájuk. Gulta felrikoltott és hozzávágta a kalapját. A varjú szemrehányó károgással elrepült, s a fiú becsukta az ablakot.

— Már korábban is láttam errefelé — jegyezte meg. — Azt hiszem, Néne eteti. Etette — javította ki magát. — Akárhogyis, hamarosan jövünk vissza másokkal, alig egy kis időbe fog telni. Gyerünk, Ce.

Lecsattogtak a sötét lépcsőkön. Esk kikísérte őket, s bereteszelte az ajtót mögöttük.

A nap csak egy vörös labda volt a hegyek fölött, és néhány csillag már fenn ragyogott.

A lány körbemászkált a sötét konyhában, amíg rá nem talált egy mártott gyertyacsonkra meg a tűzszerszámra. Többszöri próbálkozás után sikerült meggyújtania, majd az asztalra állítania, bár a gyertya nem világította be a helyiséget, csupán árnyékokkal népesítette be a sötétséget. Aztán fölfedezte Néne hintaszékét a hideg tűzhely mellett, s letelepedett várakozni.

Telt az idő. Semmi sem történt.

Aztán megkoccant az ablak. Esk fölemelte a gyertyacsonkot s átkukucskált a vastag, kerek ablaktáblán.

Egy apró, sárga szem pislogott rá vissza.

A gyertya csöpögött és kialudt.

A lány mozdulatlanul állt, lélegzetet is alig vett. A kocogtatás újra kezdődött, aztán abbamaradt. Rövid időre csönd támadt, aztán megzördült az ajtókilincs.

Valami ocsmány jön, azt mondták a fiúk.

Visszatapogatózott, míg csaknem átesett a hintaszéken, aztán odahúzta és amennyire csak tudta, az ajtó elé ékelte. A kilincs még egy utolsót nyekkent, aztán elcsöndesedett.

Esk várt és hallgatózott, mígnem a csönd dübörögni kezdett a fülében. Aztán valami elkezdett a mosókonyha kis ablakához verődni, puhán, de kitartóan. Egy idő múlva a zaj megszűnt. Egy másodperccel később újra kezdődött a feje fölötti hálószobában — egy halk kaparó nesz, olyan karomkeltette hang.

Esk érezte, hogy bátorság kívántatik meg, de olyan éjszakán, mint ez, a bátorság csak addig tart, míg a gyertya ég. Keresztültapogatózott a sötét konyhán, szemét szorosan behunyta, amíg oda nem ért az ajtóhoz.

A tűzhely felől puffanás hallatszott, ahogy egy nagy, összeállt koromdarab lepottyant, és amikor a lány meghallotta a kétségbeesett kaparászást a kéményből, elhúzta a reteszt, kivágta az ajtót s kirontott az éjszakába.

A hideg késként döfött. A fagy kéreggel vonta be a havat. Esket egyáltalán nem érdekelte, hová megy, de a csöndes rémület égő eltökéltséget plántált belé, hogy olyan gyorsan érjen el oda, amilyen gyorsan csak lehetséges.

A kunyhóban a varjú nehézkesen landolt a tűzhelyen, csupa korom közepette, és ingerülten motyogott magában. Elugrándozott az árnyékba, és egy pillanattal később a lépcsőház ajtaján kattant a retesz, s a lépcsők felől szárnycsapkodás hallatszott.

Esk olyan magasra fölnyúlt, amennyire csak telt tőle, s körbetapogatta a fát a bevésett jelet keresve. Ezúttal szerencséje volt, de a pontok és rovátkák mintája tudatta vele, hogy több mint egy mérföldre van a falutól, és végig a rossz irányba rohant.

Az égen sajthéjhold és kicsi, fényes, könyörtelen csillagok vékony rétege látszott. Az erdő körülötte fekete árnyak és sápadt hó alkotta mintázatból állt, és a lány tisztában volt vele, hogy nem minden árnyék moccanatlan.

Mindenki tudta, hogy vannak farkasok a hegyeken, mert egyes éjjeleken vonyításuk visszaverődött a magas bércekről, de a csikaszok ritkán jöttek a falu közelébe — a modern ordasok azon túlélő ősök leszármazottai, amik megtanulták, hogy az emberhúsnak kifent éle van.

De az idő keményre fordult, és ez a falka elég éhes volt ahhoz, hogy mindent elfelejtsen a természetes kiválasztódásról.

Esk emlékezett arra, amit az összes gyereknek százszor elmondtak. Mássz föl egy fára. Gyújts tüzet. Ha minden kötél szakad, keress egy hegyes botot és legalább sebezd meg őket. Sose próbálj meg gyorsabban futni náluk.

A fa mögötte bükk volt, sima és megmászhatatlan.

Esk nézte, ahogy egy hosszú árny kivált előtte egy sötétségfoltból, és kissé közelebb jött. A lány letérdelt, kimerülten, rémülten, gondolkozásra képtelenül, és az égően fagyos hó alatt egy ág után kotorászott.

Mállotviksz Néne kinyitotta szemét és fölbámult a plafonra, ami repedezett és dudoros volt, mint egy sátor.

Összpontosított, hogy visszaemlékezzék arra, karja van, nem szárnya, és nem kell ugrándozzék. Mindenkor ajánlatos egy kicsit lefeküdni kölcsönvevés után, hogy az ember tudata hozzászokjon az ember testéhez, de tudta, hogy erre most nincs ideje.

— Az istállóját a büdös kölöknek! — motyogta, s megpróbált fölröppenni az ágytámlára. A varjú, ami ezen az egészen már több tucatszor átesett, és úgy vélekedett, már amennyiben a madarak képesek egyáltalán vélekedni, ami ugyancsak kétséges, hogy egy kiadós szalonnabőrke és ínyenc konyhai hulladék menü, na meg egy meleg nyugvóhely éjszakára nagyon is megéri az időnkénti kényelmetlenséget, hogy meg kell ossza tudatát Nénével, enyhe érdeklődéssel szemlélte őt.

Néne meglelte csizmáját, ledübörgött a lépcsőn, szigorúan ellenállva a késztetésnek, hogy lebegjen. Az ajtó tárva-nyitva állt, s a padlóra már beszitált némi porhó.

— Ó, a francba! — mondta. Eltöprengett, hogy vajon érdemes-e megpróbálni megtalálni Esk elméjét, de az emberi tudat sosem olyan éles és tiszta, mint az állati, és különben is, magának az erdőnek fölöttes pszichéje egy hevenyészett keresést annyira esélytelenné tesz, mint mondjuk meghallani a vízesés csobogást az égiháborúban. De még különösebb odafigyelés nélkül is észlelte a farkasok falkatudatát — éles, romlott érzés, ami a vér ízével tölti meg a szájat.

Épp csak ki tudta venni a kis, friss hóval félig megtöltött lábnyomokat a kéregben. Átkozódva és motyogva, Mállotviksz Néne maga köré vonta kendőjét és nekivágott.

A kovácsműhelyben a fehér macska fölébredt a maga privát padkáján, amikor meghallotta a legsötétebb sarokból érkező hangokat. Kovács gondosan bezárta maga mögött a hatalmas ajtókat, amikor elment a csaknem hisztérikus fiúkkal, és a macska érdeklődve figyelte, ahogy egy vékony árnyék megböködte a zárat, meg a zsanérokat próbálgatta.

Az ajtószárnyak tölgyfából készültek, amiket az idő és a hőség megkeményített, de ez nem akadályozta meg őket abban, hogy keresztül ne vágódjanak az egész utcán.

Kovács hallott valami hangot az égből, miközben a csapáson loholt. És Néne is. Eltökélt, a levegőt sebesen átszelő valami zümmögő hangja volt, olyan, mint a vadlibák röpte, s elhaladtában fölforralta és kicsavarta a hófelhőket.

A farkasok is hallották, ahogy alacsonyan dugóhúzózott a fák koronája fölött, és lecsapott a tisztásra. De mikor meghallották, már túl késő volt.

Mállotviksz Néne immár nem kellett a lábnyomokat kövesse. Megcélozta a hátborzongató fény távoli villanásait, a csapások és puffanások különös hangját, meg a fájdalom- és rettegésszülte nyüszítéseket. Két farkas száguldott el mellette, fülük egész lelapult a komor eltökéltségtől, hogy, bármi álljon is útjukban, négy mancson hordják el az irhájuk.

Letörő ágak reccsentek. Valami nagy és nehéz landolt a Néne melletti fenyőn, s zuhant le nyöszörögve a hóba. Egy másik farkas lapos ívben húzott el mellette úgy fejmagasságban, s visszapattant egy fatörzsről.

Csönd.

Néne átvergődött a hófedte ágak között.

Látta, hogy a havat egy fehér körben letaposták. Szélén néhány farkas hevert, vagy döglött, vagy olyan, ami bölcsen úgy határozott, nem mozdul.

A bot egyenesen meredt a hóban, és Nénének az az érzése támadt, hogy utána fordul, hogy szembenézhessen vele, ahogy óvakodva elment mellette.

A kör közepén volt egy kis halom is, szorosan maga köré gömbölyödve. Néne némi erőfeszítéssel letérdelt mellé, és gyöngéden odanyúlt.

A fütykös megmoccant. Nem sokkal volt több rezzenésnél, de a boszorkány keze megállt a levegőben, mielőtt megérintette volna Esk vállát. Fölbámult a fafaragásra, és kihívó pillantással biztatta, hogy csak moccanjon, ha mer.

Feszült volt a légkör. Aztán úgy tűnt, hogy a varázspálca meghátrál, noha nem mozdult, míg ugyanakkor valami teljességgel meghatározhatatlan módon világossá tette a boszorkány számára, hogy, ami a husángot illeti, ez nem vereség, csupáncsak taktikai megfontolás, és nem szeretné, ha a nő azt hinné, hogy valamiképp diadalmaskodott, mert erről szó sincs.

Esk megborzongott. Néne tétován megsimogatta.

— Én vagyok az, kicsim. Csak az öreg Néne.

Az összegömbölyödöttnek esze ágában se volt kigömbölyödni.

Néne az ajkába harapott. Nem volt egész bizonyos a dolgában gyerekeket illetően, úgy gondolt rájuk — már ha egyáltalán gondolt rájuk — mint olyasmikre, amik az állatok és emberek között találhatóak. A csecsemőket értette. Beteszed a tejet az egyik végen, és olyan tisztán tartod a másik véget, amennyire lehetséges. A felnőttek még ennél is könnyebb eset, mert maguk végzik az etetést is, a tisztítást is. De a kettő között a tapasztalat olyan világa bújt meg, ami iránt a boszorkány sosem érdeklődött igazán. Legjobb tudomása szerint az ember megpróbálja megakadályozni, hogy a gyerek elkapjon valami végzetest, és reménykedik, hogy a végén majd minden rendben lesz.

Néne valójában tanácstalan volt, de tudta, hogy valamit tennie kell.

— Az a csúnya limpes-lompos, nagy bozontos farkas-barkas ránk ijesztett? — kockáztatta meg.

A szándékozottal teljességgel ellenkező okból, ez hatásosnak tűnt. A labda mélyéről egy elfojtott hang így szólt:

— Én már nyolc éves vagyok, tudod.

— A nyolcéves emberek nem gömbölyödnek össze a hó közepén — mutatta ki Néne, tapogatózva a felnőtt-gyerek párbeszéd útvesztőjében.

A labda nem válaszolt.

— Valószínűleg van otthon tej meg sütemény — reszkírozta meg Néne.

Ennek nem volt észlelhető hatása.

— Eskarina Kovács, ha nem viselkedsz rendesen ebben a szent másodpercben, akkora pofont kapsz!

Esk óvatosan kidugta a fejét.

— Semmi szükség arra, hogy ilyen legyél!

Amikor Kovács a kunyhóhoz ért, Néne épp megérkezett, kézen fogva vezetve Esket. A fiúk apjuk mögül kukucskáltak.

— Ümm — mondta Kovács, nem egészen tisztában azzal, hogyan kell elkezdeni a beszélgetést azzal, aki feltehetőleg halott. — Ümm, azt mondták nekem, hogy maga… beteg. — Megfordult, és mérgesen rábámult a fiaira.

— Csak lepihentem, és biztos elszunyókáltam. Nagyon mélyen alszom.

— Igen — felelte tétován Kovács. — Nos. Hát akkor, minden rendben. Mi van Eskkel?

— Csak egy kis ijedség — jelentette ki Néne megszorítva a lánykezét. — Árnyékok meg ilyesmik. Jó melegre van szüksége. Épp le akartam fektetni az ágyamba, mert eléggé össze van zavarodva, ha nincs ellene kifogásod.

Kovács nem volt abszolút meggyőződve arról, hogy nincs ellene kifogása. De abban teljesen biztos volt, hogy a felesége, ugyanúgy mint az összes többi asszony a faluban, ünnepélyes hódolattal, mi több, félelemmel vegyes csodálattal tekint Mállotviksz Nénére, és ha ő most tiltakozni kezd, villámgyorsan el fogja veszteni a talajt a lába alól.

— Remek, remek — morogta —, ha nem okoz gondot. Majd érte küldök reggel, jó?

— Nagyszerű — válaszolta Néne. — Beinvitálnálak, de itt állok tűz nélkül…

— Nem, dehogy, teljesen rendben van így — hárította el Kovács sietve. — Vár rám a vacsorám. Kihűlőben — tette hozzá lepillantva Gultára, aki kinyitotta száját, hogy mondjon valamit, de aztán bölcsen meggondolta magát.

Amikor elmentek, és a két fiú hangja tiltakozva csöndült föl a fák közt, Néne ajtót nyitott, belökte Esket, s bereteszelte az ajtót maguk mögött. A kredenc fölötti tárolóhelyről levett két gyertyát és meggyújtotta őket. Aztán előhúzott néhány vén, de még használható gyapjútakarót, amik molyirtótót szaglottak, beléjük tekerte Esket, s leültette a lányt a hintaszékbe.

Ízületreccsenések és nyögések kíséretében letérdelt és elkezdett tüzet rakni. Bonyolult ügy volt, ami száraz taplógombával, faforgácsokkal, törött gallydarabkákkal és kiadós fújogatással meg átkozódással járt együtt.

Esk azt mondta:

— Nem muszáj így csináld, Néne.

Néne megmerevedett s ránézett a kandalló hátsó fémlapjára. Egész szép darab volt, amit évekkel korábban Kovács kovácsolt a számára, bagoly-és-denevér motívummal díszes. Ámbátor jelen pillanatban a dizájn hidegen hagyta.

— Azt mondod? — jegyezte meg halálos szenvtelenséggel. — Ismersz egy jobb módszert, mi?

— Meggyújtottra mágiázhatnád.

Néne jelentős figyelmet szentelt a gallyak rendezgetésének, bele a kelletlen lángokba.

— S hogy csinálnám azt, könyörgöm? — firtatta, kérdését látszólag a kandalló hátsó lapjához intézve.

— Ööö — felelte Esk —, én… én nem emlékszem. De te biztosan tudod amúgy is, nem igaz? Mindenki tudja, hogy tudsz mágiázni.

— Van ilyen varázs — közölte Néne —, meg amolyan varázs. Az a fontos, leányom, hogy tudd, mire való a mágia, és mire nem. És elhiheted nekem, hogy a varázslást sose szánták tűzgyújtásra, ebben egészen biztos lehetsz. Ha a Teremtő azt akarta volna, hogy mágiával gyújtsunk tüzet, akkor nem adott volna nekünk… ööö, gyufát.

— De meg tudnád gyújtani a tüzet igézéssel? — kérdezte Esk, miközben Néne a vén, fekete vízforraló kannát a kampójára aggatta. — Úgy értem, ha akarnád. Ha szabad lenne.

— Talán — válaszolta Néne, aki nem tudta; a tűznek nincs tudata, nem eleven, és ez csak kettő volt a három okból.

— Sokkal könnyebben tudnád lángra lobbantani.

— Ha valamit érdemes megcsinálni, akkor érdemes rosszul csinálni — jelentette ki Néne aforizmába, az ostromlott felnőtt végső mentsvárába, menekülve.

— Igen, de…

— Semmi de!

Néne kotorászott a kredencen álló sötét fadobozban. Büszke volt a Kostető növényeinek sajátságaira vonatkozó egyedülálló tudására — nála jobban senki sem ismeri a Fülfű, a Szűzi Óhaj és a Lecsüngő Amaránt számos fölhasználási módját — de akadtak alkalmak, amikor kénytelen volt ráfanyalodni a Külrészekből (amelyek, legalábbis ami őt illeti, mindent fölöleltek, ami egy nap járóföldnél távolabb feküdt) gyanakvó alkudozással beszerzett és féltő gonddal fölhalmozott gyógyszerek kicsiny készletére, hogy elérje a kívánatos eredményt.

Néhány száraz, vörös levelet pottyantott egy bögrébe, mézet és a kannából fonó vizet öntött bele, majd Esk kezébe nyomta. Aztán egy nagy, kerek követ helyezett a rostély alá — később, egy pokrócdarabba csavarva, jó lesz ágymelegítőnek —, és, szigorúan megparancsolva a lánynak, hogy ne moccanjon a székről, kiment a mosókonyhába.

Esk sarkával dobolt a szék lábán és kortyolgatta italát, aminek fura borsíze volt. Eltűnődött, vajon mi lehet. Természetesen kóstolta már Néne főzeteit, mind kisebb vagy nagyobb mértékben — attól függően, hogy a boszorkány szerint túlzásba vitted-e a cirkuszolást — mézzel édesítve, és Esk tudta, hogy Néne az egész hegységben híres az olyan betegségekre kotyvasztott bájitalairól, amikre az édesanyja — és hébe-hóba némely fiatal nőszemély — csak utalt, fölhúzott szemöldökkel és lehalkított hangon…

Amikor Néne visszament, a gyerek már aludt. Nem emlékezett arra, hogy került ágyba, vagy hogy Néne elreteszelte az ablakokat.

Mállotviksz Néne lement a lépcsőn s közelebb húzta a hintaszéket a tűzhöz.

Van itt valami, mondta magának, ami a gyerek elméjében lappang. Nem szeretett arra gondolni, mi az, de nem ment ki a fejéből, hogy mi történt a farkasokkal. Meg az egész beszélgetés, hogy mágiával gyújtsunk tüzet. Varázslók csinálnak olyat, ez az egyik első dolog, amit megtanulnak.

Néne fölsóhajtott. Csak egyetlen mód van a megbizonyosodásra, s már kezdett túl öreg lenni az ilyesmihez.

Fölkapta a gyertyát, s a mosókonyhán keresztül kiment a kecskék szállásául szolgáló sufniba. Az állatok félelem nélkül nézték, mindegyik a maga rekeszében, mint valami szőrös paca, a három száj ritmikusan csócsálta a napi szénaadagot. A lég melegtől és némi felfúvódástól szaglott.

Fönn a szarufáknál volt egy kis bagoly, egyike a számos teremtménynek, amik úgy találták, hogy Nénével élni megéri az esetenkénti kényelmetlenséget. Első szóra leröppent a boszorkány kezére, aki elgondolkozva simogatta meg a madár golyófejét, miközben keresett egy helyet, ahol kényelmesen fekhet. Egy nyaláb széna meg kell feleljen.

A nő elfújta a gyertyát, és hanyatt dőlt, ujján a gubbasztó madárral.

A kecskék rágtak, böfögtek, s nyeldekelték a maguk útját a meghitt éjszakán át. Az épületben csupán ők adtak ki hangot.

Néne teste elcsendesedett. A bagoly érezte, ahogy belép a tudatába, s jóindulatúan helyet adott. Néne tudta, hogy ezt meg fogja bánni, kétszeri Kölcsönvevés egyazon nap reggelre kelve olyan állapotban fogja hagyni, hogy semmire se lesz jó, és ráadásul borzasztóan vágyódni fog arra, hogy egeret egyen. Na persze, amikor fiatalabb volt, nem csinált nagy ügyet abból, hogy együtt fut a szarvasbikákkal, vadászik a rókákkal, megtanulja a vakondok fura, sötét útjait, alig is töltött egy éjszakát a saját testében. De mostanra nehezebbé vált, különösen a visszajövetel. Lehet, hogy eljön az az idő, amikor nem lesz képes visszatérni, talán az otthon maradt test csak megannyi halott hús lesz, és esetleg nem is lesz az olyan rossz megoldás, ha jobban meggondoljuk.

Ez az a fajta dolog, amire varázslók sose lesznek képesek. Ha egyáltalán fölmerülne bennük, hogy belépjenek egy teremtmény tudatába, tolvajként tennék meg, nem gonoszságból, hanem mert egyszerűen eszükbe se jutna, hogy másképp is lehetne, az idióta himpelléreknek. És ugyan mire lenne jó átvenni az uralmat egy bagoly teste fölött? Röptetni se tudnád, egy egész élet kell a megtanulásához. Az udvarias módszer az állat elméjének meglovaglása, olyan gyöngéden kormányozva, ahogy a szellő lebbenti a falevelet.

A bagoly megmoccant, föllibbent a keskeny ablakpárkányra, s csöndesen ellebegett az éjszakába.

A felhők eloszlottak, s a vékony hold beragyogta a hegyeket. Néne kikukucskált a bagoly szemén, miközben halkan szárnyalt a fák sorai közt. Ez az egyetlen módja az utazásnak, ha már a test rálelt a módszerre. Leginkább madarakat szeretett kölcsönvenni, arra használva őket, hogy fölfedezze az eldugott völgyeket a magasban, ahol senki se jár, a titkos tavakat fekete szirtek között, a csöpp kis fallal körülkerített mezőket egy darabka, puszta sziklafelületre biggyesztett sík termőföldön, amik rejtélyes és zárkózott lények tulajdonát képezték. Egyszer meglovagolta a vadlibákat, amik elröpültek a hegyek fölött minden tavasszal és ősszel, és élete legnagyobb sokkját élte át, amikor majdnem túlment a visszatérési körzeten.

A bagoly kitört az erdőből, a falu háztetői fölött suhant, s hózáport keltve leereszkedett a legnagyobb almafára Kovács gyümölcsösében. A fát elborította a fagyöngy.

Azonnal tudta, hogy igaza volt, amint karma a kérget érte. A fa neheztelt rá, a boszorkány érezte, hogy megpróbálja lelökni.

Nem megyek el, gondolta Néne.

Az éjszaka csöndjében így szólt a fa, Hát akkor csak zsarnokoskodj fölöttem, csak mert fa vagyok. Jellemző a nőkre.

Most legalább van valami hasznod, gondolta az asszony. Jobb fának lenni, mint varázslónak, mi?

Nem rossz élet, ismerte el a fa. Nap. Friss levegő. Rengeteg idő gondolkodni. És méhek is, tavasszal.

Volt valami buja abban, ahogy a fa azt mondta „méhek”, amitől Nénének, akinek több kaptára is akadt, egész elment a gusztusa a méztől. Olyan volt, mint amikor arra emlékeztetik az embert, hogy a tojás igazából még meg nem született csirke.

A lány, Esk, miatt jöttem, sziszegte.

Ígéretes gyermek, gondolta a fa, nagy érdeklődéssel figyelem őt. Az almát is szereti.

Te dög, mondta döbbenten Néne.

Mit mondtál? Ezer bocsánat, hogy merészelek levegőt se venni.

Néne közelebb oldalgott a törzshöz.

El kell ereszd a lányt, gondolta. A mágia elkezdett áthatolni.

Máris? Imponáló, mondta a fa.

De rosszféle varázslat!, rikoltotta Néne. Varázslói mágia, nem női varázs! A lány még nem tudja, mi ez, de a mágiája megölt egy tucat farkast ma éjjel!

Nagyszerű!, rikkantotta a fa. Néne huhogott dühében.

Nagyszerű? És mi lett volna, ha a bátyjaival veszekedett volna és kijön a sodrából, na mi?

A fa vállat vont. Hópelyhek esőztek ágairól.

Akkor hát oktatnod kell, jegyezte meg.

Oktatnom? S mit tudok én a varázslók képzéséről?

Akkor küldd egyetemre.

A gyerek nőnemű!, sivította Néne, föl-le ugrándozva az ágon.

És? Ki mondta, hogy nők nem lehetnek varázslók?

Néne tétovázott. A fa akár azt is kérdezhette volna, hogy a halak miért nem válhatnak madárrá. Nagy levegőt vett, hogy beszélni kezdjen. És megállt. Tudatában volt annak, hogy létezik egy csípős, éles, megsemmisítő, és, mindenek fölött, magától értetődő válasz. Éppen csak, legnagyobb bosszúságára, nem egészen tudta emlékezetébe idézni.

Nő még soha sem volt varázsló. Ez természetellenes. Ezzel az erővel azt is mondhatnád, hogy férfi is lehet boszorkány.

Ha úgy határozod meg a boszorkány fogalmát, mint olyan valaki, aki a pánkreatív vágy imádója, azaz, hódol az alapvető…, kezdte a fa, s több percen át ebben a modorban folytatta. Mállotviksz Néne türelmetlen bosszankodással hallgatta az olyan frázisokat, mint Anyaistennők és primitív holdimádat, és azt mondta magában, hogy tökéletesen tisztában van azzal, mivel jár a boszorkányság, gyógyfüvekkel és átkokkal és éjszakai repüléssel és általában a hagyomány tisztes oldalán maradással, és határozottan semmi köze sincs istennőkkel való kavaráshoz, legyenek anyák vagy sem, akik ezek szerint nagyon kétes trükkökkel szórakoznak. És amikor a fa elkezdett mezítelen táncolásról előadni, megpróbált oda se figyelni, mert bár tudatában volt annak, hogy réklijei és alsószoknyái szövevényes rétegei alatt valahol van valamiféle bére, ez egyáltalán nem jelentette azt, hogy helyeselte is.

A fa befejezte a monológot.

Néne várt, amíg egész biztos nem lett abban, hogy most már nem fog semmit hozzátenni, aztán megszólalt, Ez lenne hát a boszorkánymesterség, mi?

Az elméleti alapok, igen.

Nektek varázslóknak ugyancsak fura elképzeléseitek vannak a dolgokról.

A fa azt felelte, Immár nem varázsló, csupán fa vagyok.

Néne fölborzolta tollait.

Nos, akkor idehallgass, Miszter úgynevezett Elméleti Alapok Fa, ha a nőket varázslónak szánták volna, akkor képesek lennének hosszú, fehér szakáll növesztésére, és a lányból nem lesz varázsló, remélem, ez világos, a varázslóság nem a helyes módja a mágia használatának, semmi más, csak fények meg tűz meg a hatalommal való játszadozás és a kislány ebben nem fog részt venni, jó éjszakát kívánok!

A bagoly fölröppent az ágról. Csakis annak köszönhető, hogy Néne nem reszketett mérgében, hogy az megzavarta volna a repülést. Varázslók! Túl sokat beszélnek és bűvigéket tűznek bele könyvekbe, mint megannyi lepkét, és, ami a legrosszabb az egészben, azt gondolják, hogy az övék az egyetlen mágia, amit érdemes gyakorolni.

Néne egy dologban abszolút biztos volt. Nő még sosem volt varázsló, és most sem fognak ilyesmibe kezdeni.

Az éjszaka sápadt derekán érkezett vissza a kunyhóhoz. A teste legalább kipihente magát a szénacsomón aludva, és Néne remélte, hogy lesz néhány órája a hintaszékben, hogy rendbe tegye a gondolatait. Ez az az idő, amikor az éjszakának még nincs egészen vége, de a nappal sem kezdődött még el teljesen, amikor a gondolatok fényesen, világosan, álarc nélkül jelentkeznek. Ő…

A bot a falhoz támaszkodott a kredenc mellett.

Néne moccanatlan állt.

— Értem — szólalt meg végül. — Szóval ez ennek a módja, mi? Ráadásul a saját házamban?

Roppant lassan mozogva odament a kemencepadkához, rádobott néhány törött gallyat a parázsra, és addig fújtatott a fújtatóval, míg a lángok fölbömböltek a kéménybe.

Amikor elégedett volt az eredménnyel, megfordult, elővigyázatosságból bajsza alatt elmormogott néhány védelmező bűvigét, és megragadta a varázspálcát. Az nem állt ellen: a boszorkány majdnem hasra esett. De most már a markában tartotta, érezte a vibrálását, a mágia jellegzetes égiháborús sistergését benne, és nevetett.

Hát ennyire egyszerű. Most nincs benne semmi küzdelem.

Az istenek átkát hívva le minden varázslóra és összes alkotásukra, feje fölé emelte a fütyköst és, útközben rácsattintva a tűzbakokra, lecsapta, bele a tűz legforróbb részébe.

Esk fölsikoltott. A hang lepattant a hálószoba parkettjén át és átkaszált a sötét kunyhón.

Néne öreg volt és fáradt és nem teljesen kristálytiszta a dolgokat illetően egy ilyen hosszú nap után, de ahhoz, hogy az emberlánya boszorkányként életben maradhasson, szükséges a kénesség, hogy következtetésekre tudjon nagyon nagyot ugrani, és miközben a botra bámult a lángokban és a sikoltást hallgatta, a keze már nyúlt a nagy, fekete kannáért. Ráborította a tűzre, kirángatta a husángot a gőzfelhőből, és fölrohant a lépcsőn, rettegve attól, mit fog látni.

Esk a keskeny ágyon ült, megperzseletlenül, de sikítva. Néne karjába vette a gyereket, és megpróbálta megvigasztalni; nem volt egészen biztos benne, hogyan is kell ezt csinálni, de a zaklatott hátveregetés meg bizonytalan nyugtatgató mormogás hatni látszottak, és a sikolyok jajgatássá halkultak, végül hüppögéssé. Egyszer-egyszer Néne ki tudott venni szavakat, mint „tűz” meg „forró”, és a szája keskeny, keserű vonalba húzódott.

Végül visszafektette a gyereket, betakarta, és halkan leosont a lépcsőn.

A bot visszatámaszkodott a falhoz. A boszorkányt nem lepte meg, mikor látta, hogy a tűz egyáltalán nem hagyott rajta nyomot.

Néne úgy fordította a hintaszéket, hogy szemben legyen a varázspálcával, és leült, állát a tenyerébe támasztva, komor eltökéltség kifejezésével az arcán.

A hintaszék, önszántából, hamarosan elkezdett billegni. Ez volt az egyetlen nesz a csöndben, ami sűrűsödött és terjedt és betöltötte a szobát, akár egy rettenetes, sötét köd.

Másnap reggel, még mielőtt Esk fölkelt volna, Néne eldugta a botot a zsúpfedélben, ahol nem árthat.

Esk megette a reggelijét, s megivott egy pint kecsketejet anélkül, hogy a legutóbbi huszonnégy óra eseményeinek legkisebb nyomát mutatta volna. Ez volt az első alkalom, hogy röpke látogatásnál hosszasabban tartózkodott Néne kunyhójában, s míg az öregasszony elmosta az edényeket és megfejte a kecskéket, alaposan kihasználta a vélelmezett kutatási engedélyt.

Úgy találta, hogy a kunyhóbéli élet nem teljességgel egyértelmű. Például ott volt a kecskék nevének kérdése.

— De hát kell legyen nevük! — kiáltotta a lány. — Mindennek van neve.

Néne ránézett a vezérnőstény körte alakú horpasza fölött, mialatt a tej belelövellt a mély sajtárba.

— Nagyon is lehetséges, hogy van nevük kecskéül — jegyezte meg tétován. — Minek akarnának nevet emberi nyelven?

— Nos — kezdte Esk, és elhallgatott. Röviden törte a fejét. — Akkor hogy veszed őket rá, hogy azt csinálják, amit akarsz?

— Csak megcsinálják, és ha szükségük van rám, lármáznak.

Esk gyászosan átnyújtott egy szénacsutakot a vezérkecskének. Néne elgondolkozva szemlélte a gyereket. A kecskéknek igenis volt saját maguk adta nevük, ezt jól tudta: volt „a kecske, aki az én gidám”, „a kecske, aki az én anyám”, „a kecske, aki a nyáj vezére” és még fél tucat egyéb név, nem utolsó sorban köztük „a kecske, aki ez a kecske”. Bonyolult nyájtársadalmuk volt meg négy gyomruk és olyan emésztőrendszerük, ami nagyon szorgosnak hangzott csöndes éjeken, és Néne mindig úgy érezte, hogy mindezt olyan nevekkel illetni, mint például Boglárka, sértő egy nemes állatra nézvést.

— Esk? — szólt oda, elhatározva magát.

— Igen?

— Mi szeretnél lenni, ha megnősz?

Esk bambán bámult.

— Nem t’om.

— Nos — folytatta Néne, míg keze továbbra is fejt —, mit gondolsz, mit fogsz csinálni, amikor felnőtt leszel?

— Nem t’om. Férjhez megyek, gondolom.

— Szeretnél?

Esk szája elkezdte magát a „p” köré formálni, de elkapta Néne pillantását, és megtorpant, és elgondolkozott.

— Minden felnőtt, akit ismerek, házas — válaszolta végül, aztán még gondolkodott egy kicsit. — Kivéve téged — tette hozzá óvatosan.

— Ez igaz — szögezte le Néne.

— Nem akartál férjhez menni?

Most Nénére került a sor, hogy gondolkodóba essen.

— Sose jutottam hozzá — felelte végezetül. — Annyi minden más van, amit az ember meg kell tegyen, tudod.

— Apa azt mondja, boszorkány vagy — jelentette ki Esk, vállalva a kockázatot.

— Az vagyok.

Esk bólintott. A Kostetőn a boszorkányok olyan státusnak örvendenek, ami hasonló ahhoz, amit más kultúrák az apácáknak vagy adószedőknek vagy pöcegödör-tisztítóknak juttatnak. Azaz tisztelik, néha még csodálják is őket, általánosságban megtapsolják, hogy elvégeznek egy olyan munkát, amit ésszerű, hogy el kell végezni, ám az emberek sosem érzik igazán jól maguk egy légtérben velük.

Néne azt mondta:

— Szeretnéd megtanulni a boszorkaságot?

— Úgy érted, a mágiát? — kérdezte Esk fölcsillanó szemmel.

— Igen, a varázslást. De nem tűzijáték varázst. Igazi mágiát.

— Tudsz repülni?

— Vannak sokkal jobb dolgok a repülésnél.

— És én megtanulhatom őket?

— Ha a szüleid beleegyeznek.

Esk sóhajtott.

— Apám nem fog.

— Hát akkor majd szót váltok vele — nyilatkozta Néne.

— Hát idehallgass, Gordó Kovács!

Kovács folyamatosan hátrált a műhelyében, kezét félig fölemelte, hogy elhárítsa az öregasszony mérgét, aki közeledett hozzá, egyik ujjával a levegőbe döfködve jogos fölháborodásában.

— Én segítettelek a világra, te hülye férfi, és most sincs több eszed, mint akkor volt…

— De… — próbálkozott Kovács, egy testcsellel megkerülve az üllőt.

— A mágia rátalált a lányra! Varázslói varázs! Helytelen varázs, érted? Amit sose szántak neki!

— Igen, de…

— Van valami halvány fogalmad arról, hogy a mágia mire képes?

Kovács megroggyant.

— Nincs.

Néne elhallgatott, és egy kissé leeresztett.

— Nincs — ismételte meg némileg csöndesebben. — Nincs, hogyan is lehetne?

Leült az üllőre, és megkísérelt nyugodt gondolatokat gondolni.

— Figyelj! A mágiának van egy afféle… saját élete. Ez nem számít, mert… különben is, tudod, a varázslói varázs… — Fölnézett a férfi nagy, értetlen arcára és újra próbálkozott. — Nos, tudod, milyen az almabor?

Kovács bólintott. Úgy érezte, ebben a témában szilárdabb talajon áll, de nem volt benne biztos, hová vezet ez az egész.

— És ott van az a pálinka is. Az almórium — mondta a boszorkány. A kovács bólintott. Lusta Dögön mindenki produkált almóriumot: éjszakára kitették az almaboros hordócskát, s reggel leszedték róla a jeget, míg a végén csak egy csöppnyi tömény alkohol maradt.

— Nos, rengeteg almabort ihatsz és csak jobban fogod érezni magad tőle és ennyi az egész, nem igaz?

A kovács újra biccentett.

— De az almóriumot picike kupicákból iszod és nem iszol sokat és nem iszol gyakran, mert a fejedbe száll?

A kovács megint bólintott, és, tudatában, hogy nem túl jelentős mértékben járult hozzá a párbeszédhez, hozzátette:

— Úgy van.

— Ez a különbség — szögezte le Néne.

— A különbség mi között?

Néne sóhajtott egyet.

— A különbség a boszorkánymágia és a varázslói varázs között — mutatta ki. — És már megtalálta a leánykát, és ha a gyerek nem képes kézben tartani, akkor ott vannak Azok, akik majd irányítani fogják őt. A mágia lehet egy afféle kapu, és a másik oldalon nagyon kellemetlen Izék vannak. Érted?

A kovács bólintott. Nem igazán értette, de föltételezte, teljesen helyesen, hogy ha ezt a tényt elárulja, Néne belemegy a rettenetes részletekbe.

— A lányka elméje erős, és lehetséges, hogy beletelik némi időbe — folytatta Néne —, de előbb vagy utóbb Azok ki fogják hívni őt.

Kovács fölemelt egy kalapácsot a munkapadról, úgy nézett rá, mintha korábban sose látta volna, és letette.

— De — mondta — ha neki varázslói mágiája van, akkor a boszorkaság megtanulása nem vezet semmi jóra, igaz? Azt mondta, a kettő különbözik.

— Mindkettő mágia. Ha nem tanulhatsz meg elefánton lovagolni, akkor legalább tanulj meg megülni a lovon.

— Mi az az elefánt?

— Borzfajta — jelentette ki Néne. Nem úgy tartotta fönn az erdő-hitelességet negyven évig, hogy valaha is elismert volna bármilyen tudatlanságot.

A patkolókovács sóhajtott egyet. Tudta, hogy vereséget szenvedett. A felesége egész világossá tette, hogy támogatja az elképzelést, és most, hogy jobban meggondolja, vannak a dolognak előnyei. Végül is, Néne sem élhet örökké, és tulajdonképpen nem lesz az túl rossz, hogy az ember az apja a vidék egyetlen boszorkányának.

— Rendben van — mondta.

És így, miközben a tél fordult és megkezdte hosszú, vonakodó mászását a tavasz felé, Esk több napot töltött Mállotviksz Nénével egyhuzamban, tanulva a mesterséget.

Úgy nézett ki, főleg abból áll, hogy emlékezni kell dolgokra.

A leckék meglehetősen gyakorlatiasak voltak. Volt konyhaasztal-tisztítás és a Füvészkedés Alapjai. Volt kecskek-ganajozás és a Gombák Fölhasználása. Volt mosogatás és a Kisistenek Megidézése. Folyamatosan volt a nagy, szeszfőző rézüst felügyelete a mosókonyhában és a Lepárlás Gyakorlata. Mire a meleg Peremszelek elkezdtek fújni, és a hó csak kis latyakcsíkokban maradt meg a fák Tengelyfelőli oldalán, Esk megtanulta egy egész sor balzsam, több gyógyászati pálinka, vagy húsz különleges főzet, és számos rejtélyes bájital — amikrol Néne azt mondta, hogy majd idejekorán megtanulhatja a hasznuk — készítésének módját.

Amit viszont egyáltalán nem csinált, az a mágia volt.

— Mindent a maga idejében — ismételte Néne bizonytalanul.

— De én elvileg boszorkány vagyok!

— Még nem vagy boszorkány. Nevezz meg három növényt, ami jót tesz a beleknek.

Esk hátratette a kezét, behunyta a szemét, és azt mondta:

— A Pompázatos Pávatik virágkoronája, a Vénember Gatyája gyökérbele, a Vérző Tavirózsa szára, magtokja a…

— Jól van. Hol lehet víziuborkát találni?

— Tőzeglápban és posványos tavakban, azokban a hónapokban…

— Jó. Szépen haladsz a tanulásban.

— De ez nem varázslás!

Néne leült a konyhaasztalra.

— A mágia többnyire nem az — mondta. — Csak a megfelelő növények ismerete, és annak megtanulása, hogy figyelmet kell fordítani az időjárásra és az állatok szokásainak kiderítése. Na meg az emberek szokásainak kiismerése.

— És ennyi az egész? — kérdezte Esk elborzadva.

— Ennyi? Ugyancsak jókora ennyi! — csattant föl Néne. — De nem, nem ennyi az egész. Van más is.

— Nem tudnál megtanítani rá?

— Mindent a maga idejében. Semmi értelme, hogy máris megmutasd magad.

— Megmutassam magam? Kinek?

Néne szeme rávetődött a szobasarkok árnyaira.

— Sose törődj te azzal!

Aztán még a legutolsó, késlekedő hófoszlányok is eltűntek, és tavaszi szélviharok bömböltek a hegyekben. A levegő az erdőben avartól és terpentintől szaglott. Néhány korai virág dacolt az éjszakai fagyokkal, és a méhek elkezdtek kirepülni.

— Na már most, a méhek — nyilatkozta Mállotviksz Néne, — az igazi varázslat.

Óvatosan fölemelte az első kaptár fedelét.

— A méheid — folytatta, — adják a mézborod, a viaszod, a propoliszod, a mézed. Csudálatos dolog a méh. És ráadásul királynő uralkodik fölöttük — tette hozzá árnyalatnyi elismeréssel.

— Nem csípnek meg téged? — kérdezte Esk, kissé hátrébb lépve. Méhek özönlöttek ki a lépbál s árasztották el a durva fadoboz oldalait.

— Szinte soha — válaszolta Néne. — Varázst akartál. Figyelj !

Kezét a rovarok küszködő tömegébe dugta, s torka hátsó részéből halk, de átható, sipító hangot adott ki. Valami mozdult a sokadalomban, és egy nagy méh, hosszabb és kövérebb, mint a többi, mászott rá az asszony kezére. Néhány dolgozó követte őt, cirógatva és általánosságban véve gondoskodva róla.

— Ezt hogy csináltad? — faggatózott Esk.

— Á! — mondta Néne. — Szeretnéd tudni, mi?

— Igen, szeretném. Azért kérdeztem, Néne — felelte Esk komolyan.

— Mit gondolsz, használtam mágiát?

Esk lepislogott a méhkirálynőre. Aztán fölnézett a boszorkányra.

— Nem — bökte ki —, azt hiszem, egyszerűen csak sokat tudsz a méhekről.

Néne vigyorgott.

— Tökéletesen igaz! Na persze, ez a mágia egyik formája.

— Mi, csupáncsak a dolgok ismerete?

— Olyan dolgok tudása, amit mások nem tudnak — szögezte le Néne. Óvakodva visszapottyantotta a királynőt alattvalói közé, s lecsukta a kaptár fedelét.

— És azt hiszem, itt az ideje, hogy megtanulj néhány titkot — tette hozzá.

Na végre, gondolta Esk.

— De először is, tiszteletünk kell nyilvánítsuk a Kaptárnak — jelentette be Néne. Sikerült neki a „K”-t nagybetűvel kiejteni.

Gondolkozás nélkül, Esk pukedlizett egyet.

Néne nyaklevese a gyerek tarkóján csattant.

— Biccents, már mondtam neked — intette neheztelés nélkül. — Boszorkányok fejet hajtanak — Bemutatta.

— De miért? — panaszkodott Esk.

— Mert a boszorkányok muszáj, hogy mások legyenek, és ez része a titoknak — árulta el Néne.

A kunyhó peremiránti fala előtt leültek egy napszítta padra. Előttük a Gyógyfüvek már egy lábnyi magasra nőttek, sápadtzöld levelek rosszat sejtető gyűjteménye.

— Nohát — kezdte Néne, letelepedve. — Tudod, hol a kalap az előszobában az ajtó mellett? Menj és hozd ide!

Esk engedelmesen bement, és leakasztotta Néne kalapját. A kalap magas volt, csúcsos, és, természetesen, fekete.

Néne megforgatta a kezében és gondosan megszemlélte.

— Ebben a kalapban — jelentette be ünnepélyesen — van a boszorkánymesterség egyik titka. Ha nem tudod megmondani, mi az, akkor akár abba is hagyhatom a tanításod, mert ha már egyszer megismerted a kalap titkát, nincs visszaút. Mondd meg nekem, mit tudsz a kalapról.

— Megfoghatom?

— Csak tessék.

Esk a kalap belsejébe kukucskált. Volt benne némi merevítődrót, hogy a fejfedőnek legyen valamilyen alakja, meg két hajtű. Ez volt minden.

Nem érződött különlegesnek és nem voltak titkos zsebei. Csak egy jellegzetes boszorkakalap volt. Néne mindig föltette, amikor a faluba ment, de az erdőben csak egy bőrcsuklyát viselt.

A lány megpróbált visszaemlékezni egyes részletekre a leckékből, amiket Néne oly szűkmarkúan és kelletlenül adott. Nem az, amit tudsz, hanem az, amit mások nem tudnak. A mágia lehet valami helyes dolog rosszkor, vagy valami helytelen jókor. Lehet…

Néne mindig viseli a faluban. És a nagy, fekete köpönyeget, ami egész biztosan nem mágikus, mert a tél nagy részében kecsketakaróként szolgált és Néne tavasszal kimosta.

Esk elkezdte érezni a válasz formáját, és nem nagyon tetszett neki. Olyan volt, mint Néne feleleteinek zöme. Csak játék a szavakkal. Az asszony olyan dolgokat mondott, amiket egész életedben tudtál, csak más módon, ezért fontosnak hangzottak.

— Azt hiszem, tudom — bökte ki végül.

— Hát akkor ki vele.

— Ez valahogy két részből áll.

— Igen?

— Ez egy boszorkány kalapja, mert te viseled. De te meg azért vagy boszorkány, mert viseled a kalapot. Ümm.

— Azaz… — sugallta Néne.

— Azaz az emberek látnak téged jönni a kalapban meg köpenyben és tudják, hogy boszorkány vagy és emiatt működik a varázslatod? — fejezte be Esk.

— Pontosan — értett egyet Néne. — Kobakológiának hívják. — Megérintette ezüstszín haját, amit olyan szoros kontyba fogott, hogy követ tudott volna törni vele.

— De ez nem valódi! — tiltakozott Esk. — Ez nem mágia, ez…, ez…

— Idehallgass! — szólt Néne. — Ha adsz valakinek egy üveg vörös, filléres patikaszert felfúvódás ellen, lehet, hogy hatni fog, igaz, de ha azt akarod, hogy egész biztosan hasson, akkor csinálnod kell valamit azért, hogy a páciens elméje hatásossá tegye a maga számára. Mondd azt neki, hogy ez tündérborba palackozott holdsugár vagy ilyesmi. Mormolj fölötte egy kicsit. Ugyanígy megy a megátkozással.

— Megátkozással? — nyögte elhalóan Esk.

— Aha, megátkozással, leányom, és nem kell ilyen döbbenten nézni! Te is fogsz átkot mondani, ha szükség lesz rá. Amikor egyedül vagy, és nincs kéznél segítség, és…

Tétovázott, és kellemetlenül tudatában Esk kérdő tekintetének, akadozva fejezte be:

— …és a népek nem tisztelnek. Mondd hangosan, mondd szövevényesen, mondd hosszasan, zagyválj, ha muszáj, de bizony működni fog! Másnap, amikor ráver a kalapáccsal az ujjára, vagy leesik a létráról, vagy megdöglik a kutyája, emlékezni fog. És legközelebb tisztességesebben fog viselkedni.

— De ez még mindig nem tűnik mágiának — morogta Esk, lábával csoszogva a porban.

— Egyszer megmentettem egy férfi életét — magyarázta Néne. — Különleges orvosság, naponta kétszer. Forralt víz, benne egy kis bogyólével. Azt mondtam neki, hogy a törpéktől vettem. Ez a leglényegesebb része az orvosolásnak, de tényleg. A legtöbben simán kigyógyulnak a legtöbb dologból, ha egy kis energiát fektetnek bele, neked csak ösztönzést kell adnod ehhez.

Olyan kedvesen veregette meg Esk kezét, amennyire csak lehetséges.

— Egy kissé fiatal vagy még ehhez — mondta —, de ahogy öregszel, rá fogsz jönni, hogy a legtöbb ember nem túl gyakran teszi ki a lábát a saját fejéből. Te szintén — tette hozzá gnómikusan.

— Nem értem.

— Nagyon meg lennék lepve, ha értenéd — vetette oda sietősen Néne —, de mondhatsz nekem öt gyógyfüvet, ami jó a száraz köhögésre.

A tavasz most már komolyan nekiállt a kibontakozásnak. Néne elkezdte Esket hosszú sétákra vinni, amik fölemésztették az egész napot, eldugott tavacskákhoz vagy föl a magasba a hegyomladékon, hogy ritka növényeket gyűjtsenek. Esk élvezte, hogy magasan a hegyekben erősen süt a nap, de a levegő ennek ellenére metszően hideg. A legmagasabb csúcsok némelyikéről egész a Perem-óceánig el lehetett látni, ami körbeölelte a világot; a másik irányba a Kostető vonult a távolba, örök télbe burkolózva. Egész a Tengelyig húzódott a hegyvonulat, ahol, általános vélekedés szerint, az istenek lakoznak egy tíz mérföld magas szikla- és jégszirten.

— Az istenek tűrhetőek — jelentette ki Néne, miközben megették az ebédjük és nézték a panorámát. — Te nem háborgatod az isteneket, és ők nem jönnek ide háborgatni téged.

— Sok istent ismersz?

— Néhányszor láttam a viharisteneket — válaszolta Néne —, és persze Hokit.

— Hoki?

Néne egy levágott héjú szendvicset rágcsált.

— Ó, ő egy természetisten — mondta. — Néha tölgyfaként nyilvánul meg, vagy félig férfiként, félig kecskeként, de én leginkább abban a megjelenési formájában látom, amit rohadt nyűgnek neveznék. Na persze, csak az erdők mélyén lehet őt megtalálni. Fuvolázik is. Rendkívül rosszul, ha épp tudni akarod.

Esk a hasán feküdt, és elnézett keresztül az alanti földeken, ahol néhány rettenthetetlen, egyéni vállalkozó dongó járőrözött a kakukkfűnyalábok fölött. A nap melengette a hátát, de, itt fönn, még mindig akadtak apró hófuvatok a sziklák tengely felőli oldalán.

— Mesélj nekem azokról a földekről, ott lenn! — kérte lustán.

Néne rosszallóan pillantott tízezer mérföldnyi tájképre.

— Azok csak más helyek — szögezte le. — Olyanok, mint itt, csak különböznek.

— Vannak ott városok meg izék?

— Meghiszem azt!

— Sose mentél oda, hogy megnézd?

Néne visszaült, gondosan úgy rendezve szoknyáját, hogy több hüvelyknyi tiszteletreméltó pamutflanellt feltárjon a napvilágnak, és a meleg simogathassa vén csontjait.

— Nem — felelte. — Éppen elég gond van erre, anélkül, hogy elmennénk keresni őket külrészeken.

— Egyszer álmodtam egy városról — mesélte Esk. — Százával voltak benne emberek, volt benne egy épület nagy kapukkal, és azok varázskapuk voltak…

Olyan hang hallatszott mögüle, mint mikor elszakad a szövet. Néne elaludt.

— Néne!

— Mnf?

Esk egy pillanatra elgondolkozott.

— Szerinted korán van? — kérdezte furfangosan.

— Mnf.

— Azt mondtad, idejekorán fogsz nekem mutatni valami igazi mágiát — folytatta Esk —, és most korán van.

— Mnf.

Mállotviksz Néne kinyitotta a szemét, és fölnézett egyenesen az égre; itt fönn sötétebb volt, inkább lila, mint kék. Azt gondolta: miért ne? A lányka gyorsan tanul. Többet tud a füvészkedésről, mint én. Az ő korában Tumultus Szüle már a Kölcsönvevést meg az Átváltozást meg a Küldést gyakoroltatta velem minden órán. Lehet, hogy túl óvatos vagyok.

— Csak egy kicsit? — kérlelte Esk.

Néne megforgatta a gondolatot fejében. Nem jutott eszébe egyetlen további kifogás sem. Egész biztosan meg fogom bánni ezt, mondta magának figyelemre méltó jövőbelátással.

— Rendben — vakkantotta kurtán.

— Igazi mágiát? — esengett Esk. — Nem még több gyógynövényt vagy kobakológiát?

— Igazi mágiát, ahogy te nevezed, igen.

— Egy varázsigét?

— Nem. Egy Kölcsönvevést.

Esk arca várakozásteljes kifejezést öltött. Nénének úgy tűnt, hogy a kislány elevenebbnek látszik, mint bármikor korábban.

Néne végignézett az előttük elnyúló völgyeken, míg meg nem találta, amit keresett. Egy szürke sas keringett lustán egy távoli, kék ködbe vesző erdődarabka fölött. A madár tudata jelenleg nyugodt volt. Pont jó lesz.

Az asszony gyöngéden odahívta, és a sas elkezdett feléjük keringeni.

— Az első dolog, amire emlékezni kell a Kölcsönvevéskor, az, hogy valahol kényelemben és biztonságban kell lenned — mondta a boszorkány, elsimítva a füvet háta mögött. — Legjobb ágyban.

— De mi a Kölcsönvevés?

— Feküdj le és fogd meg a kezem! Látod ott fönn a sasmadarat?

Esk fölhunyorgott a sötét, fonó égboltra.

Volt ott… két babafigura lenn a füvön, ahogy ő megfordult a szél körül…

Érezte a levegő ostorozását és feszítését a tollain keresztül. Mivel a sas nem vadászott éppen, csak egyszerűen élvezte a nap melegét szárnyain, az odalenti föld pusztán érdektelen folt volt. De a levegő, a levegő bonyolult, változékony, háromdimenziós izé volt, csigavonalak és távolba vesző kanyarok egymásba fonódó mintázata, termikoszlopok köré épült áramlások hullámvasútja. Érezte…

…hogy egy gyöngéd szorítás féken tartja őt.

— A következő nem elfelejtendő dolog — folytatta Néne hangja nagyon közelről — az, hogy ne zaklasd föl a tulajdonost. Ha hagyod, hogy észrevegye, ott vagy, akkor vagy küzdeni fog ellened, vagy pánikba esik, és egyik esetben sincs semmi esélyed. Ő egy egész életet töltött sasként, te meg nem.

Esk nem szólt semmit.

— Nem ijedtél meg, ugye? — kérdezte Néne. — Az első alkalommal hathat rád úgy, és…

— Nem vagyok megijedve — válaszolta Esk, és: — Hogyan irányítom?

— Sehogy. Még nem. Különben is, egy igazán vad teremtés irányítását nem olyan könnyű megtanulni. Valahogy… sugallnod kell neki, hogy esetleg bizonyos dolgok megtevéséhez kedve támadhatna. Szelídített állattal persze teljesen más. De egyetlen teremtményt se tudsz rávenni olyasmire, ami teljességgel ellenkezik a természetével. És most próbáld megtalálni a sas tudatát.

Esk saját tudata hátterében észlelte Nénét, mint valami ritkás ezüstfelhőt. Némi keresgélés után megtalálta a sast. Nem sokon múlt, hogy nem szalasztotta el. A madár elméje kicsi volt, éles, és bíborszínű, mint egy nyílhegy. Kizárólag a repülésre koncentrált, és észre sem vette a lányt.

— Remek — mondta elismerőleg Néne. — Nem fogunk messzire menni. Ha azt akarod, hogy forduljon meg, akkor…

— Igen, igen — türelmetlenkedett Esk. Megfeszítette az ujjait, akárhol is voltak éppen, mire a madár nekifeszült a levegőnek és megfordult.

— Nagyszerű — hökkent meg Néne. — Ezt hogy csináltad?

— Én… nem is tudom. Olyan magától értetődőnek látszott.

— Hmm. — Néne óvatosan ellenőrizte az apró sas tudatát, ami még mindig teljességgel tudatlan volt afelől, hogy utasai vannak. Néne őszinte elismerést érzett, ami rendkívül ritkán fordult elő.

A hegy fölött lebegtek, mialatt Esk izgatottan kipuhatolta a sas érzékszerveit. Néne hangja duruzsolt a tudatában, utasításokat adva, meg iránymutatást meg figyelmeztetéseket. Fél füllel hallgatta. Túlságosan bonyolultan hangzott. Miért ne tudná átvenni az irányítást a sas elméje fölött? Semmi baja se lenne tőle.

Látta, hogyan tehetné meg, csak egy egyszerű fortély volt, olyan, mint csettinteni az ujjaival — ami valójában még sosem jött össze neki — és aztán megtapasztalhatná, milyen is a repülés valójában, nem csak másodkézből.

Aztán arra is képes lenne…

— Ne — szólt közbe csöndesen Néne. — Semmi jó nem sülne ki belőle.

— Mi?

— Tényleg azt hiszed, hogy te vagy az első, lányom? Azt hiszed, közülünk még egynek se jutott eszébe, hogy milyen csuda dolog lenne, ha másik testbe bújnánk s taposnánk a szelet vagy vizet lélegeznénk? És tényleg azt hiszed, hogy ilyen egyszerű lenne az egész?

Esk ferdén nézett rá.

— Semmi szükség ilyen csúnyán nézni rám — folytatta Néne. — Egy nap hálás leszel nekem. Ne kezdj addig játszadozni, míg nem tudod, mibe vágsz bele, he? Mielőtt trükközni kezdenél, meg kell tanuld, hogy mit csinálj, ha a dolgok balul ütnek ki. Meg se próbálj addig járni, amíg nem tudsz szaladni.

— Képes vagyok érezni, hogy hogyan kell csinálni, Néne.

— Az lehet. Nehezebb, mint amilyennek látszik, a Kölcsönvevés, bár azt elismerem, hogy van hozzá adottságod. Ennyi elég mára, vigyél minket vissza magunk fölé, és megmutatom neked, hogyan kell Visszatérni.

A sas a két fekvő alak fölött csapkodta a levegőt, és Esk látta, lelki szemével, ahogy két csatorna megnyílik nekik. Néne tudatformája eltűnt.

Most…

Néne tévedett. A sas elméje alig küszködött, és nem volt ideje pánikba se esni. Esk saját tudatába burkolva tartotta. Egy másodpercig vonaglott, aztán beléolvadt.

Néne időben nyitotta ki a szemét, hogy lássa, amint a madár rekedt diadalkiáltást hallat, alacsonyan lekanyarodik a fűfedte görgeteg fölött, és elsuhan lefelé a hegyoldalon. Egy pillanatig távolodó pötty volt, aztán eltűnt, csak még egy viszszahangzó rikoltást hagyva maga után.

Néne lenézett Esk csöndes alakjára. A kislány elég könnyű volt, de hosszú az út hazáig, és már késő délutánra járt.

— A francba — mondta, különösebb nyomaték nélkül. Fölállt, leporolta a ruháját, és, az erőfeszítés nyögésével, a vállára emelte Esk tehetetlen testét.

Magasan a kristályos alkonyati levegőben a hegyek fölött a sas-Esk még magasabbra tört, mámorosan a repülés puszta életörömétől.

Hazafelé Néne összetalálkozott egy éhes medvével. Az asszony háta sajgott, és nem volt olyan hangulatban, hogy rámorogjanak. Néhány szót mormolt suttogva, és a medve, röpke ámulatára, tiszta erőből nekisétált egy fának, és több óráig nem nyerte vissza öntudatát.

Amikor hazért a kunyhóba, Néne ágyba dugta Esk testét, s fölszította a tüzet. Bevitte a kecskéket a levegőről és megfejte őket, és befejezte az esti házimunkákat.

Megbizonyosodott arról, hogy minden ablak nyitva áll, és, amikor elkezdett sötétedni, meggyújtott egy lámpást, s az ablakpárkányra helyezte.

Mállotviksz Néne általában nem aludt többet néhány óránál éjjelente, és éjfélkor újra fölébredt. A szoba nem változott, bár a lámpának lett egy saját kis naprendszere nagyon hülye éjjeli pillékből.

Amikor hajnalban újra fölébredt, a gyertya már réges-rég leégett, és Esk még mindig a Kölcsönvevő felületes, fölébreszthetetlen álmát aludta.

Amikor kihajtotta a kecskéket az istállóból, Néne fürkészően nézett az égre.

Eljött a dél, és a fény fokozatosan kiürült egy újabb napból. Néne céltalanul föl-alá járkált a konyhában. Némelykor háztartási teendők dühödt rohamai törtek ki rajta; ősöreg morzsákat bányászott ki teketória nélkül a padlólapok repedéseiből, és a kandalló hátsó fémlapjáról levakarta a tél kormát és grafitporral az elkopásig fényesítgette. A kredenc hátuljából egy egérfészket udvariasan, de határozottan a kecskeólba lakoltatott.

Leszállt az alkony.

A Korongvilág fénye öreg és lassú és nehézkes. A kunyhóajtóból Néne figyelte, ahogy elszivárgott a hegyekből, arany patakokban csordogálva át az erdőn. Itt-ott tócsákba gyűlt a mélyedésekben, aztán elhalványult és elenyészett.

Az asszony hangosan dobolt az ujjaival az ajtófélfán, egy kis, keserű nótát zümmögve.

Megpitymallott, és a kunyhó üres volt, eltekintve Esk testétől, csöndesen és mozdulatlanul az ágyon.

Ám ahogy az arany fény lassan áramlott keresztül a Korongon, mint a dagály első áradása az iszapos lapályon, a sas magasabbra szárnyalt a mennybolton, lassú, erőteljes szárnycsapásokkal.

A világ egésze kiterült Esk alatt — az összes kontinens, az összes sziget, az összes folyó és, legfőképp, a Perem-óceán hatalmas gyűrűje.

Semmi más nem akadt itt fönn, még hang se.

Esk pöffeszkedett ebben az érzésben, még nagyobb erőfeszítésre ösztökélve lankadó izmait. Ám valami nem stimmelt. A gondolatai, kibújva irányítása alól, körbe-körbe kergetőztek és megsemmisültek. Fájdalom, életöröm, és fáradtság áramlott tudatába, de úgy tűnt, mintha ugyanakkor más dolgok meg kifolynának belőle. Emlékképek enyésztek el a szélben. Amint kapcsolatot talált egy gondolathoz, az elillant, mit sem hagyva maga mögött.

Jókora adagokat veszített önmagából, és nem tudott visszaemlékezni, mit veszített el. Pánikba esett, megkísérelt visszaásni dolgokhoz, amikben biztos volt…

Én Esk vagyok, és elloptam egy sas testét, és a szélt érzete a tollakban, az éhség, az odalenti nem-ég végigkutatása…

Újra megpróbálta. Én Esk vagyok, és a szélirány keresése, az izmok sajgása, a levegő hasítása, a hideg…

Én Esk vagyok magasan a levegő párás-nedves fehér fölött, minden fölött, az ég ritkás…

Én vagyok én.

Néne kint volt a kertben, a méhkaptárok között, a kora reggeli szél csapkodta szoknyáit. Kaptártól kaptárig ment, megkocogtatva fedelük. Aztán maga elé nyújtott karral állt a kaptárok köré ültetett borrágó és mézfő sűrűben, és valamit énekelt, olyan magas hangon, hogy normális ember meg se hallotta volna.

De a kaptárokból viharos zümmögés kélt, s a levegő hirtelen tele lett nehéz, nagy szemű, mély hangú herékkel. A boszorkány feje fölött köröztek, kántálását basszus döngicsélésükkel egészítve ki.

Aztán elrepültek, a tisztás fölött növekvő fénybe fölszárnyalva, a fák fölött özönölve.

Köztudott — legalábbis, köztudott a boszorkák körében —, hogy minden méhkolónia, mondhatni, csak része a Rajnak nevezett teremtménynek, ugyanúgy, ahogy az egyes méhek a kastudat alkotósejtjei. Néne nem túl gyakran vegyítette gondolatait a méhekével, részben mert a rovarok tudata fura, idegen dolog, aminek bádogíze van, de főként azért, mert azt gyanította, hogy a Raj sokkalta intelligensebb nála.

Tudta, hogy a herék hamarost elérik a vadméh-kolóniákat az erdő mélyén, s órákon belül a hegyi legelők minden egyes szögletét ugyancsak tüzetesen fogják megvizsgálni. Nem tehetett mást, mint várt.

Délben visszatértek a herék, és Néne kiolvasta a kastudat metszően csípős gondolataiból, hogy Esknek semmi nyoma.

Visszament a kunyhó hűvösébe, s leült a hintaszékbe, az ajtóra meredve.

Tudta, mi kell legyen a következő lépés. Még a gondolatát is rühellte. Azonban fogott egy rövid létrát, recsegve fölmászott a tetőre, és kihúzta a varázsbotot rejtekhelyéről a zsúpban.

Jéghideg volt és párolgott.

— Akkor hát a hóhatár fölött — morogta Néne.

Lemászott, s egy virágágyásba döfte a fütyköst. Hosszasan fixírozta. Az a rettenetes érzése támadt, hogy az viszontfixírozza.

— Nehogy azt hidd, hogy nyertél, mert nem úgy van — csattant föl a boszorkány. — Csak annyi az egész, hogy nincs időm piszmogásra. Tudnod kell, hol a gyerek. Megparancsolom neked, hogy azonnal vigyél hozzá!

A husáng faarccal, merően nézett.

— A… — Néne elhallgatott, mert tudása kissé berozsdásodott invokációkat illetőleg — a tőke és kő által megparancsolom neked!

Tevékenység, mozgás, lendületesség — mindezen szavak tökéletesen alkalmatlanok lennének a bot reakciójának leírására.

Néne megvakarta az állát. Emlékezett a kis leckére, amit minden gyereknek megtanítanak: mi is a varázsszó?

— Kérlek? — szuggerálta.

A varázsbot megremegett, egy kissé kiemelkedett a földből, megfordult a levegőben úgy, hogy hívogatótag derékmagasban függött.

Néne hallotta, hogy a söprűnyelek már megint nagy divatba jöttek a fiatalabb boszorkák körében, de ő maga ezt nem helyeselte. Nincs rá mód, hogy az ember tiszteletre méltóan nézzen ki, miközben vadul száguld a levegőben egy háztartási eszköz fedélzetén. Ráadásul, határozottan léghuzatosnak is látszott a dolog.

De most nincs idő tiszteletreméltóságra. Csak addig halasztgatva az elkerülhetetlent, míg lerántotta kalapját az ajtó mögötti kampójáról, Néne fölküzdötte magát a fütykösre és letelepedett rajta olyan kényelmesen, ahogy csak tudott, természetesen mintha női nyeregben ülne, s szoknyáit szigorúan térde közé szorította.

— Rendben — mondta. — Most akkkkkkkkkkk…

Szerte az erdőben az állatok kitörtek és szanaszét rebbentek, midőn az árnyék elhaladt fölöttük, visítva és átkozódva. Néne elfehéredett ujjpercekkel kapaszkodott, vékony lába vadul rugdosott, mikor, magasan a fák koronája fölött, fontos tudnivalókat tanult meg a súlypontról és a légörvénylésről. A bot kilőtt előre, mit sem törődve jajveszékelésével.

Addigra, mire a husáng a fennsík mezői fölé érkezett, a boszorkány valamennyire megbarátkozott a dolgokkal, ami azt jelentette, hogy képes volt már csak térdével meg kezével kapaszkodni, feltéve, hogy nem bánta, ha fejjel lefelé lóg. A kalapja legalább hasznos volt, lévén áramvonalas.

A bot fekete szirtek között siklott, magas, csupasz völgyek mentén, ahol, azt mondják, a Jégóriások napjaiban jégfolyók folytak. A levegő vékonynak és csípősnek érzett a légcsőben.

Váratlanul megálltak egy hófúvás fölött. Néne leesett, s lihegve hevert a hóban, míg megpróbált visszaemlékezni, miért is kell elszenvedje ezt az egészet.

Néhány lábnyira egy tollcsomó hevert egy kiugró szikla alatt. Amikor Néne megközelítette, egy fej akadozva fölemelkedett, és a sas ádáz, rémült pillantással meredt rá. Megpróbált elrepülni, de előreesett. Amikor az asszony odanyúlt, hogy megérintse, a sas kicsípett egy takaros háromszög alakú húsdarabot a kezéből.

— Értem — jegyezte meg Néne halkan, konkrétan senkinek. Körülnézett, s talált egy körülbelül megfelelő nagyságú sziklatömböt. Az illem kedvéért néhány másodpercre eltűnt mögötte, és mikor újra megjelent, kezében tartott egy alsószoknyát. A madár hánykolódott, tönkretéve számos hétig tartó aprólékos, petit-point hímzést, ám végül sikerült bebugyolálnia és úgy tartania, hogy el tudja kerülni a sas szórványos kitöréses támadását.

Néne odafordult a bothoz, ami most egyenesen állt a hófúvásban.

— Hazagyalogolok — jelentette ki hűvösen.

Kiderült, hogy egy több száz láb mély, éles fekete sziklákban végződő lejtőre néző hegynyúlvány völgyében vannak.

— Nos, jól van — törődött bele —, de lassan fogsz repülni, megértetted? És nem mész magasra.

Valójában, mivel egy kissé tapasztaltabb volt már, és, talán, mert a bot is jobban odafigyelt, az út visszafelé csaknem higgadt volt. Néne majdhogynem azt gondolta, hogy, idővel, képes lesz csak simán utálni a repülést, ahelyett, hogy irtózna tőle. Az kellett volna, hogy legyen valami lehetőség megakadályozni önmagad a kényszeres lenézésben, oda le, a messzimesszi földre.

A sas elterpeszkedett a rongyszőnyegen az üres tűzhely előtt. Ivott egy kis vizet, ami főlőtt Néne előzőleg elmormolt néhány bűvigét, amit szokásosan olyankor használt, amikor imponálni akart az ügyfeleknek, de sosem lehessen tudni, még az is lehet, hogy van egy kis hatásuk, és behabzsolt egy pár nyers húscafatot.

Amit nem tett, az az intelligencia legcsekélyebb jelének produkálása volt.

Az asszony eltűnődött, vajon a jó madarat hozta-e haza. Megkockáztatott egy újabb vágást, s keményen belenézett a sas gonosz, narancssárga szemébe, és megpróbálta meggyőzni magát, hogy messze lenn, a mélyén, csaknem a láthatóságon túl, látott egy fura kis csillanást.

Körbetapogatózott a sas fejében. A sastudat még mindig rendben ott volt, eleven és éles, de volt ott valami más is. Az elmének persze nincs színe, mindazonáltal a sas tudatának alkotóelemei bíborszínűnek tűntek. Körülöttük és összegubancolva velük, halvány ezüstrostok látszódtak.

Esk túl későn tanulta meg, hogy az elme alakítja a testet, hogy egy dolog a Kölcsönvevés, de a tényleges formaváltás álmának megvan a maga beépített büntetése.

Néne ült és hintázott. Tanácstalan volt, ezt elismerte. Az összegabalyodott tudatok kibogozása meghaladja erejét, meghaladja bárkinek az erejét a Kostetőn, meghaladja még a…

Nem hallatszott hang, de talán valami változott a levegő szövedékében. Fölnézett a botra, amit csak azért tűrt el, hogy visszajöhessenek a kunyhóba.

— Nem — szögezte le szigorúan.

Aztán azt gondolta: kinek a javára mondtam ezt? Az enyémre? Ebben aztán van erő, ha nem is a nekem való fajta.

Viszont nem akad erre semmiféle más. És talán már így is elkéstem.

Lehet, hogy soha nem is lehettem volna eléggé korán.

Kinyúlt újra a madár fejébe, hogy elcsitítsa félelmét, eloszlassa páni rettegését. A sas engedte, hogy fölvegye, s esetlenül gubbasztott a csuklóján, karmai vért fakasztottak, olyan szorosan markoltak.

Néne fogta a botot és fölment a lépcsőn oda, ahol Esk feküdt a keskeny ágyon a vénségesen alacsony mennyezetes hálószobában.

Az ágytámlára ültette a madarat, s figyelmét a botra fordította. A faragások ismét elmozdultak tekintete súlya alatt, sose tárva föl igaz alakjuk.

Néne nem volt járatlan az erő használatában, de tudta, gyöngéd nyomást alkalmaz, hogy a dolgok árapályát befolyásolhassa. Természetesen nem így fogalmazta meg — azt mondta volna, hogy mindig akad egy emelőkar, ha tudod, hol keresd. A botban lévő hatalom kíméletlen volt és ádáz, azon erőkből lepárolt mágia-nyersanyag, amik magát a világegyetemet látják el hajtóanyaggal.

Ennek ára lesz. És Néne eleget tudott a varázslóságról ahhoz, hogy biztos legyen benne, az ár magas lesz. De ha az ár miatt aggódsz, mit keresel a boltban?

Megköszörülte torkát, s eltűnődött, hogy mi a fenét kéne most csináljon. Talán ha…

Az erő úgy ütötte meg, mint egy fél tégla. Érezte, hogy fogja és megemeli, így hát ámultan látta lepillantva, hogy lába szilárdan a padlóhoz tapad. Megpróbált előrelépni, mire mágikus kisülések recsegtek a levegőben körülötte. Kinyúlt, hogy megtámaszkodjék a falon, mire az ősöreg fagerenda megmoccant s leveleket hajtott. A varázserő forgószele örvénylett a szobában, fölkapta a port és röviden rendkívül zavarba ejtő formát adott neki, a mosdóállványon a kancsó és a mosdótál, a különösen megkapó rózsabimbó mintával, szilánkokra tört. Az ágy alatt a hagyományos porcelántrió harmadik tagja valami borzasztóvá változott és elsomfordált.

Néne kinyitotta száját, hogy káromkodjék, és meggondolta magát, amikor szavai szivárványszélű felhőkké bomlottak.

Lenézett Eskre és a sasra, ami mindezt nem is vette észre, és megpróbált összpontosítani. Hagyta magát a madár fejébe siklani, és megint látta az elme alkotóelemeit, az ezüst rostokat oly szorosan a bíbor köré tekeredve, hogy azonos alakot öltöttek. De most azt is látta, hogy a fonatok hol érnek véget, és hol kezdené egy megfontolt rántás vagy taszajtás kigombolyítani őket. Olyan nyilvánvaló volt, hogy hallotta magát fölnevetni, s a hang elkavargott narancsszín meg vörös árnyalatokban és eltűnt a plafonban.

Telt az idő. Még a fején keresztüllüktető erővel is fájdalmasan nehéz feladat volt, mint a tű befűzése holdvilágnál, de végül kezében volt egy maroknyi ezüst. Abban a lassú, súlyos világban, ahol a látszat szerint jelenleg tartózkodott, fogta a gombolyagot és lassan Esk felé hajította. Felhővé alakult, forgott, mint egy örvény, és elenyészett.

Néne tudatában volt egy metsző, csivitelő zajnak, meg az árnyaknak látómezeje szélén. Nos, az ilyesmi előbb-utóbb mindenkivel megesik. Megjöttek Ők — mint mindig, idevonzotta Őket a mágiakitörés. Az ember egyszerűen meg kell tanulja, hogy oda se fütyüljön Rájuk.

Néne arra ébredt, hogy a ragyogó napfény nyársként tűz a szemébe. Az ajtónak roskadva tölthette az éjszakát, s úgy érezte magát, mintha az egész testének fogfájása lenne.

Vakon kinyúlt fél kézzel, meglelte a mosdóállvány peremét, és ülő helyzetbe húzta magát. Nem igazán lepte meg, mikor látta, hogy a kancsó és a mosdótál pont ugyanúgy néznek ki, mint korábban; valójában a puszta kíváncsiság fölülkerekedett fájdalmain és gyorsan bekukkantott az ágy alá ellenőrizendő, igen, a dolgok visszatértek normális medrükbe.

A sas még mindig az ágytámlán gubbasztott. Esk aludt az ágyban, és Néne látta, hogy ez igazi alvás, nem az elhagyott test mozdulatlansága.

Most nem tehet mást, csak reménykedhet: Esk nem azzal az ellenállhatatlan vággyal fog fölébredni, hogy lecsapjon a nyulakra.

Levitte az ellen nem álló madarat a földszintre, s szabadon engedte a hátsó ajtónál. A sas nehézkesen fölröppent a legközelebbi fára, ahol letelepedett pihenni. Volt egy olyan érzése, hogy valakire neheztelnie kéne, de ha az élete múlt volna rajta, se tudott volna visszaemlékezni, miért.

Esk kinyitotta szemét, és hosszú ideig meredt a mennyezetre. A hónapok során megismerkedett a vakolat minden egyes dudorával és repedésével, amik együttesen egy bizarr, feje tetején álló tájat hoztak létre, amit aztán benépesített egy bonyolult, saját találmányú civilizációval.

Fejét elárasztották az álmok. Kihúzott egy kart a takaró alól és megbámulta, azon tűnődve, miért nem borítja toll. Ez az egész nagyon elképesztő.

Lelökte a paplant, átlendítette lábát az ágy szélén, kitárta szárnyát a szélrohamba s kilebbent a világba…

A puffanás a hálószoba padlóján rohanva csalta föl Nénét a lépcsőkön, aki aztán átölelte és magához vonta a kislányt, amikor azon kitört a rettegés. Előre-hátra ringatózott sarkán s értelmetlen nyugtató hangokat adott ki.

Esk fölnézett rá, arca az elborzadás maszkja.

— Éreztem, ahogy megszűnök!

— Igen, igen. Most már minden jól van — mormolta Néne.

— Te ezt nem érted! Még a nevemre se voltam képes viszszaemlékezni! — sikoltotta Esk.

— De most emlékszel.

Esk habozott és ellenőrizte.

— Igen — mondta. — Hát hogyne. Most már.

— Szóval nem történt semmi baj.

— De…

Néne fölsóhajtott.

— Megtanultál valamit — jelentette ki, és úgy gondolta, biztonságos egy kis szigorúságot elegyíteni hangjába. — Azt mondják, egy kevés tudás veszélyes, de feleannyira se rossz, mint a nagy adag tudatlanság.

— De mi történt?

— Azt hitted, hogy a Kölcsönvevés nem elég. Azt hitted, hogy remek dolog lesz ellopni más testét. De most már tudnod kell, hogy a test olyan, mint egy… mint egy édes kocsonyás puding. Formát húz a tartalomra, érted? Nem lehetséges, hogy egy kislány tudata létezzen egy sas testében. Mindenesetre nem sokáig.

— Sassá váltam?

— Igen.

— Egyáltalán nem én voltam?

Néne egy ideig elgondolkodott. Mindig szünetet kellett tartson, amikor a beszélgetés Eskkel túlvezette őt a tisztességes emberek szókincsének határain.

— Nem — szólalt meg végül —, nem abban az értelemben, ahogy te gondolod. Csak egy sas, esetleg néha fura álmokkal. Mint ahogy szoktad álmodni azt, hogy repülsz, talán a madár emlékezett volna járásra meg beszédre.

— Örgh.

— De már vége az egésznek — nyugtatta Néne, megajándékozva a gyereket egy vékony mosollyal. — Újra saját magad vagy, és a sas is visszakapta a tudatát. A nagy bükkön ücsörög az árnyékszék mellett; szeretném, ha kitennél neki némi ennivalót.

Esk visszaült a sarkára, s elnézett egy pontra Néne feje mellett.

— Voltak ott nagyon különös izék — jegyezte meg könnyed modorban. Néne megpördült.

— Úgy értem, egy afféle álomban láttam az izéket — folytatta Esk. Az öregasszony döbbenete olyannyira látható volt, hogy tétovázni kezdett, megijedve, hogy valami rosszat mondott.

— Miféle izék? — kérdezte Néne.

— Afféle nagydarab lények, mindenféle formájúak. Csak üldögéltek.

— Sötét volt? Úgy értem, ezek az Izék sötétben voltak?

— Azt hiszem, voltak csillagok. Néne?

Mállotviksz Néne a falat bámulta.

— Néne? — ismételte meg Esk.

— Mmf? Igen? Ó — Néne megrázta magát. — Igen. Értem. És most azt szeretném, ha lemennél és fognád a szalonnát, ami a kamrában van, és kitennéd a madárnak, megértetted? Az is jó ötlet lenne, ha megköszönnéd neki. Sose tudhatja az ember.

Amikor Esk visszajött, Néne kenyérszeleteket vajazott. A kislány odahúzta a hokedlit az asztalhoz, de az öregasszony felé intett a kenyérvágó késsel.

— Kezdjük a lényeggel! Állj föl! Nézz rám!

Esk csodálkozva megtette. Néne belevágta a kést a kenyérvágó deszkába, s megcsóválta fejét.

— A francba! — mondta, csak úgy bele a világba. — Fogalmam sincs róla, hogy ők hogy szokták csinálni, ahogy én ismerem a varázslókat, biztos, van valami szertartás, mindig komplikálják a dolgokat…

— Hogy érted?

Néne oda se fütyült rá, csak odament a kredenc melletti sötétsarokhoz.

— Valószínűleg fél lábbal egy vödörnyi hideg zabkásában kéne állnod, fél kesztyűben meg minden ilyesmi — mondta a magáét. — Egyáltalán nem akartam ezt megtenni, de Ők rákényszerítenek.

— Miről beszélsz, Néne?

Az öreg boszorka kirántotta a varázsbotot kellemes árnyékából, s tétován Esk felé lengette.

— Itt van. A tied. Vedd el! Csak abban reménykedem, hogy helyesen cselekszem.

Igazából a bot átnyújtása a tanítványoknak rendszerint egy roppant lenyűgöző ceremónia, különösképp, ha a botot egy idősebb mágustól öröklik; az ősi tannak megfelelően hosszú és rémisztő a megpróbáltatás, ami magában foglal álarcokat, csuklyákat, kardokat, és félelmetes esküvéseket, hogy az ember nyelve kivágassék, belső részeit vadmadarak csipegessék, hamvaikat a nyolc szélbe szórják és így tovább, ha… Csak azután, hogy néhány órát ilyesmivel töltött, lehet egy tanoncot befogadni a Bölcsek és Fölvilágosodottak testvériségébe.

Ezenkívül van egy hosszú-hosszú beszéd is. Puszta véletlenségből Néne ennek pont a lényegét foglalta össze dióhéjban.

Esk elvette a botot, és alaposan szemügyre vette.

— Nagyon tetszetős — jegyezte meg tétován. — A faragások egész csinosak. Mire való?

— Ülj le. És most az egyszer nagyon figyelj ide. Azon a napon, amikor megszülettél…

— …és nagyjából ennyi.

Esk keményen nézett a botra, aztán Nénére.

— Varázsló kell legyek?

— Igen. Nem. Nem tudom.

— Ez nem válasz, Néne — hányta szemére Esk. — Az vagyok vagy nem vagyok?

— Nő nem lehet varázsló — szögezte le Néne kereken. — Természet ellen való. Ilyen alapon akár nő létedre patkolókovács is lehetnél.

— Igazából én sokszor megfigyeltem apát és nem értem, mién ne…

— Figyelj — vágott közbe Néne sietve —, nem lehet női varázsló ugyanúgy, ahogy férfi boszorka se, mert…

— Hallottam férfi boszorkákról — említette meg Esk szerényen.

— Vajákosok!

— Azt hiszem.

— Úgy értem, nincsenek férfi boszorkányok, csak hülye férfiak — magyarázta némi hévvel Néne. — Ha a férfiak boszorkányok volnának, akkor varázslók lennének. Az egész visszavezethető a… — megkocogtatta a fejét — …kobakológiára. Hogy hogyan működik az agyad. Tudod, a férfiak agya másképp működik, mint a miénk. Az ő varázslatuk csupa szám, meg szöglet, meg él, és hogy mit csinálnak a csillagok, mintha az számítana bármit is. Az egész csak hatalom. Az egész csak… — Néne elhallgatott, és a felszínre hozta kedvenc szavát, amivel kifejezte mindazt, amit megvetett a varázslóságban — …gyommetria.

— Hát akkor minden rendben van — felelte megkönnyebbülve Esk. — Itt maradok és megtanulom a boszorkaságot.

— Á! — sóhajtotta Néne komoran. — Könnyű neked ezt mondani, de nem hiszem, hogy a dolog ilyen egyszerű lesz.

— De te azt mondtad, hogy a férfiak varázslók, a nők boszorkányok, és nem lehetséges fordítva.

— Igaz.

— Na hát akkor — mutatta ki diadalmasan Esk —, meg van oldva minden, nem igaz? Akár akarom, akár nem, muszáj boszorka legyek.

Néne a botra mutatott. Esk vállat vont.

— Ez csak egy vén husáng.

Néne fejét rázta. Esk pislantott egyet.

— Nem?

— Nem.

— És nem lehetek boszorkány?

— Nem tudom, mi lehetsz. Fogd meg a botot!

— Mi?

— Fogd meg a botot! Na már most, a rostélyon megraktam a tüzet. Gyújtsd meg!

— A tűzszerszám… — kezdte Esk.

— Egyszer azt mondtad nekem, hogy van jobb módszer a tűzgyújtásra. Mutasd meg nekem!

Néne fölállt. A konyha félhomályában úgy tűnt, mintha megnőtt volna, mígnem betöltötte az egész teret változékony, foszlányos árnyékokkal, amikből sütött a fenyegetés. Szeme mereven fixírozta Esket.

— Mutasd meg nekem! — parancsolta, és a hangja csupa jég volt.

— De… — tiltakozott Esk kétségbeesetten magához szorítva a nehéz botot, és elhátrált, fölborítva a hokedlit siettében.

— Mutasd meg nekem!

Esk sikoltva megpördült. Tűz csapott ki az ujjaiból, s ívelt át a szobán. A gyújtós olyan erővel robbant föl, hogy a bútor szétrepült a teremben és egy ádáz zöld fénylabda fröcsögött a tűzhelyen.

Váltakozó minták száguldottak felületén, ahogy sisteregve pattogott a köveken, amik megrepedtek, majd elfolytak. A kandalló hátsó vaslapja néhány másodpercig bátran ellenállt, mielőtt elolvadt volna, mint a viasz; utolsó megjelenési formája pusztán elmosódott vörös maszat volt a golyó felületén, majd megszűnt. Egy pillanattal később követte őt a vízforraló kanna.

Pont akkor, amikor úgy nézett ki, hogy megy utánuk a kémény is, az ősöreg tűzhelykő föladta, és egy végső freccsenéssel, a tűzgolyó elsüllyedt a látképből.

Egyszer-egyszer egy reccsenés vagy gőzpamacs jelezte útját a földben. Ettől eltekintve csönd volt, az a hangos, sziszegő csönd, ami a fülrepesztő lárma után hallható, és az után a radioaktív tekintet után a helyiség koromsötétnek tűnt.

Végül Néne előmászott az asztal mögül, és olyan közel kúszott a lyukhoz, amit még mindig lávakéreg vett körbe, amennyire csak mert. Visszahőkölt, amikor egy újabb túlfűtött, gombaformájú gőzfelhő lövellt föl.

— Azt mondják, törpetárnák vannak a Kostető alatt — jelentette be mellékesen. — Szavamra, a rohadék kis vakarcsokra vár némi meglepetés.

Megböködte a hűlő vastócsát, ahol a vízforraló kanna volt korábban, és hozzátette:

— Kár a kandallólapért. Baglyok is voltak rajta, tudod.

Reszkető kézzel, óvatosan megtapogatta megperzselődött kontyát.

— Azt hiszem, ilyenkor jól esik egy csésze… egy csésze hideg víz.

Esk ültében ámulva nézegette a saját kezét.

— Ez igazi mágia volt — szólalt meg végül. — És én csináltam.

— Az igazi mágia egyik formája — javította ki Néne. — Ezt sose felejtsd el! És nem is akarod majd ezt csinálni álladóan. Ha benned van, meg kell tanulnod irányítani.

— Meg tudsz tanítani rá?

— Én? Nem!

— Hogyan tanulhatom meg, ha senki se fog engem tanítani?

— Oda kell menned, ahol ezt tudják. Varázslóiskolába.

— De azt mondtad…

Néne megállt a kancsó megtöltésében a vizesvödörből.

— Igen, igen — csattant föl. — Sose törődj azzal, mit mondtam, vagy a józan ésszel vagy bármivel. Néhanap arra kell menj, amerre a dolgok visznek, és úgy vélem, te így vagy úgy varázslóiskolába fogsz menni.

Esk mérlegelte ezt.

— Úgy érted, ez a végzetem? — kérdezte végezetül.

Néne vállat vont.

— Valami olyasmi. Valószínűleg. Ki tudja?

Azon az éjjel, sokkal azután, hogy Esk lefeküdt, Néne föltette a kalapját, friss gyertyát gyújtott, s előhúzott egy kis fadobozt kredencbéli rejtekhelyéről. Volt benne egy üveg tinta, egy vénülő lúdtollpenna, és néhány papírlap.

Nénét nem töltötte el felhőtlen örömmel, amikor a betűk világával kellett szembenézzen. Szemét kidüllesztette, nyelvét kidugta, homlokán izzadságcsöppek gyöngyöztek, de a penna kapirgálta útját a lapon az alkalmankénti „ó, a francba!” vagy „egye meg a fene!” kíséretében.

A levél a következőképpen szólt, bár erről a változatról hiányoznak az eredeti pacái, áthúzásai, viasz- és izzadságfoltjai.

Az FöWarázlónack, Látatlan Egyedem, Üdvöszlet, Reméllem, levelem jo egesseggben talájja, elkűldök magáhosz eggy biszonjos Escarina Kovátst, meg vagyon bene a varászoloság adocsága, de mit lehetne még teni véle, aztat nem tudom, dolgos tremtés, tiztán tartya szeméjét, útyzintén iáratos küllönfelle házkörüli tendőkben, küldökk véle Pénzet is, aggyák a zistenek, hoty hoszu ledyen az életje s napjai bekésen érjenek véget, Eszmerelde Malotvix (Mss), Bosszorka.

Néne föltartotta a gyertyafénybe, és kritikusan vizsgálgatta. Igazán jól sikerült levél volt. A „küllönfellé”-t a Kalengyáriomból vette, amit esténként olvasni szokott, és ami mindig „küllönfelle járványok”-at és „küllönfelle balszerencsék”-et jövendölt. Néne nem tudta egész biztosan, mit jelent, de ennek ellenére átkozottul jó szó volt.

Gyertyaviasszal lepecsételte a levelet, s a kredencre tette. Holnap majd otthagyja a küldöncnek, hogy kézbesítse, amikor bemegy a faluba, hogy új vízforraló kannát kerítsen.

Másnap reggel Néne különös gondot fordított az öltözködésre, kiválasztva egy béka- és denevérmintás fekete ruhát, egy nagy bársonyköpenyt, vagy legalábbis egy köpönyeget, amit olyan anyagból készítettek, ahogy a bársony kinéz harminc évi folyamatos viselés után, na meg a szakma csúcsos kalapját, amit kalaptűkkel gyötört a helyére.

Először a kőműveshez néztek be, hogy megrendeljék a tűzhelykő pótlását. Aztán betértek a kovácshoz.

Hosszan tartó, viharos találkozás volt. Esk kibóklászott a gyümölcsösbe, s fölmászott megszokott helyére az almafán, míg a házból kihallatszott apja ordítozása, anyja sirása és a hosszú, csöndes szünetek, amik azt jelentették, hogy Mállotviksz Néne halkan beszél abban a tónusban, amit Esk magában „rendben!” hangnak hívott. Az öregasszony néha határozott, kimért modorban beszélt. Azon a hangon, amit valószínűleg a Teremtő is használt anno. Akár varázslatos volt, akár csak kobakológia, kizárta a vitatkozás lehetőségét. Világossá tette, hogy márpedig a dolgok pontosan úgy lesznek, ahogy mondja, akármiről beszéljen is.

A szellő gyöngéden rázogatta a fát. Esk egy ágon ült és szórakozottan himbálta a lábát.

Varázslókra gondolt. Mágusok nem valami gyakran jöttek Lusta Dögre, de szólt róluk jó néhány történet. Egy varázsló bölcs, erre emlékezett, és általában nagyon vén, és hatékony, szövevényes, rejtélyes varázslatokat varázsol, s szinte mindnek van szakálla. Valamint mind, kivétel nélkül, férfi.

A boszorkányokkal kapcsolatban szilárdabb talajon állt, mert Nénével elbattyogott meglátogatni néhány falusi boszorkát egy kicsit arrébb a hegységben, meg különben is, a boszorkányok jelentős szerepet játszanak a kostetői folklórban. Egy boszorkány fortélyos, erre emlékezett, és általában nagyon vén, vagy legalábbis megpróbál vénnek látszani, és kissé gyanús, egyszerű, organikus varázslatokat varázsol, s némelyiknek van szakálla. Valamint mind, kivétel nélkül, nő.

Volt valami alapvető probléma ebben az egészben, amit nem igazán tudott megfejteni. Miért ne lehetne…

Cern és Gulta hatalmas robajjal zúdultak le az ösvényen, s a fa alatt lökdösődve, egymást taszigálva megálltak. Az elbűvöltség és a lekicsinylés vegyes érzésével bámultak föl húgukra. A varázslók és boszorkányok áhítat tárgyai, de a nővérek nem. Valahogy az a tudat, hogy a saját nővéred boszorkánynak tanul, az egész szakmát leértékeli.

— Te nem is tudsz igazán mágiázni — mondta Cern. — Igaz?

— Naná, hogy nem tudsz — tódította Gulta. — Mi ez a husáng?

Esk lenn hagyta a fához támasztva a botot. Cern óvatosan megböködte.

— Nem akarom, hogy hozzányúljatok — sietett a bot védelmére Esk. — Kérlek. Ez az enyém.

Cern normális körülmények között egy golyóscsapágy érzékenységével bírt, de, nagy meglepetésére, a keze félúton megállt a böködésben.

— Amúgy se kell nekem — motyogta, hogy elrejtse zavarát. — Csak egy vacak sétapálca.

— Igaz az, hogy tudsz mágiázni? — kérdezte Gulta. — Hallottuk, amikor Néne azt mondta, hogy tudsz.

— Az ajtónál hallgatóztunk — tette hozzá Cern.

— Ti azt mondtátok, hogy nem tudok — jegyezte meg fölényesen Esk.

— Nos, tudsz vagy sem? — faggatta Gulta vörösödő arccal.

— Talán.

— Nem tudsz!

Esk lenézett a fiú arcába. Szerette a bátyjait, amikor ezt az eszébe idézte, egy afféle kötelességtudó módon, bár általában nadrágba bújtatott, fülsüketítő lármagyűjteményként emlékezett rájuk. Ám volt valami rettentően malacszerű és kellemetlen abban, ahogy Gulta fölmeredt rá, mintha Esk korábban személy szerint megsértette volna őt.

A lány érezte, hogy a teste bizseregni kezd, és a világ hirtelen nagyon élesnek és tiszta körvonalúnak látszott.

— De tudok — szögezte le.

Gulta a húgáról a botra nézett, s szeme összeszűkült. Gonoszul belerúgott.

— Vén sétapálca!

Úgy néz ki, gondolta a kislány, mint egy mérges kismalac.

Cern sikolyai először a hátsó ajtóhoz csalták Nénét és a szülőket, aztán rohanva jöttek a salakos ösvényen.

Esk az almafa elágazásában ücsörgött, álmodozó-merengő kifejezéssel arcán. Cern a fa mögé bújt, arca pusztán keret egy vörös, mandularezgető üvöltés körül.

Gulta meglehetősen meghökkenten ült ruhái halmán, amik többé nem illettek rá, és ormányát ráncolta.

Néne odalépdelt a fához, míg kampós orra egy magasságba nem került Eskével.

— Emberek disznóvá változtatása nem engedélyezett — sziszegte. — Még a fiútestvéreké sem.

— Nem is én csináltam, magától történt. Különben is, el kell ismerned, hogy ez a test sokkal jobban illik hozzá — válaszolta Esk méltányosan.

— Mi folyik itt? — érdeklődött Kovács. — Hol van Gulta? Mit keres itt ez a disznó?

— Ez a disznó — közölte Néne — a fiad.

Esk mamája felől sóhaj szállt föl, miközben puhán összeesett hátrafelé, de Kovácsot valamivel kevésbé érte fölkészületlenül a dolog. Gultáról, aki sikeresen kibogozta magát ruháiból és most lelkesen turkált a korai hullott gyümölcsök közt, élesen egyetlen lányára nézett.

— Ő tette ezt?

— Igen. Vagy rajta keresztül tették — felelte Néne, gyanakvóan méregetve a botot.

— Ó! — Kovács az ötödik fiára tekintett. El kellett ismerje, hogy az új alak illik hozzá. Oda se nézve rásózott egyet a sikoltozó Cern fejének hátsó részére.

— Vissza tudott változtatni? — kérdezte. Néne megpördült, s dühös pillantással továbbította a kérdést Esknek, aki vállat vont.

— Nem hitte el, hogy tudok varázsolni — mutatta ki teljes lelki nyugalommal.

— Igen, nos, azt hiszem, hatásosan érveltél — fanyalgott Néne. — És most, kisnagysád, lesz szíves visszaváltoztatni! Ebben a szent pillanatban! Hallottad?

— Nem akarom. Goromba volt.

— Értem.

Esk dacosan lebámult. Néne szigorúan fölbámult. Akaratuk cintányérként csapott össze, s a levegőben tapinthatóvá vált a feszültség. De Néne egy egész életet töltött makrancos lények engedelmességre kényszerítésével, és, noha Esk meglepően erős ellenfélnek bizonyult, nyilvánvaló volt, hogy a gyerek még ennek a bekezdésnek a vége előtt be fogja adni a derekát.

— Ó, rendben van — nyafogta a lány. — Nem is tudom, miért fáradozna bárki is azzal, hogy disznóvá változtassa, amikor magától is olyan jól megy neki.

Nem tudta, hogy honnan jött korábban a mágia, de abba az irányba fordította tudatát és javaslatot tett. Gulta újra színre lépett, csupaszon, szájában egy almával.

— I öltént? — érdeklődött a fiú.

Néne odafordult Kovácshoz.

— Most már hiszel nekem? — acsarogta. — Tényleg azt gondolod, hogy a gyereknek le kéne itt telepedni és mindent elfelejteni a mágiáról? El tudod képzelni a szerencsétlen férjét, ha egyszer bekötik a fejét?

— De maga mindig azt állította, hogy lehetetlen a nőknek varázslóvá válni — vetette ellen Kovács. Valójában rettentően imponált neki a dolog. Mállotviksz Nénéről sose hallották, hogy bárkit is bármivé változtatott volna.

— Most azzal ne törődj! — mondta Néne kissé lecsillapodva. — A lánynak képzésre van szüksége. Meg kell tanulja, hogyan uralkodjék fölötte. Az ég szerelmére, adj már valami ruhát arra a kölyökre!

— Gulta, öltözz föl és hagyd abba a pityergést! — utasította az apja, s visszafordult Nénéhez.

— Azt mondta, van valami oktató hely? — reszkírozta meg.

— A Láthatatlan Egyetem, igen. Varázslók képzésére.

— És maga tudja, hogy hol van?

— Igen — hazudta Néne, akinek földrajzi ismeretei egy kissé gyengébbek voltak, mint a szubatomi fizikára vonatkozó tudása.

Kovács a boszorkányról a lányára pillantott, aki duzzogott.

— És ők majd varázslót csinálnak belőle? — firtatta.

Néne sóhajtott.

— Nem tudom, mit fognak csinálni belőle — ismerte be.

És így történt, hogy egy héttel később Néne bezárta a kunyhó ajtaját és a kulcsot szögre akasztotta az árnyékszékben. A kecskéket elküldte, hogy kicsit arrébb a hegységben, egy boszorkánynővérnél időzzenek, aki azt is megígérte, hogy Szemét a kunyhón tartja. Lusta Dög meg egy ideig el kell boldoguljon boszorkány nélkül.

Néne homályosan ugyan, de tisztában volt azzal, hogy az ember nem találja meg a Láthatatlan Egyetemet csak akkor, ha az úgy akarja, és hogy az egyetlen hely, ahol a keresést el lehet kezdeni, Kutas Óhulán, vagy száz ház metropolisza, körülbelül tizenöt mérföldnyire. Az a hely volt, ahova, ha igazi világpolgár vagy, Lusta Dög-i lakos létedre évente egyszerkétszer elmész: Néne egész életében összesen egyszer járt ott, és egyáltalán nem találta kedvére valónak. Még a szaga se volt az igazi, el is tévedt, és lehetetlen a városi népek cifra szokásaiban megbízni.

A szekér, ami rendszeresen fémet hozott a kovácsműhelybe, fölvette őket. Kényelmetlen volt, de még mindig jobb, mint a gyaloglás, különösen mert Néne kevéske cókmókjuk egy nagy zsákba pakolta. A biztonság kedvéért rá is ült.

Esk a botot dajkálva csücsült, s nézte az elmaradó erdőket. Amikor már több mérföldre jártak a falutól, megszólalt:

— Azt hittem, azt mondtad, hogy a növények mások a Külrészekben.

— Azok is.

— Ezek a fák pont ugyanúgy néznek ki.

Néne lekicsinylően szemrevételezte a szóban forgó fákat.

— Egyáltalán nem olyan jók — jelentette ki.

Valójában egy kissé már kezdett pánikba esni. Ígéretét, hogy elkíséri Esket a Láthatatlan Egyetemre, gondolkodás nélkül tette, és Néne, aki azt a keveset, amit a Korong többi részéről tudott, pletykákból meg a Kalengyáriomból szedte össze, meg volt győződve arról, hogy földrengések, szökőárak, járványok és tömeggyilkosságok — számos közülük küllönfelle vagy még annál is rosszabb — irányába igyekeznek. De eltökélte magát, hogy végigcsinálja. Egy boszorkány túlságosan támaszkodott a szavakra ahhoz, hogy akár csak egyszer is visszaszívja ígéretét.

Praktikus fekete öltözéket viselt, ami alatt rengeteg hajtűt meg egy kenyérvágó kést dugdosott. Kicsiny pénzellátmányuk, amit Kovács morogva előlegezett meg, elrejtette alsóruházata titokzatos rétegeiben. Szoknyazsebei csörögtek a szerencsehozó talizmánoktól és egy frissiben kovácsolt lópatkó, mindig hatékony elhárító biztonsági intézkedés zűrös időkben, húzta le súlyával a ridiküljét. Úgy érezte, olyan készen áll farkasszemet nézni a nagyvilággal, mint még soha.

A csapás lefelé kanyargott a hegyek közt. Most az egyszer az ég tiszta volt, a magas Kostető határozottan és fehéren lépett előtérbe, mintha az égbolt menyasszonya lenne (kelengyéje telis-tele zivatarral), és a rengeteg erecske, amik határolták vagy keresztezték az ösvényt, gyöngyvesszők és tündérfürtök sűrűjében csordogált tunyán.

Ebédidőre megérkeztek Óhulán egyetlen külvárosába (a város túl kicsi volt ahhoz, hogy több is legyen neki, és egyébként is a peremváros csak egy kocsmából és egy maroknyi villából állt, amelyek olyan emberekhez tartoztak, akik nem bírták a városi élet hajszáját), s néhány perccel később a szekér letette őket a város fő, mi több, egyetlen, terén.

Kiderült, hogy vásárnap van.

Mállotviksz Néne tétován álldogált a macskaköveken, szorosan markolva Esk vállát, míg a tömeg kavargott körülöttük. Hallott arról, hogy szeméremsértő dolgok eshetnek meg vidéki vászoncselédekkel, akik frissiben érkeznek a nagyvárosba, és úgy szorongatta ridiküljét, hogy egész elfehéredtek az ujjpercei. Ha történetesen egy idegen férfi csak annyit merészelt volna, hogy odabiccent neki, ugyancsak megkapta volna a magáét.

Esk szeme csillogott. A tér a zajok, színek és szagok mozaikrejtvénye volt. Egyik oldalán álltak a Korong követelőzőbb isteneinek templomai, s felőlük földöntúli parfümök lebegtek ki, hogy csatlakozzanak a kereskedelem bűzéhez az illatok szövevényes rongyszőnyegében. Voltak ott csábító ritkaságokkal teli bódék is, és Esk égett a vágytól, hogy tanulmányozhassa őket.

Néne hagyta, hogy a sokaság magával sodorja őket. A standok őt is töprengésre késztették. Körbekukucskált, bár egyetlen pillanatig sem hagyta éberséget ellanyhulni a zsebmetszők, földrengések és érzékiséggel seftelők ellen, amíg aztán észre nem vett valami bizonytalanul ismerőset.

Állt ott egy apró, fedeles bódé, fekete posztóval bevont és dohos, amit beszorítottak egy szűkös helyre két ház között. Bár nem volt szembeszökő, azért láthatólag igen komoly forgalmat bonyolított le. Vevői főként asszonyok voltak, minden életkorból, noha Néne néhány férfit is látott köztük. De egy dologban ugyanúgy viselkedett mindegyik vásárló. Egyik sem közelítette meg a bódét nyíltan. Mindegyik valahogy csaknem elsétált mellette, aztán hirtelen bebuktak árnyat vető ponyvája alá. Egy pillanattal később előbukkantak újra, kezük elrántva egy zacskótól vagy zsebtől, olyan hatásosan szállva versenybe a világ Legnemtörődömebb Sétálója címért, hogy a néző esetleg tényleg kétségbe vonta, amit előzőleg látott.

Egész döbbenetes volt, hogy egy bódé, aminek létét olyan sok ember nem veszi tudomásul, ennyire népszerű legyen.

— Mi lehet benne? — érdeklődött Esk. — Mit vesz mindenki?

— Orvosságot — szögezte le szigorúan Néne.

— Akkor a városokban rengeteg a beteg ember — bólogatott gyászosan Esk.

Odabenn, a bódé bársonyos árnyékok tömkelegéből állt, és a gyógynövények illata annyira tömény volt, hogy palackozni lehetett volna. Néne szakértő ujjal böködött meg néhány szárított levélköteget. Esk elhúzódott tőle, s megpróbálta elolvasni a macskakaparást az előtte lévő palackok címkéjén. Alapos ismerője volt Néne készítményeinek, de itt semmit sem tudott azonosítani. Az elnevezések egész mulatságosak voltak, például Tigrisolaj, Hajadonfohász meg Férjek Segedelme, és a dugók egyikének-másikának olyan volt a szaga, mint Néne mosókonyhájáé, mikor titkos párlatait készítette.

Egy alak moccant a bódé homályos mélyén és egy barna, ráncos kéz siklott rá könnyedén Eskére.

— Segíthetek, kisasszonyka? — kérdezte egy recsegő hang, fügeszörp tónusban. — Jövendőt szeretne mondatni, vagy a jövőjét szeretné megváltoztatni, esetleg?

— A gyerek velem van — csattant föl Néne megpördülve —, és cserbenhagyott a látásod, Hilta Bakkosító, ha nem tudod ránézvést megmondani, mennyi idős.

Az alak Esk előtt előrehajolt.

— Eszme Mállotviksz? — kérdezte.

— Az bizony — válaszolta Néne. — Még mindig égzengéscseppeket és filléres álmokat árulsz, Hilta? Hogy megy a bolt?

— Még annál is jobban, most, hogy látlak — felelte az alak. — Mi hozott le a hegyekből, Eszme? És ez a gyermek… a segéded, esetleg?

— Kérem, mi az, amit árulni tetszik? — firtatta Esk. Az alak kuncogott.

— Ó, dolgokat, amik megszüntetik a nem kívánatos dolgokat, és elősegítik a kívánatosokat — mondta. — Hadd zárjak be, kedveseim, és máris tiétek vagyok.

Az alak sürögve-forogva elfurakodott Esk mellett, és begombolta a ponyvát a bódé elején. Aztán hátul széthúzta a függönyöket, hogy beengedje a délutáni napsütést.

— Magam ki nem állhatom a sötétet meg az áporodottságot — magyarázta Hilta Bakkosító —, de a vevőim elvárják. Tudjátok, hogy van ez.

— Igen — bólintott Esk megfontoltan. — Kobakológia.

Hilta — kis termetű, kövérkés asszonyság, aki óriási kalapot viselt, amin gyümölcsök pompálltak — a lányról Nénére pillantott, és vigyorgott.

— Ez a sora, bizony — értett egyet. — Kértek egy kis teát?

Ismeretlen gyógynövények báláin ültek a házfalak közt a bódé által elkülönített privát szögletben, és valami illatos zöldet ittak meglepően törékeny csészékből. Nénétől eltérően, aki úgy öltözködött, mint egy roppant tiszteletre méltó varjú, Hilta Bakkosító csupa csipke meg sál meg szín meg fülbevaló volt, és olyan sok karkötő is, hogy ha csak megmoccant a karja, úgy hangzott, mint amikor egy teljes ütős szekció lezuhan egy szikláról. De Esk azért észrevette a hasonlóságot.

Nehéz lett volna megfogalmazni. Az ember el sem tudná képzelni, hogy hajbókoljanak bárki előtt.

— Na — mondta Néne —, és hogy megy sorod? Milyen az életed?

A másik boszorkány vállat vont, kiváltva ezzel a szerencsétlen dobosok visszacsúszását, pont mikor már majdnem visszamásztak.

— Olyan, mint a kapkodó szerető, sebbel-lobbal… — kezdte, és váratlanul elhallgatott, Néne Esk felé vetett, jelentőségteljes pillantása láttán.

— Nem rossz, nem rossz — korrigált sietve. — Az önkormányzat megpróbált egyszer-kétszer kiebrudalni, tudod, de mindnek van felesége, és valahogy sose sikerült nekik igazán. Azt mondják, nem vagyok elég tisztes fajta, de én meg azt mondom, hogy bizony ebben a városban rengeteg család lenne nagyobb meg szegényebb Madám Bakkosító Csombormenta Óvszere híján. Tudom én, ki jár a boltomba, bizony ám! Emlékszem rá, ki vesz kanászcseppeket meg TutiHatás Balzsamot, úgy bizony. Nem rossz élet. És hogy mennek a dolgok odafenn abban a furanevű faludban?

— Lusta Dög — mondta segítőkészen Esk. Fölvett egy apró agyagedényt a pultról, s megszaglászta tartalmát.

— Elég jól — ismerte el Néne. — A természet szolgálóleányai iránt mindig nagy a kereslet.

Esk újfent beleszagolt a porba, ami csombormentának tűnt, valami olyannal összekeverve, amit nem tudott azonosítani, aztán gondosan visszatette a tetejét. Míg a két asszony megosztozott a pletykákon egy afféle nőies rejtnyelven, teli cinkos összekacsintással meg ki nem mondott jelzőkkel, ő megvizsgálta a többi kiállított egzotikus bájitalt. Vagyis inkább nem is voltak kiállítva. Valami fura módon úgy látszott, hogy mindegyiket furfangosan félig-meddig eldugták, mintha Hilta nem is akarná olyan nagyon eladni őket.

— Egyet se ismerek föl ezek közül — jegyezte meg, félig önmagának. — Mit adnak ezek az embereknek?

— Szabadságot — felelte Hilta, akinek kitűnő volt a hallása. Visszafordult Nénéhez. — Mennyit tanítottál meg neki?

— Annyit nem — válaszolta Néne. — Van neki ereje, de hogy miféle, abban nem vagyok biztos. Varázslói hatalom, még az is lehet.

Hilta nagyon lassan megfordult, és alaposan szemügyre vette Esket.

— Á! — mondta. — Ez megmagyarázza a botot. Próbáltam ám kitalálni, hogy miről beszéltek a méhek. Nocsak, nocsak. Add ide a kezed, gyermek!

Esk odatartotta a kezét. Hilta ujjait olyan sűrűn borították el a gyűrűk, hogy olyan volt, mintha egy zsák dióba dugta volna.

Néne szálegyenesen ült, rosszallást sugározva, mikor Hilta elkezdte tanulmányozni Esk tenyerét.

— Igazán nem hinném, hogy ez szükséges — nyilatkozta szigorúan. — Nem magunk közt.

— De te is csinálsz ilyet, Néne — közölte Esk —, a faluban. Láttalak. Meg teáscsészét. Meg kártyát.

Néne kényelmetlenül fészkelődött.

— Na igen — morogta. — Az egész más. Te csak tartod a kezük és az emberek saját maguknak jövendőt mondanak. De semmi szükség arra, hogy nekiálljunk hinni benne, mind bajba kerülnénk, ha mindent elhinnénk.

— A Mindenkori Hatalmasságoknak számos fura tulajdonsága akad, s meghökkentő és sokféle módon tudatják kívánságaik ebben a tűzfénykörben, amelyet természeti világnak nevezünk — kántálta ünnepélyesen Hilta. Eskre kacsintott.

— Nahát, igazán! — csattant föl Néne.

— De komolyan — mondta Hilta. — Ez igaz.

— Hmf.

— Látom, hosszú utazásban lesz részed — jósolta Hilta.

— Fogok találkozni egy magas, sötéthajú idegennel is? — kérdezte Esk, tenyerét vizsgálgatva. — Néne mindig ezt mondja az asszonyoknak, azt mondja, hogy…

— Nem — válaszolta Hilta, míg Néne csak horkantott egyet. — De nagyon különös utazás lesz. Hosszú utat fogsz megtenni, és közben ugyanazon a helyen maradsz. És az irány is nagyon fura lesz. Felfedezőút lesz.

— És ezt mind a tenyeremből olvasod ki?

— Nos, főleg csak tippelek — felelte Hilta, hátradőlve és a teáskannáért nyúlva (a vezérdobos, aki már félúton volt a visszamászásban, rázuhant a keményen gürcölő cintányérosokra). Nagyon megfontoltan Eskre nézett, és hozzátette:

— Varázslónő, he?

— Néne elvisz a Láthatatlan Egyetemre — hencegett Esk.

Hilta megemelte szemöldökét.

— Tudod, hol van?

Néne összeráncolta homlokát.

— Nem egész pontosan — ismerte be. — Abban reménykedtem, hogy te tudsz részletesebb útbaigazítást adni, mivelhogy jobban ismered a téglákat meg ilyesmiket.

— Azt mondják, számtalan ajtaja van, de azok az ajtajai, amik ezen a világon vannak, Ankh-Morporkban találhatóak — világosította föl Hilta. Néne értetlenül bámult. — A Körköröstengernél — egészítette ki Hilta. Néne udvariasan érdeklődő arckifejezése makacsul nem tágított. — Ötszáz mérföldnyire — fejezte be Hilta.

— Ó! — mondta Néne.

Fölállt, s lesöpört egy képzeletbeli porszemet a ruhájáról.

— Hát akkor jobb lesz, ha indulunk — tette hozzá.

Hilta fölnevetett. Esknek eléggé tetszett a kacaj hangzása. Néne sose kacagott, csupán megengedte, hogy a szája sarka fölfelé kunkorodjék, de Hilta úgy nevetett, mint aki keményen elgondolkozott az Életről, és megértette a tréfát.

— Inkább vágjatok neki holnap — javasolta. — Van otthon bőven hely, nálam maradhattok, és holnap világosban utazhattok.

— Nem akarunk a terhedre lenni — szabadkozott Néne.

— Hülyeség. Miért nem néztek körül addig, amíg összepakolom a standot?

Óhulán volt a bevásárlóközpontja a környező, szélesen szétterülő vidéknek, és a vásárnap nem ért véget napnyugtával. Helyette minden boltban és bódéban föllobbantak a fáklyák, és a kocsmák nyitott ajtaján fény áramlott ki. Még a templomok is színes lámpásokat tettek ki, hogy odavonzzák az éjjeli híveket.

Hilta úgy mozgott a tömegben, mint karcsú kígyó a száraz fűben, egész standja valamint árukészlete egy meglepően kicsi köteggé redukálódva a hátán, s ékszerei úgy kattogtak, akár egy zsáknyi flamenco táncos. Néne mögötte bicegett, a lába sajgott a szokatlan macskakövön járástól.

És Esk eltévedt.

Ez némi erőfeszítésébe került, de végül sikerült. Oly módon, hogy bebukott két bódé közé, aztán végigloholt egy oldalsó sikátoron. Néne értesítette, méghozzá hosszasan, a városokban ólálkodó elmondhatatlan dolgokról, ami egyébként azt mutatja, hogy az öregasszony nem értette meg tökéletesen a kobakológiát, ugyanis Esk mostanra eltökélte, hogy ezekből egyről-kettőről majd a saját szemével fog meggyőződni.

Valójában, mivel Óhulán meglehetősen barbár és civilizálatlan, sötétedés után csupán egy kis tolvajlás zajlik, némi amatőr cserekereskedelem a paráználkodás terén, valamint ivászat egész addig, míg össze nem esel, vagy dalra nem fakadsz, vagy mindkettő.

A szabvány poétikai előírások szerint az ember úgy kell keresztülhaladjon a vásáron, „miként hófehér hattyú szeli a habokat estelente az öblön által”[1], ám bizonyos gyakorlati nehézségek miatt Esk beletörődött, hogy úgy vág keresztül a tömegen, mint egy pöttöm dodzsem, testtől testnek ütközve, miközben a bot vége egy jarddal feje fölött himbálózik. Ez azt okozta, hogy néhány fej utána fordult, s nem csak azért, mert a fütykös főbe kólintotta őket; némelykor előfordult, hogy varázslók utaztak át a városon, s ez volt az első alkalom, hogy bárki is egy négy láb magas, hosszú hajú mágust látott.

Ha valaki jobban odafigyelt volna, különös eseményeknek lehetett volna tanúja, ahogy a lány mendegélt.

Például ott volt a fickó a három lefordított bögrével, aki meginvitált egy kisebb csődületet, hogy fedezzék föl vele együtt az esélyek és valószínűségek izgalmas világát egy száraz borsószem viszonylatában. A pasas halványan tudatában volt az apró alaknak, aki néhány pillanatig komolyan szemlélte őt, és aztán egy zsák borsó ömlött ki minden bögréből, amit a férfi megemelt. Másodperceken belül térdig állt a hüvelyesekben. Ennél sokkal mélyebben volt bajban — váratlanul egy csomó pénzzel tartozott mindenkinek.

Aztán volt ott egy kicsiny, nyomorúságos majom, ami évek óta egy lánc végén sasszézott tétován, mialatt tulajdonosa valami szörnyűségeset játszott az orgonáján. A majom hirtelen megpördült, kis, vörös szeme összeszűkült, alaposan megharapta gazdája lábát, eltépte láncát, és elmenekült a háztetőkön az éjszakai bevételek bádogdobozával egyetemben. A krónika hallgat arról, hogy mire költötte a pénzt.

Egy közeli standon egy doboz marcipánkacsa életre kelt, és elsuhant a kofa mellett, hogy boldogan hápogva landoljon a folyón (ahol, hajnalra, mindegyik szétolvadt: ennyit a természetes kiválasztódásról).

Maga a bódé elsomfordált egy sikátorba, és sose látták többé.

Esk a költők dacára valójában úgy haladt át a vásáron, ahogy a gyújtogató a kaszálón vagy ahogy egy neutron pattog ide-oda a reaktorban, és a hipotetikus megfigyelő a gyerek véletlenszerű mozgását könnyen kinyomozhatta volna a hisztéria- és erőszakkitörések nyomon követésével. De, mint minden jó katalizátor, a lány nem keveredett bele az általa megindított folyamatokba, és arra az időre, mire az összes nemhipotetikus, lehetséges megfigyelő képes lett levenni a szemét az eseményekről, Esket már máshová taszigálták.

Már kezdett elfáradni. Noha Mállotviksz Néne elvi alapokon jóvá hagyta az éjszakákat, a válogatás nélküli gyertyaégetést egyáltalán nem helyeselte — ha valamit el kellett olvasnia sötétedés után, általában meggyőzte a baglyot, hogy jöjjön, üljön oda széke háttámlájára, és a madár szemével olvasott. Így Esktől elvárta, hogy napnyugtával lefeküdjön, és az már rég elmúlt.

Pont előtte volt egy barátságosnak tűnő bejárat. A sárga fényen vidám hangok csusszantak ki odabentről s tömörültek össze a macskaköveken. A gyerek megindult az ajtó felé, miközben a bot még mindig randomizált mágiát sugárzott szét, mint valami démoni világítótorony.

A Nyenyerés Tenyere tulaja világi embernek tartotta magát, és ez így is volt, mert túl ostoba volt ahhoz, hogy igazán kegyetlen legyen, és túl lusta a becstelenséghez, és bár a teste sok helyen megfordult, a tudata sose jutott messzebbre a saját feje belsejénél.

Nem volt hozzászokva ahhoz, hogy sétapálcák szólítsák meg. Különösen akkor nem, ha vékonyka, sipító hangon beszéltek és kecsketejet kértek.

Óvatosan, tudatában annak, hogy a kocsmában mindenki őt bámulja és vigyorog, áthajolt a pulton, hogy le tudjon nézni. Esk fölmeredt rá. Néne mindig azt mondta: Nézz egyenesen a szemükbe, nézz velük farkasszemet, senki se képes sokáig farkasszemet nézni egy boszorkánnyal, persze a kecskéket kivéve.

A kocsmáros, akit Szakynak hívtak, azon kapta magát, hogy egyenesen lebámul egy kisgyerekre, aki szemlátomást kancsal.

— Tessék? — mondta.

— Tejet — magyarázta a gyerek, még mindig bőszen összpontosítva. — A kecskéből származik. Ismeri?

Szaky csak sört árult, amiről vendégei azt állították, hogy macskából származik. Nincs az az önmagára valamit is adó kecske, aki hajlandó lett volna elviselni a Nyenyerés Tenyerének szagát.

— Nem tartunk ilyesmit — szögezte le a férfi. Szúrósan a botra tekintett, és szemöldökei összeesküvők módjára húzódtak közelebb egymáshoz orra fölött.

— Megnézhetné — javasolta Esk.

Szaky visszahúzódott, megszüntetve pulton hasaló kényelmetlen helyzetét, részint, hogy elkerülje a fixírozást, amitől szeme már részvétteljesen könnybe lábadt, részint, mert szörnyű gyanú dermesztette elméjét.

Még a másodosztályú kocsmárosok is hajlamosak rezonálni az általuk fölszolgált sörre, és a háta mögötti nagy hordók felől érkező rezgések immár nem komló és sörhab jelleggel vibráltak. Egy sokkal inkább tejszerű hangot közvetítettek.

Kísérletképp elfordította a csapot, s aztán nézte, ahogy a vékony tejsugár megalvad a cseppfogó vödörben.

A bot még mindig a pult széle fölött meredezett, mint valami periszkóp. A kocsmáros letette volna a nagyesküt, hogy a husáng kifejezetten őt bámulja.

— Ne hagyja veszendőbe menni! — szólt egy hang. — Egy nap még hálás lesz érte.

Ugyanaz a hangnem volt, amit Néne használt olyankor, amikor Esk egyáltalán nem lelkesedett egy tányér magas tápértékű zöldsaláta-fűzelékért, olyan sárgára forralva, hogy még a legkitartóbb vitaminok is föladták a végén, ám Szaky hiperérzékeny fülében ez nem felszólításként, hanem jövendölésként hangzott. A férfi megborzongott. El se tudta képzelni, micsoda helyzetbe kell ahhoz kerüljön, hogy hálás legyen egy állott sörből és aludttejből kevert italért. Itt dögöljek meg inkább!

Lehetséges, hogy előbb tényleg meg fog dögleni.

Nagyon gondosan végigtörölt egy csaknem tiszta söröskancsót a hüvelykujjával, és megtöltötte a csapból. Tudatában volt annak, hogy nagyszámú vendége csöndesen eloldalgott. Senki se szereti a mágiát, pláne nem egy nő kezében. Sosem lehessen tudni, mit vesznek esetleg a fejükbe, mit fognak csinálni legközelebb.

— A teje — szólt a kocsmáros, majd hozzátette —, kisasszony.

— Van valamennyi pénzem — állította Esk. Néne azt mondta neki: mindig állj készen fizetni és akkor sose kell megtenned, az emberek szeretik, ha sokat vársz tőlük, az egész csak kobakológia.

— Ugyan, ne is álmodjék róla — hárította el Szaky sietve. A bárpult fölé hajolt. — De ha esetleg valami módon vissza lehetne változtatnia maradékot? Nincs túl nagy kereslet a tejre errefelé.

Egy kissé odébb somfordált. Esk ugyanis a pulthoz támasztotta a botot, míg megitta a tejét, és ettől kényelmetlenül érezte magát.

Esk ránézett tejbajsza fölött.

— Én nem változtattam tejjé, csak tudtam, hogy tej lesz, mert tejet szeretnék inni — magyarázta. — Mit gondol, mi volt előtte?

— Ööö. Sör.

Esk eltöprengett ezen. Halványan rémlett neki, hogy egyszer kipróbálta a sört, és amolyan már többször-használt íze volt. De vissza tudott emlékezni valamire, amiről Lusta Dögön mindenki úgy tartotta, sokkal jobb a sörnél. Egyike volt Néne legjobban őrzött receptjeinek. Jót tett neked, mert csak gyümölcs volt benne, na meg rengeteg fagyasztás és forralás, és a csöppecskék tesztelése égő lánggal.

Néne egy fél kávéskanálnyit szokott tenni a tejébe, ha az éjszaka tényleg rettentően hideg volt. Fából kellett legyen a kanál amiatt, amit az ital bármilyen fémmel csinált.

Összpontosított. Föl tudta idézni annak az íznek a képét tudatában, s azokkal az apró fortélyokkal, amiket már kezdett elfogadni, de nem értett, rájött, hogy az ízt apró színes darabkákra tudja szétszedni…

Szaky sovány felesége előjött a hátsó szobából, hogy megnézze, miért csöndesedett el úgy a kocsma, és a férfi döbbent csöndre intette, míg Esk enyhén imbolyogva állt, csukott szemmel, mozgó ajakkal.

…a darabkák, amikre nincs szükséged, visszakerülnek az alakzatok nagy tárába, aztán megtalálod az extrákat, amik még kellenek, és összeilleszted a már meglévőkkel, aztán van az a kampószerű izé, ami azt jelenti, hogy az alkotóelemek bármit, ami alkalmas erre, önmagukhoz hasonlatossá fognak alakítani, aztán…

Szaky nagyon óvatosan megfordult, és szemrevételezte a mögötte levő hordót. A terem szaga megváltozott, a férfi érezte ahogy a vénséges kádáráru finoman tiszta aranyat izzad.

Némi elővigyázattal elővett egy apró poharat a pult alóli készletéből, s hagyta, hogy a sötétarany folyadék néhány fröccsenése kiszabaduljon a csapból. A lámpafényben elgondolkozva méregette az eredményt, módszeresen forgatta körbe a poharat, párszor megszaglászta, aztán egyetlen kortyintással lehajtotta tartalmát.

Az arckifejezése nem változott, noha szeme könnybe lábadt és a torka kissé égett. A felesége és Esk figyelték, ahogy homlokát vékonyan elborították az izzadsággyöngyök. Eltelt tíz másodperc, és a férfinak nyilvánvalóan az volt a szándéka, hogy megdöntsön valami hősi rekordot. Lehetséges, hogy gőz kígyózott elő füléből, ám nem kizárt, hogy ez csak pletyka. Ujjaival fura tetoválást dobolt a pult tetején.

Végül nyelt egyet, szemlátomást döntésre jutott, ünnepélyesen Eskhez fordult, s így szólt:

— Khrrl, iszh gniszh szááárghsz iszhgghsz óórgszh?

Összeráncolta szemöldökét, mikor a mondatot újra végigfuttatta elméjén, és megpróbálkozott még egyszer.

— Áárgh árgh shááhgokk?

Föladta.

— Bharrgszh mergh!

A felesége fölhorkant, s kivette Szaky ellenállásra képtelen kezéből a poharat. Beleszagolt. Ránézett a hordókra, mind a tízre. Az asszony pillantása összetalálkozott férje tántorgó tekintetével. Kétszemélyes magánmennyországukban hangtalan számolgatták hatszáz gallon fehér, háromszor lepárolt hegyvidéki őszibarack pálinka eladási árát, és kifogytak a számokból.

Mrs. Szaky fölfogása gyorsabb volt, mint hitveséé. Lehajolt, és Eskre mosolygott, aki túl fáradt volt ahhoz, hogy viszszabandzsítson. A mosoly nem volt különösebben kiváló, mert Mrs. Szakynak nem volt benne nagy gyakorlata.

— Hogyan kerültél ide, kisleány? — kérdezte az asszony olyan hangon, ami mézeskalács-házikókat idézett, meg a nagy kemenceajtók becsapódását.

— Eltévedtem Nénétől.

— És hol van most a Néne, kedves? — A kemence ajtaja újra kongott; zűrös lesz ez az éjszaka a metaforikus erdők összes vándora számára.

— Szerintem valahol biztos.

— Szeretnél egy nagy, tollpaplanos ágyban aludni, ami puha és meleg?

Esk hálásan nézett a kocsmárosnéra, annak ellenére, hogy bizonytalanul érzékelte, a nő arca olyan, mint egy görényé, és bólintott.

Eltaláltad. Többre lesz szükség egy arra járó favágónál, hogy ez a végén egyenesbe kerüljön.

Mindeközben Néne két utcányira járt. Valamint, mások mércéje szerint, el is volt tévedve. Ő maga nem így vélte. Tudta, hogy hol van, csak az összes többi hely nem vett erről tudomást.

Már említettük korábban, hogy sokkal nehezebb rátalálni egy emberi tudatra, mint mondjuk egy rókáéra. Az emberi elme, afféle szégyenfoltnak értékelve ezt, tudni akarja, miért. Hát ezért.

Az állati tudat egyszerű, és ezért élesen körvonalazott. Az állatok sosem töltenek azzal időt, hogy a tapasztalatokat kis darabokra osszák, és aztán eltöprengjenek az összes kihagyott részen. A világegyetem teljes parádéja takarosan nyilvánul meg számukra úgymint dolgok a) amikkel üzekedni lehet, b) ehetőek, c) amik elől el kell rohanni, és d) sziklák. Ez megszabadítja az elmét a szükségtelen gondolatoktól és vágóélhez juttatja olyasmikben, amik tényleg számítanak. Az átlagállat valójában sosem próbál meg egyszerre menni és rágógumizni.

Másrészt az átlagember mindenféléről gondolkozik megállás nélkül, különféle szinteken, biológiai napirendek és időjelzők tucatjainak közbeszólásával. Vannak kimondandó gondolatok, meg magángondolatok, meg igazi gondolatok, meg gondolatok a gondolatokról, meg aztán a tudatalatti gondolatok teljes skálája. Egy ember fejének gondolatolvasása fülsüketítő lárma. Vasútállomás, ahol az összes hangosanbeszélő egyszerre beszél. Komplett frekvenciamoduláló hullámhossz — és azoknak az adóknak némelyike nem túl jó hírű, törvényen kívüli kalóz tiltott tengereken, amik késő éjszaka az agy limbikus részét megcélzó szövegű felvételeket játszanak le.

Néne, amikor kizárólag tudatmágiával próbálta meglelni Esket, szalmaszálat próbált megtalálni a szénakazalban.

Sikertelenül, de elegendő visszavett érzéklet-radarjel ért el hozzá az egyszerre gondolkodó ezernyi agy heterodin zúgásán keresztül, hogy meggyőződjön róla, a világ valóban olyan hülye, ahogy mindig is hitte.

Az utca sarkán találkozott Hiltával, aki hozta a söprűjét, hogy jobban lehessen lebonyolítani a légi felderítést (azonban Lopakodó módra settenkedve: Óhulán fiai fölsorakoztak a Maradj Soká Úgy Kence mögött, de a repkedő nőket már nem tűrték el). Zaklatottnak látszott.

— Még csak nyomát se láttam — jelentette Néne.

— Voltál lenn a folyóparton? Akár bele is eshetett!

— Hát akkor csak ki kellett essen belőle újra. Különben is, tud úszni. Azt hiszem, bujkál valahol, a fene egye meg őt.

— Mit fogunk csinálni?

Néne megsemmisítő pillantást vetett Hiltára.

— Hilta Bakkosító, szégyellem magam miattad, hogy úgy viselkedsz, mint egy tökkelütött. Úgy nézek én ki, mint aki aggódik?

Hilta megtekintette.

— Igen. Egy kicsit. Az ajkad egész elkeskenyedett.

— Csak dühös vagyok, ennyi az egész.

— A cigányok mindig idejönnek, ha vásár van, lehet, hogy magukkal vitték.

Néne kész volt bármit elhinni a városi népségről, de ebben szilárdabb talajon állt.

— Akkor sokkal ostobábbak, mint amilyennek tartom őket — csattant föl. — Figyelj, ott van neki a botja!

— És ugyan mi haszna lenne abból? — kérdezte Hilta, aki igencsak közel állt a síráshoz.

— Nem hinném, hogy akár egy szót is megértettél abból, amit elmondtam neked — mondta szigorúan Néne. — Semmi mást nem kell tennünk, csak visszamegyünk a lakásodba és várunk.

— Mire?

— A sikoltásokra vagy csattanásokra vagy tűzgolyókra vagy akármikre — nyilatkozta bizonytalanul Néne.

— Ez szívtelenség!

— Ó, szerintem ennek így kell történnie. Gyerünk, menj előre és tegyél föl vizet forrni!

Hilta ámuló pillantást vetett rá, aztán fölmászott a söprűnyélre, és lassan, cikcakkban fölemelkedett a kémények közti árnyékokba. Ha a söprűnyelek autók lennének, akkor ez egy törött ablakú Mini Morris lenne.

Néne nézte, ahogy elment, aztán utánaeredt nehézkesen lépdelve a nedves utcákon. Eltökélt szándéka szerint sose fog ilyen izékre ülni.

Esk a nagy, bolyhos, és kissé nedves lepedék közt feküdt a Nyenyerés padlásszobájának vendégágyán. Fáradt volt, de nem tudott elaludni. Először is, az ágy túl hideg volt. Szorongva töprengett, vajon merje-e fölmelegíteni, de aztán jobbnak látta, ha mégsem. Úgy tűnt, nem igazán kapiskálja a tűzvarázsokat, bármilyen óvatosan kísérletezget is. Vagy egyáltalán nem jött össze a dolog, vagy túlságosan is jól sikerült. A kunyhó körüli erdők veszélyesen megbízhatatlanokká váltak az eltűnő tűzvarázsok hagyta lyukaktól; ha ez a varázslókodás nem fog működni, akkor legalább, mondta Néne, szép jövő áll előtte árnyékszék-építőként vagy kútásóként.

Megfordult és megpróbált oda se figyelni az ágy halovány gombaszagára. Aztán kinyúlt a sötétben, míg keze rá nem talált az ágytámlához támasztott botra. Előzőleg Mrs. Szaky állhatatosan le akarta vinni a földszintre, de Esk kétségbeesetten belekapaszkodott. Ez volt az egyetlen dolog a világon, amiről abszolút biztosan tudta, hogy az övé.

A lakkozott felület bizarr faragványaival furamód vigasztalónak bizonyult. Esk elaludt, és karkötőkről álmodott, meg különös csomagokról, meg hegyekről. Meg távoli csillagokról a hegység fölött, meg hűvös sivatagról, ahol fura lények csúsztak-másztak a száraz homokon, és rovarszemükkel őt fixírozták…

Reccsenés hallatszott a lépcső felől. Aztán még egy. Aztán csönd lett, az a fajta fojtó, lepedékes csönd, amikor valaki olyan mozdulatlanul áll, amennyire csak lehetséges.

Az ajtó kinyílt. A gyertyafényben Szaky fekete árnyat vetett a lépcsőre, és halkan suttogott párbeszéd hallott, mielőtt a férfi olyan csöndesen, ahogy telt tőle, lábujjhegyen az ágytámla felé indult. A bot oldatra csúszott, amikor első, óvakodó markolása elmozdította, de a kocsmáros gyorsan elkapta, s nagyon lassan föllélegzett.

Így hát alig maradt elegendő levegője, hogy fölsikoltson, amikor a fütykös megmozdult a kezében. A férfi érezte a pikkelyességét, a tekergését, az izmosságát…

Esk időben ült föl szálegyenesre ahhoz, hogy lássa amint Szaky hátrafelé legördül a lépcsőn, még mindig kétségbeesetten csapkodva valami láthatatlant, ami a karja körül kígyózott. Aztán újabb sikoly hangzott odalentről, amikor a feleségén landolt.

A bot koppanva hullott a földre, ahol aztán halvány oktarin izzás vette körül fektében.

Esk kiugrott az ágyból, és nesztelen léptekkel odament. Rettentő, kifejezetten egészségtelen káromkodás hallatszott. Kikukucskált az ajtón, és lenézett egyenesen Mrs. Szaky képébe.

— Add ide a botot!

Esk lenyúlt maga mögött, és megmarkolta a csiszolt fát.

— Nem adom — tiltakozott. — Az enyém.

— Nem kislányoknak való dolog — acsargott a kocsmárosné.

— Hozzám tartozik — szögezte le Esk, s halkan becsukta az ajtót. Egy pillanatig hallgatta a motyogást odalentről, és megpróbálta kitalálni, mi legyen a következő lépése. A házaspárt valamivé változtatni valószínűleg csak hűhóhoz vezetne, meg különben se volt egész biztos abban, hogyan is kell azt csinálni.

Tény az, hogy a mágiája csak akkor működik igazán, amikor nem gondol rá. A tudata, úgy tűnik, valahogy meggátolja a varázslást.

Hangtalanul átlépdelt a szobán, s kilökte a kicsiny ablakot. A civilizáció fura, éjszakai szagai belebegtek — az utcák nedves szaga, a virágoskertek illata, utalás egy távoli, túlterhelt árnyékszékre. Odakünn vizes cserepek voltak.

Amikor Szaky visszaindult fölfelé a lépcsőn, a lány kidobta a botot a tetőre és utánamászott, az ablak fölötti faragásokba kapaszkodva. A tető leereszkedett egész a budiig, és a gyereknek sikerült legalább többé-kevésbé egyenesen félig siklani, félig vergődni az egyenetlen cserepeken. Egy hat láb mély ugrás a vén hordókészletre, egy gyors csusszanás lefelé a csúszós fán, és máris könnyedén loholt a kocsmaudvaron át.

Amikor lába már az utcai ködöt verte föl, meghallotta a veszekedés hangjait a Nyenyerésből.

Szaky elszáguldott a felesége mellett, s kezét a legközelebbi hordó csapjára tette. Kis szünet után hevesen megcsavarta.

Az őszibarack pálinka illata késélesen töltötte be a teret. A férfi elzárta a csapot, és megkönnyebbült.

— Attól féltél, valami ocsmánnyá változik? — kérdezte aszszonya. Szaky bólintott.

— Ha nem lettél volna olyan pipogya… — kezdte hitvese.

— Mondom neked, hogy megharapott!

— Varázsló lehettél volna, és nem kéne ezzel az egésszel vesződnünk! Nincs benned semmi becsvágy?

Szaky a fejét rázta.

— Azt hiszem, több kell egy fütykösnél ahhoz, hogy valaki mágus legyen — mondta. — Különben is, hallottam, hogy a varázslók nem nősülhetnek meg, tilos nekik a… — habozott.

— Mi? Mi tilos nekik?

Szaky vonaglott.

— Nos. Tudod. Az izé.

— Biztos vagyok benne, hogy fogalmam sincs, miről beszélsz — jelentette ki Mrs. Szaky szaporán.

— Nem, szerintem sem.

Vonakodva követte asszonyát, ki az elsötétedett kocsmából. Úgy találta, hogy talán a varázslóknak nincs is olyan rossz élete, de tényleg.

Félelmei igazolódtak, amikor a másnap reggel napvilágra hozta, hogy tíz hordó őszibarack-pálinka igenis valami szörnyűségessé változott.

Esk céltalanul kószált a szürke utcákon, míg oda nem ért Óhulán kicsiny dokkjaihoz a folyójánál. Széles, lapos bárkák ütődtek puhán a mólókhoz, s egyikük-másikuk füstgomolyokat bodorított barátságos kályhacsövekből. Esk könnyen fölmászott a legközelebbire, s a botot használta arra, hogy a dereglye nagy részét takaró viaszosvásznat megemelje.

Meleg illat, lanolin és trágyadomb keveréke, csapta meg. Az uszály gyapjúval volt megrakva.

Butaság elaludni egy ismeretlen bárkán, nem tudva, miféle fura szirtek mellett fog esetleg ellebegni, mikor fölébredsz, nem tudva, hogy az uszályok hagyományosan kora hajnalban indulnak útnak (nekivágnak mielőtt a nap rendesen fölkelhetne), nem tudva, hogy milyen új horizontok fognak esetleg üdvözölni másnap…

Te ezt tudod. Esk nem tudta.

Esk arra ébredt, hogy valaki fütyörészik. Eléggé mozdulatlan feküdt, az este eseményeit pörgetve végig tudatában, míg vissza nem emlékezett arra, miért van itt, aztán nagyon óvatosan átgördült a másik oldalára, s leheletnyit fölemelte a viaszosvásznat.

Hát akkor itt van. De az „itt” elmozdult.

— Szóval ez az, amit vitorlázásnak neveznek — mondta a távoli part elsiklását figyelve. — Nem tűnik túlságosan különlegesnek.

Nem merült föl benne, hogy aggódni kezdjen. Élete első nyolc évében a világ egy különösképp unalmas helynek bizonyult, és most, hogy kezdett érdekessé válni, Esknek esze ágában se volt hálátlanságot tanúsítani.

A távoli fütyörészőhöz csatlakozott egy ugató kutya. Esk visszafeküdt a gyapjúba, kinyúlt, míg rá nem lelt az állat elméjére, és gyöngéden Kölcsönvette. A kutya rossz hatásfokú és szervezetlen agyából megtudta, hogy legalább négy ember van ezen a dereglyén, és sokkal több a többin, amik a folyón ritkás sorban követik ezt a bárkát. Némelyikük gyereknek látszott.

Elengedte az állatot és megint kinézett a tájra, sokáig bámulta — az uszály most magas, narancssárga szirtek, olyan sokszínű sziklasávokkal, hogy úgy nézett ki, mintha valami éhes isten minden idők többemeletes-rakottszendvics rekordját alkotta volna meg, között haladt —, és megpróbálta elkerülni a gondolkodást. De a gondolat nem tágított, úgy érkezett, mint a nem várt limbótáncos az Élet vécéajtaja alól. Előbb vagy utóbb ki kell menjen. Nem a gyomra erőltette a dolgot, hanem a húgyhólyagja nem tűrt halasztást.

Esetleg ha…

Feje fölött gyorsan elrántották a viaszosvásznat, és egy nagy, szakállas fej ragyogott le rá.

— Nicsak, nicsak — mondta. — Hát mi van itt? Egy potyautas, igennem?

Esk jó erősen rámeredt.

— Igen — felelte. Semmi értelme nem volt tagadni. — Kérem, ki tudna innen húzni?

— Nem félsz attól, hogy a… a csukák közé hajítalak? — érdeklődött a fej. Észrevette a lány hüledező tekintetét. — Nagy, édesvízi hal — tette hozzá segítőkészen. — Gyors. Rengeteg foga van. Csuka.

A gondolat meg sem fordult a gyerek fejében.

— Nem — válaszolta az igazsághoz híven. — Miért? Be fog?

— Nem, dehogy. Nem kell félned.

— Nem félek.

— Ó! — Megjelent egy barna kar, ami a szokásos elrendezés által a fejhez tartozott, és kisegítette őt a gyapjúfészekből.

Esk a bárka fedélzetén állt és körbenézett. Az ég kékebb volt, mint egy kávészín hordó, takarosan rápasszolt a széles völgyre, amin keresztülfolyt a folyó olyan lomhán, mint az információ egy tervgazdaságban.

A lány mögött a Kostető még mindig úgy viselkedett, akár egy kikötőrúd felhők számára, de már nem uralkodott a hely fölött, ahogy eddig tette, amióta csak Esk az eszét tudta. A távolság erodálta a hegységet.

— Hol van ez? — kérdezte a gyerek, beszívva a mocsár és szittyó ismeretlen szagát.

— Ez itt az Ankh-folyó felső völgye — felelte foglyul ejtője. — Hogy tetszik?

Esk föl is nézett, le is nézett a folyón. Már most sokkal szélesebb volt, mint Óhulánnál.

— Nem tudom. Határozottan sok van belőle. Ez a maga hajója?

— Bárka — javította ki a férfi. Magasabb volt, mint Esk apja, bár nem annyira öreg, és úgy öltözködött, mint a cigányok. A fogai többsége arannyá változott, de Esk úgy döntött, nem ez a megfelelő pillanat firtatni ennek miértjét. Azt a fajta napbarnítottságot mondhatta magáénak, aminek elérését megkísérelve a gazdagok iszonyú sok időt töltenek el sokba kerülő nyaralásokkal és sztanioldarabkákkal, amikor valójában mindehhez csak arra van szükséged, hogy minden áldott nap majd’ beleszakadj a melóba a szabad levegőn. A homlokát ráncolta.

— Igen, az enyém — ismerte el a fickó, eltökélve magát, hogy visszaszerzi a kezdeményezést. — És azt szeretném tudni, hogy mit csinálsz te rajta? Megszöktél otthonról, igennem? Ha fiú lennél, azt mondanám, elindultál, hogy boldogulj a nagyvilágban?

— Lányok nem boldogulhatnak a nagyvilágban?

— Azt hiszem, az a szokás, hogy a lányok szert tesznek egy olyan fiúra, aki már boldogult — válaszolta a pasas 200 karátos vigyorral. Odanyújtott egy barna, gyűrűktől súlyos kezet. — Gyere reggelizni!

— Igazából én az árnyékszéket szeretném használatba venni — jegyezte meg a lány. A férfinak leesett az álla.

— Ez egy bárka, igennem?

— Igen?

— Ez azt jelenti, hogy nincs más, csak a folyó — Megveregette Esk kezét. — Ne aggódj — nyugtatta. — Az Ankh ehhez már hozzászokott.

Néne a mólón állt, csizmája tipp-topp-topogott a fán. Az alacsony férfiú, aki Óhulánban a dokkfelügyelőhöz legközelebbi dolog volt, a boszorkány átütő erejű fixírozásainak egyikében részesült épp, és szemlátomást kikészült tőle. A nő arckifejezése talán nem volt annyira rettentő, mint a hüvelykszorítók, de azt sugallta, hogy tényleg van kilátás hüvelykszorítókra.

— Hajnal előtt távoztak, azt mondod — mondta Néne.

— Iiigen — felelte a férfi. — Ööö. Nem tudtam, hogy nem lett volna szabad.

— Láttál egy kislányt a fedélzeten? — Tipp-topogott a csizma.

— Hümm. Nem. Sajnálom — Az ipse földerült. — Zúnok voltak — tette hozzá. — Ha a gyermek velük van, nem lesz semmi baja. Azt mondják, az ember megbízhat a Zúnokban. Élnek-halnak a családi életért.

Néne Hiltához fordult, aki úgy repesett, mint egy meghökkent pillangó, s fölvonta szemöldökét.

— Ó, igen — fuvolázta Hilta. — A Zúnoknak nagyon jó híre van.

— Mmf — válaszolta Néne. Sarkon fordult és nehézkes léptekkel megindult vissza a városközpont felé. A dokkfelügyelő összeroskadt, mintha kivettek volna egy ruhafogast az ingéből.

Hilta szálláshelye egy gyógyfűárus fölött és egy tímárműhely mögött volt, s Óhulán háztetőinek csodás látképét kínálta. A boszorkány szeretett itt lakni, mert a mindig sokra értékelt elkülönülés lehetőségét nyújtotta, ahogy fogalmazta, „kifinomultabb vevőimnek, akik jobb szeretik roppant különleges vásárlásaikat nyugodt légkörben megejteni, ahol örökös jelszó a diszkréció”.

Mállotviksz Néne alig leplezett megvetéssel nézett körbe a nappaliban. A helyiségben túlontúl sok volt a rojt, gyöngyfüggöny, horoszkóptérkép és fekete macska. Néne ki nem állhatta a macskákat. Szippantott egyet.

— A tímárműhely? — kérdezte vádlóan.

— Füstölő — helyesbített Hilta. Bátran összeszedte magát Néne lekicsinylésének dacára. — A klienseim értékelik az ilyesmit — mondta. — A kellő hangulatba hozza őket. Tudod, hogy van ez.

— Azt gondoltam volna, hogy az ember tökéletesen tiszteletre méltó üzletet vezethet, Hilta, anélkül, hogy szalontrükkökhöz folyamodna — jegyezte meg Néne leülve, s megkezdte hajtűi eltávolításának hosszas és cseles ügyletét.

— A városokban másként van — szögezte le Hilta. — Az embernek haladnia kell a korral.

— Egész biztos nem tudom, minek. Föltetted a vizet forrni? — Néne átnyúlt az asztalon, s levette a bársonyleplet Hilta kristálygömbjéről, egy kvarcgolyóról, ami akkora volt, mint a feje.

— Sose voltam képes rájönni az ilyen szilíciumizék nyitjára — közölte. — Egy tál víz benne egy tintacseppel épp eléggé megfelelt, amikor fiatal voltam. Na akkor, nézzük…

Belebámult a gömb táncoló szívébe, megpróbálva arra használni, hogy elméjét Esk hollétére fókuszálja. Egy kristály használata mindig kényes dolog még a legjobb időkben is, és általában a belebámulás azt jelenti, hogy az egyetlen, amit a jövő garantáltan tartalmaz, egy kiadós fejfájás. Néne nem bízott meg bennük, úgy vélte, van bennük egy árnyalatnyi varázslóság; mindig az volt a véleménye, hogy nem kell sok hozzá és a nyomorult izé kiszívja az agyad, mint valami kürticsigát a héjából.

— Az átkozott vacak csupa szikrázás — morogta rálehelve a gömbre, aztán ruhaujjával végigtörölte. Hilta a válla fölött odapillantott.

— Az nem szikra, az jelent valamit — jelentette be vontatottan.

— Mit?

— Nem vagyok biztos benne. Megpróbálhatom? Hozzám van szokva — Hilta lelökte a macskát a másik székről, s előrehajolt, hogy belemeredhessen az üveg mélységeibe.

— Mmf. Csak tessék — legyintett nagyvonalúan Néne —, bár nem fogsz találni…

— Várj. Valami átjön.

— Innen csupa sziporkának tűnik — ragaszkodott nézetéhez Néne. — Kis ezüstfények lebegnek mindenütt, mint azokban a hóvihar-üvegben játékokban. Egész csinos, mondhatom.

— Igen, de nézz a pelyheken túl…

Néne nézett.

Ez volt, amit látott.

A nézőpont ugyancsak fönn volt a magasban, s alatta széles kévényi vidék terült el, kék a távolságtól, amin keresztül egy terjedelmes folyó tekergőzött, akár egy részeg kígyó. Az előtérben ezüstfények lebegtek, de egy bizonyos értelemben ezek csak pelyhei voltak a nagy fényviharnak, ami óriási, lusta csigavonalban forgott, mint valami súlyos hórohamban szenvedő elaggott tornádó, és lefelé, lefelé összpontosult a ködbe vesző tájra. Erősen hunyorítva, Néne ki tudott venni néhány pöttyöt a folyón.

Némelykor valamiféle villámlás szikrázott föl röviden a parányi porszemek lágyan forgó tölcsérén belül.

Néne pislogott és fölnézett. A szoba nagyon sötétnek tűnt.

— Különös fajta időjárás — jegyezte meg, mert semmi jobb nem jutott eszébe. Még lehunyt szemmel is a parányi porszemek ott táncoltak látóterében.

— Nem hinném, hogy időjárás — vetette föl Hilta. — Tényleg nem hiszem, hogy az emberek ezt láthatnák, de a kristály megmutatja. Azt hiszem, ez levegőből kicsapódó mágia.

— Bele a botba?

— Igen. Ez az, amit egy varázsló vesszeje tesz. Valahogy kiszűri a varázst.

Néne megkockáztatott még egy pillantást a gömbbe.

— Bele Eskbe — mondta óvatosan.

— Igen.

— Úgy néz ki, hogy jó sok van belőle.

— Igen.

Nem először, Néne azt kívánta, bárcsak többet tudna arról, hogyan varázsolják a varázslók varázslataik. Látomása támadt arról, hogy Esk addig töltődik föl mágiával, míg minden szövete és pórusa fölpuffad tőle. Aztán a varázs elkezd kiszivárogni — először lassan, kis kitörésekben ívelve a földbe, aztán fokozódva az okkult lehetőségek hatalmas kisüléséig, ami mindenféle károkat okozhat.

— A francba! — mondta. — Sohasem voltam oda azért a botért.

— De legalább az Egyetem felé tart — mondta Hilta. — Ott majd tudni fogják, mit kell tenni.

— Lehet, hogy úgy lesz. Mit gondolsz, milyen messze lehet folyásiránt?

— Úgy húsz mérföldnyire. Azok a bárkák csak sétatempóban haladnak. A Zúnoknak nincs oka sietségre.

— Remek — Néne állkapcsát eltökélten kifeszítve fölállt. Nyúlt a kalapjáért, és fölkapta a holmiját tartalmazó zsákot.

— Úgy számítom, gyorsabban tudok menni, mint az uszály — jegyezte meg. — A folyó csupa kanyar, de én egyenes úton járhatok.

— Utána fogsz gyalogolni? — kérdezte Hilta döbbenten. — De hát van ott mindenféle erdő meg vadállat!

— Nagyszerű, ideje, hogy visszatérjek a civilizációba. A lánynak szüksége van rám. A bot kezdi átvenni az irányítást. Mondtam, hogy ez lesz, de hallgatott rám valaki is?

— Hallgatott? — kíváncsiskodott Hilta, megpróbálva kiókumlálni, mit akarhatott mondani Néne a civilizációhoz való visszatéréssel.

— Nem — szögezte le hidegen Néne.

A férfi neve Amszkhat B’hal Zún volt. A tutajon élt három feleségével és három gyermekével. És Hazug volt.

Ami mindig is fölidegesíti a Zún törzs ellenségeit, nem pusztán a becsületességük, ami egyébként vérlázítóan abszolút, hanem megközelítésük teljes egyenessége. A Zúnok sosem hallottak a szépítésről, és akkor se tudtak volna vele mit kezdeni, ha kezükbe nyomtak volna egyet, eltekintve attól, hogy egész biztosan az „egy szívélyes módja a csúnya beszédnek” címkét ragasztották volna rá.

Merev ragaszkodásuk az igazsághoz kétségtelenül nem valamely isten parancsolta meg nekik, ahogy általában szokásos, hanem inkább úgy nézett ki, hogy genetikai alapja van. Az átlag Zún épp annyira nem tud hazudni, mint amennyire nem képes levegőt venni a víz alatt, és igazából maga az ötlet elég ahhoz, hogy alaposan kiboruljanak: egy Hazugság kiejtése nem kevesebbet, mint magának az univerzumnak megváltoztatását jelenti.

Ez meglehetős hátrány egy kereskedőnép esetében, s ezért az évezredek során a Zúnok vénei tanulmányozták ezt a különös képességet, aminek mindenki más olyannyira bővében van, és elhatározták, hogy ők is szert fognak rá tenni.

Arra bátorították a fiatalembereket, akik az ilyen tehetség halovány jelét mutatták, hogy különlegesen ünnepélyes alkalmakkor versenyszerűen még tovább ferdítsék az Igazságot. Az első följegyzett Zún proto-hazugság így hangzott: „A nagypapám tényleg egész magas”, de végül rájöttek a dolog nyitjára, és létrehozták a törzs Hazugja hivatalát.

Meg kell érteni, hogy jóllehet a Zúnok többsége képtelen a hazugságra, a nép nagyon tiszteli az olyan Zúnokat, akik tudnak olyat mondani, hogy a világ másmilyen, mint amilyen valójában, és a Hazug jelentékeny méltósággal járó tisztséget tölt be. Ő képviseli törzsét minden kapcsolatban a külvilággal, ami megértésének kísérletét az átlagZún már réges-rég föladta. A Zún törzsek roppant büszkék a Hazugjaikra.

Más népek ettől az egésztől rendkívül bosszúsak lesznek. Úgy érzik, hogy a Zúnok igazán választhattak volna valami elfogadhatóbb megnevezést, mint mondjuk „diplomata” vagy „PR menedzser”. Úgy érzik, hogy a Zúnok gúnyt űznek a dologból.

— Ez mind igaz? — kérdezte gyanakvóan Esk, körbenézve a bárka zsúfolt kabinjában.

— Nem — válaszolta Amszkhat határozottan. Ifjabbik felesége, aki zabkását fózött a parányi, díszes tűzhelyen, kuncogott. Három gyermeke komolyan figyelte Esket az asztal teteje fölött.

— Szokott néha igazat mondani?

— Te szoktál? — Amszkhat elvigyorogta aranybánya vigyorát, de a szeme nem mosolygott. — Miért találtalak a gyapjúmon? Amszkhat nem emberrabló. Lesznek otthon egyesek, akik aggódnak érted, igennem?

— Azt gondolom, Néne majd meg fog keresni engem — felelte Esk —, de nem hinném, hogy aggódna. Egyébként meg Ankh-Morporkba megyek. Kidobhat a hajójáról…

— …bárkámról…

— …ahogy tetszik. Nem törődöm a csukákkal.

— Nem tehetem — nyilatkozta Amszkhat.

— Ez hazugság volt?

— Nem! Civilizálatlan vidék van körülöttünk, rablók meg… izék.

Esk élénken bólintott.

— Akkor ezt megbeszéltük — szögezte le. — Nem bánom, ha a gyapjúban kell aludjak. És tudok fizetni az utazásért. Tudok… — habozott; befejezetlen mondata, mint valami kis kristálykunkor lógott a levegőben, míg a diszkréció sikeresen igyekezett megszerezni az uralmat nyelve fölött. — …hasznos dolgokat csinálni — fejezte be akadozva.

Tudatában volt, hogy Amszkhat oldalvást rangidős feleségére tekint, aki a tűzhely mellett varrogatott. A Zún hagyományoknak megfelelően csakis feketét viselt. Néne teljes mértékben helyeselte volna.

— Miféle hasznos dolgokat? — firtatta a férfi. — Mosást meg söprést, igennem?

— Ha úgy tetszik — mondta Esk —, vagy tudok lepárolni a kétrétű vagy a tripla lombik használatával, firnájszokat, fénymázakat, pasztákat, zúmcsátokat és Tagokat készíteni, viaszt olvasztani, gyertyát mártani, magokat, gyökereket és dugványokat helyesen kiválogatni, meg ismerem a legtöbb készítményt a Nyolcvan Csodálatos Gyógyfűből; tudok fonni, kártolni, kendert áztatni, suttyantani, és szőni kézzel, kerettel, rostával és Nemes szövőszéken, és kötni is tudok, ha valaki megkezdi nekem a fonalat, tudok földből és sziklából jósolni, ácsolni egész a háromfelé ágazó csapkötésig és csaplyukig, előre jelezni az időjárást állati jelekből és égi paraclikból, növekedést okozni a méhrajban, ötféle mézbort előállítani, festékeket, színezékeket és pácokat készíteni, köztük egy színtartó kéket, el tudom végezni a legtöbb bádogosmunkát, tudok csizmát talpalni, a legtöbbféle bőrt kikészíteni és alakítani, és ha van kecskéje, tudok rá vigyázni. Kedvelem a kecskéket.

Amszkhat töprengően tekintett a lányra, aki úgy érezte, azt várják tőle, hogy folytassa.

— Néne nem szereti látni, ha az ember csak ücsörög és nem csinál semmit — magyarázta. — Mindig azt mondja, hogy egy ügyes kezű lány sose fog megélhetés nélkül maradni — egészítette ki magyarázatát.

— Vagy férj nélkül — bólintott elgyöngülten Amszkhat.

— Igazából Nénének erről bőven van mondanivalója…

— Fogadok, hogy van neki — jegyezte meg Amszkhat. A rangidős hitvesre pislantott, aki alig észrevehetően biccentett.

— Jól van — mondta férfi. — Ha hasznossá tudod magad tenni, akkor maradhatsz. Tudsz játszani valamilyen hangszeren?

Esk szemrebbenés nélkül viszonozta Amszkhat állhatatos pillantását.

— Valószínűleg.

És így Esk, minimális nehézséggel és szinte semmi megbánással, elhagyta a Kostetőt és időjárását és csatlakozott a Zúnokhoz nagy kereskedőútjukon, le az Ankh-on.

Legalább harminc uszály volt — mindegyiken legalább egy terjedelmes Zún família —, és úgy tűnt, hogy nincs kettő köztük, ami ugyanazt a rakományt szállítaná; többségüket egymáshoz kötötték, s a Zúnok simán húztak egyet a hajókötélen és átléptek a következő fedélzetre, amikor gusztusuk támadt egy kis társasági életre.

Esk berendezkedett a gyapjúban. Meleg volt, egy kissé Néne kunyhójára emlékeztető szaggal, és, ami sokkal fontosabb, azt jelentette, hogy senki se fogja háborgatni.

Kezdett egy kicsit aggódni a mágia miatt.

Határozottan kezdett kikerülni az irányítása alól. Nem varázsolt, csak varázslatok történtek körülötte. És megérezte, hogy az emberek nem lennének túl boldogok, ha ezt tudnák.

Ez azt jelentette, hogy amikor mosogatott, hosszasan kellett csörömpöljön és pacskoljon, hogy eltitkolja azt a tényt, hogy az edények maguk tisztálkodnak. Ha meg kellett valamit stoppoljon, kénytelen volt elvonulni a fedélzet valamelyik magányosabb részére, hogy eltitkolja azt a tényt, hogy a lyuk szélei egymáshoz gabalyították maguk, mintha… mintha el lennének varázsolva. Aztán utazásának második napján arra ébredt, hogy a hely körül, ahová előzőleg a botot rejtette, több gyapjúcsomó kifésülte, megkártolta és takaros gombolyagba fonta magát az éjszaka folyamán.

Minden tűzgyújtásra vonatkozó gondolatot kivert a fejéből.

Bár akadt kompenzáció. A nagy, barna folyó minden lomha kanyarja újabb látnivalókat tárt elé. Voltak sűrű erdővel körbevett sötét szakaszok, amiken keresztül az uszályok a folyó kellős közepén haladtak, a férfiak állig fegyverben, a nők lenn — kivéve Esket, aki ült és érdeklődve hallgatta a horkantásokat és prüszköléseket, amik a folyóparti bokrokban követték őket. Voltak megművelt földdarabok. Volt több város, mind sokkal nagyobb, mint Óhulán. Még valamiféle hegyek is voltak, bár öregek és laposak, nem fiatalok és tüzesek, mint az ő hegyei. Nem mintha honvágya lett volna, nem egészen, de néha úgy érezte magát, mintha ő is bárka lenne, végtelen reménységen lebegve, de mindig odakötözve egy horgonyhoz.

A dereglyék megálltak egyik-másik városban. A hagyománynak megfelelően csak a férfiak szálltak partra, és csak Amszkhat, szertartásos Hazudozós kalapját fejébe nyomva, állt szóba nem-Zúnokkal. Esk általában elkísérte. A férfi megpróbált célozni arra, hogy Esknek alá kéne vetnie magát a Zún élet íratlan szabályainak, de a lánynak célozgatni olyan hatásos volt, mint szúnyogcsípés az átlagos rinocéroszbőrön, mert már kezdte megtanulni, hogy ha fütyülsz a szabályokra, akkor az emberek az esetek felében szó nélkül újraírják őket úgy, hogy rád ne vonatkozzanak.

Máskülönben meg úgy tűnt Amszkhatnak, hogy amikor Esk vele van, mindig nagyon jó áron tud eladni. Volt valami abban, ahogy egy kisgyerek eltökélten kancsított rájuk a Zún lába mögül, amitől még a legpiackeményítettebb szívű kalmárok is sietve kötötték meg az üzletet.

Igazából ez már el is kezdte aggasztani. Amikor egy piaci alkusz Zemfisz fallal körülvett városában fölajánlott neki egy zacskó ultramarint száz csomó gyapjúért cserébe, egy hang a zsebe magasságából így szólt:

— Ezek nem ultramarinok.

— Hallgassa csak a gyereket! — vigyorgott az alkusz. Amszkhat komolyan szeme elé emelt egyet a kövek közül.

— Hallgatok rá — mondta —, és valóban, ezek ultramarinnak látszanak. Van tündökjük meg pislákjuk.

Esk fejét rázta.

— Csak csillókák — közölte. Gondolkozás nélkül beszélt, és azonnal meg is bánta, amikor mindkét férfi odafordulva rábámult.

Amszkhat kezében forgatta a követ. Hogy a kaméleon csillókát beteszik egy dobozba néhány valódi drágakővel azért, hogy színük megváltozzon, bizony hagyományos trükk volt, de ezek valódi belső tűzzel kékelltek. Élesen fölpillantott az brókerre. Amszkhatot gondosan kiképezték a Hazugság művészetében. Fölismerte az apró jeleket, most, hogy jobban meggondolta a dolgot.

— Úgy tűnik, a dolog kétséges — jegyezte meg —, de könnyen el lehet dönteni, csak el kell vigyük őket a becsüshöz a Fenyő Utcába, mert az egész világ tudja, hogy a csillókák föloldódnak fanyarsavas folyadékban, igennem?

Az alkusz tétovázott. Amszkhat enyhén helyzetet váltott, és izmainak elrendeződése azt sugallta, hogy bármely hirtelen mozdulat a bróker részéről azt fogja eredményezni, hogy laposan elterül a porban. És az átkozott kölök úgy kancsalított rá, mintha képes lenne belelátni, egész keresztül a tarkójáig. Elvesztette hidegvérét.

— Fájlalom ezt a sajnálatos vitát — jelentette ki. — Ezeket a köveket teljes jóhiszeműséggel vettem át el ultramarinokként, de inkább, semmint hogy egyenetlenséget okozzak kettőnk közt, arra kérem, fogadja el őket, mint… mint ajándékot, és a gyapjúbálákért fölajánlhatnám ezt az első osztályú rozsaettát?

Elővett egy kis, vörös követ egy apró bársonyzacskóból. Amszkhat szinte nem is nézett rá, csak, anélkül, hogy szemét levette volna az alkuszról, továbbpasszolta Esknek, aki helybenhagyólag bólintott.

Amikor a kalmár elsietett, Amszkhat kézen fogta Esket és félig-meddig vonszolta a gyereket a becsüs bódéjához, ami nem sokkal volt több egy falmélyedésnél. Az öregember elvette a kék követ legkisebbikét, meghallgatta Amszkhat kapkodó magyarázatát, kitöltött egy csészényi fanyarsavas folyadékot, és belepottyantotta a követ, ami semmivé habzott.

— Roppant érdekes — bólogatott a becsüs. Nagyító alatt vizsgált egy másik, csipeszbe fogott követ.

— Ezek valóban csillókák, de figyelemre méltóan kiváló példányok önmagukban is — nyilatkozta végül. — Semmi esetre sem értéktelenek, és például én magam hajlandó lennék fölajánlani értük… valami baj van a kislány szemével?

Amszkhat gyöngéden oldalba bökte Esket, aki erre abbahagyta a próbálkozást a Tekintettel.

— …fölajánlanék magának, mondjuk azt, hogy két zat ezüstöt?

— Mondjuk azt, hogy ötöt? — javasolta Amszkhat kedélyesen.

— És én szeretnék megtartani egy követ — kérte Esk. Az öregember kezét a magasba emelte.

— De hát ezek puszta érdekességek! — tiltakozott a becsüs. — Csak egy gyűjtő számára értékesek.

— Egy gyűjtő esetleg kiváló minőségű rozsaettákként vagy ultramarinokként eladhatja őket egy gyanútlan vevőnek — jegyezte meg Amszkhat —, különösen, ha az illető az egyetlen becsüs a városban.

A becsüs ettől egy kissé morogni kezdett, de végül megállapodtak három zatban meg a csillókák egyikében egy vékony ezüstláncon Esk számára.

Amikor már hallótávolságon kívülre kerültek, Amszkhat a lánynak adta az apró ezüstérméket és megszólalt:

— Ez mind a tied. Kiérdemelted. De… — úgy lekuporodott, hogy szeme egy vonalba került Eskével — …meg kell mondanod nekem, honnan tudtad, hogy a kövek hamisak.

Aggodalmasnak látszott, de Esk érezte, hogy a férfi nem igazán szeretné az igazságot hallani. A mágiától az emberek kényelmetlenül érzik maguk. Nem tetszene a Zúnnak, ha egyszerűen azt mondaná: a csillókák csillókák, és az ultramarinok ultramarinok, és bár lehet, hogy azt gondolod, hogy ugyanolyannak látszanak, ez azért van, mert nem használod rendesen a szemed. Semmi sem tudja teljesen elleplezni valódi természetét.

Ehelyett így szólt:

— A törpék csillókát bányásznak közel a szülőfalumhoz, és az ember hamar megtanulja, hogy a kövek egy olyan fura módon verik vissza a fényt.

Amszkhat hosszasan a gyerek szemébe nézett. Aztán vállat vont.

— Oké — mondta. — Remek. Nos, nekem még van itt némi elintéznivalóm. Miért nem veszel magadnak új ruhákat vagy valamit? Nem hiszem, hogy bármi gondod lesz.

Esk bólintott. Amszkhat elsétált a piactéren keresztül. Az első saroknál megfordult, elgondolkozva visszanézett a lányra, aztán eltűnt a tömegben.

Na, ez a vitorlázás vége, mondta magának Esk. A férfi nem egészen biztos benne, de mostantól figyelni fog engem, s mielőtt még tudnám, mi történik, elveszik tőlem a botom, és aztán ki fog törni az általános haddelhadd. Miért lesz mindenki olyan ideges a varázstól?

Filozofikusan sóhajtott egyet, s nekivágott, hogy fölfedezze a város nyújtotta kilátásokat.

Ámbátor ott volt a bot problémája. Esk mélyen begyömöszölte azon gyapjúcsomók közé, amiket még jó ideig nem fognak kirakodni. Ha visszamegy érte, az emberek kérdezősködni fognak, és nem tudta, hogyan válaszoljon.

Talált egy alkalmatos sikátort, s addig nyargalt benne, míg nem lelt egy mély bejáratot, ami megadta neki a kívánatos elvonulás lehetőségét.

Ha a visszamenetel szóba se jöhet, akkor csak egyetlen dolog marad. Kinyújtotta kezét és behunyta szemét.

Pontosan tudta, mit akar tenni — ott hevert a szeme előtt. A botnak nem szabad a levegőben repülve érkeznie, elsüllyesztve a bárkát és fölhívva a figyelmet magára. Csak azt akarom, mondta magának, hogy legyen egy kicsiny változás a világ szervezettségében. Ez nem szabad, hogy az a világ legyen, amiben a bot a gyapjúbálák közt fészkel, ez az a világ kell legyen, ahol a botom a kezemben tartom. Parányi változás, végtelenül kicsi módosítása annak Ahogy A Dolgok Állnak.

Ha Esket megfelelőképp kiképezték volna a varázslóságban, akkor tudta volna, hogy ez lehetetlen. Minden varázsló tudja, hogyan mozgasson tárgyakat egyik helyről a másikra, protonokkal kezdve és onnan haladva fölfelé, de bármi A-ból Z-be mozdításának az a lényege az elemi fizika szabályai szerint, hogy valahol át kell keljen az ábécé maradékán is. Az egyetlen mód, amivel az ember valamit eltüntethet A-ból és fölbukkantathatja Z-ben, az a Valóság egészének oldalirányú megkeverése. Azokat a problémákat, amit az ilyesmi okozna, jobb el sem képzelni.

Persze Esket nem tanították meg erre, és a siker alapvető eleme közismerten annak nem tudása, hogy amit épp megkísérelsz, lehetetlen megtenni. Az a személy, aki a kudarc lehetőségéről nem vesz tudomást, fél tégla lehet a történelem biciklijének útjában.

Miközben Esk megpróbálta kiókumlálni, hogy mozdítsa el a botot, a hullámfodrok szétterjedtek a varázslatos éterben, megváltoztatva a Korongvilágot ezernyi apróságban. Többségüket egyáltalán nem vette észre senki. Lehetséges, hogy néhány homokszem egy kissé eltérő helyzetben feküdt a strandokon, vagy szórványosan egy-egy levél másképp lógott fáján. De aztán a valószínűség hullámfrontja a Valóság szélébe ütközött és visszaverődött, akár a locspocs a pocsolya oldaláról, ami, a másik irányból érkező sereghajtó hullámokkal összetalálkozva, kicsiny, de fontos örvényeket hozott létre magának a létnek szövedékében. Örvények a lét szövedékében igenis lehetségesek, mert az egy nagyon fura anyag.

Esk persze teljes mértékben tudatlan volt mindezek felől, de meglehetősen elégedett lett, amikor a bot a puszta levegőből a kezébe pottyant.

Melegnek érződött.

A lány egy darabig csak bámult rá. Úgy érezte, hogy valamit tennie kéne vele, túl nagy, túl jellegzetes, túl kínos. Fölhívja magára a figyelmet.

— Ha magammal viszlek Ankh-Morporkba — mondta a gyerek elgondolkozva —, akkor álcázva kell jönnöd.

Néhány elkésett mágiavillózás játszott a bot körül, aztán az egész elsötétedett.

Végül Esk megoldotta a közvetlen problémát azzal, hogy Zemfisz fő piacterén talált egy standot, ami söprűket árult, megvásárolta a legnagyobbat, visszacipelte a rejtett bejárathoz, kihúzta belőle a nyelet, és a botot mélyen a nyírfaágak közé gyömöszölte. Nem tűnt helyesnek, hogy így bánjon egy nemes tárggyal, s csöndesen bocsánatáért esdekelt.

Mindenesetre így egész más volt a helyzet. Senki se néz kétszer egy söprűt hurcoló kislányra.

A lány vett egy fűszeres húspástétomot mielőtt fölfedező útra indult (a bódés könnyelműen becsapta a visszajáró apróval, és csak később döbbent rá, hogy, megmagyarázhatatlanul, két ezüstöt adott ki a kezéből; valamint az éjszaka folyamán rejtélyes módon patkányok lepték el és ették meg teljes árukészletét, plusz a nagymamájába belecsapott a villám).

A város kisebb volt, mint Óhulán, és erősen különbőzött tőle, mert három kereskedőút csomópontján feküdt, eltekintve magától a folyótól. Egyetlen, hatalmas, négyszögletes tér köré épült, amit egy állandó, egzotikus közlekedési dugó és egy sátrakból emelt falu közti átmenetként lehetne leírni. Tevék rúgtak öszvérekbe, öszvérek rúgtak bele lovakba, lovak rúgták meg a tevéket, s mindegyik rugdosta az embereket; a színek tobzódtak, a zajok fület hasogattak, a szagok nazális zenekari földolgozása harsogott, és a pénzszerzésen keményen munkálkodó emberek százainak állhatatos, részegítő hangja hallott.

A nyüzsgés egyik oka az, hogy a kontinens kiterjedt részein egyesek jobb szeretnek munka nélkül pénzt keresni, és mivel a Korong mindezidáig nem fejlesztett ki semmiféle zenerögzítő ipart, ezek az emberek kénytelenek ráfanyalodni a banditizmus régebbi, hagyományosabb formáira.

Különös, de ezek gyakorta jelentős erőfeszítést igényelnek. Sziklák fölgörgetése szirtek tetejére egy tisztességes rajtaütéshez, fák kivágása az út eltorlaszolásához, és hegyes szögekkel kibélelt gödrök kiásása, miközben az ember igyekszik fönntartani dőre ártani vágyó élét, valószínűleg sokkal több tervezéssel és fizikai munkával jár, mint a társadalmilag jobban elfogadott hivatások, ám, mindennek ellenére, még mindig akadnak elégségesen félretájékozott emberek, akik hajlandóak mindezt elviselni, plusz hosszú éjszakákat kényelmetlen körülmények közt, csupán azért, hogy kezük teljességgel közönséges, nagy ékszeresládákra tehessék.

Ezért egy Zemfisszerű város az a hely, ahol a karavánok szétválnak, keverednek, és újra összeállnak, ahogy kalmárok és utazók tucatjai szövetkeznek egymással védelmért a társadalmilag hátrányos helyzetűekkel szemben az előttük álló út idejére. Esk, a nyüzsgésben észrevétlenül bóklászva, mindezt megtudta azzal az egyszerű módszerrel, hogy keresett valakit, aki fontos személynek látszott, és megráncigálta az illető kabátszegélyét.

Ez a konkrét férfi épp dohánybálákat számlált, és sikerrel járt volna, ha nem szakítják félbe.

— Mi?

— Azt kérdeztem, mi zajlik itt?

A férfinak szándékában állt így válaszolni: Húzz innét és nyaggass mást! Szándékában állt egy könnyed nyaklevest kiosztani a kölöknek. Így aztán roppant meglepődött, amikor azon kapta magát, hogy lehajol és komolyan szóba elegyedik egy alacsony, szurtos arcú kisgyerekkel, aki egy óriási söprűt (ami, később úgy vélte, szintén valami meghatározhatatlan módon odafigyelt rá) markolt.

Elmagyarázta a karavánokat. A kislány bólintott.

— Az emberek összeállnak az utazáshoz?

— Pontosan.

— Hová?

— Mindenféle helyre. Sto Latba, Pszeudopoliszba… természetesen Ankh-Morporkba…

— De a folyó odamegy — mutatta ki racionálisan Esk. — Meg a bárkák. A Zúnok.

— Á, igen — mondta a kalmár —, de ők jól megkérik az út árát, és nem tudnak mindent elszállítani, és különben is, senki se bízik meg bennük valami nagyon.

— De hát ők nagyon becsületesek!

— Hah, igen — értett egyet a férfi. — De tudod, mit szoktak mondani: sose bízz meg egy becsületes emberben — Sokattudóan mosolygott.

— Ki mondja ezt?

— Ők. Tudod. Az emberek — felelte a kereskedő, akinek hangjába egy bizonyos mennyiségű zavar lopózott.

— Ó! — Esk eltöprengett rajta. — Hát akkor azok az ők nagyon hülyék — közölte fontoskodva. — De azért köszönöm.

A férfi nézte, ahogy a gyerek arrébb vándorolt, aztán viszszatért a számoláshoz. Egy pillanattal később megint megrángatták a kabátját.

— Ötvenhétötvenhétötvenhétmiaz? — motyogta, megpróbálva memorizálni, hol tart éppen.

— Elnézést, hogy megint zaklatom — szólalt meg Esk —, de azok a bála-izék…

— Mi van velük ötvenhétötvenhétötvenhét?

— Hát, kell hogy legyenek bennük kis fehér kukacizék?

— Ötvenhét… micsoda? — A kalmár leengedte a palatábláját, és rábámult Eskre. — Miféle kis kukacok?

— Izgő-mozgók. Fehérek — tette hozzá Esk segítőkészen. — Mindenfélék lyukat rágogatva a bálák közepén.

— Úgy érted, dohányszálasféreg? — Eszelős tekintettel pillantott a bálahalomra, amit, most, hogy jobban meggondolja a dolgot, olyan ideges kinézettel rakodott le az eladó, akár az éjféli manó, aki el akar tűnni, még mielőtt rájössz, hogy mivé változik reggelre a talmi arany. — De azt mondta nekem, hogy ezeket kellően tárolták… és különben is, honnan tudod?

A gyerek eltűnt a sokadalomban. A kalmár szúrósan meredt arra a helyre, ahol előzőleg a kislány állt. Szúrósan rámeredt az eladóra, aki idegesen vigyorgott. Szúrósan fölmeredt az égre. Aztán megragadta mintavevő kését, egy pillanatig rábámult, szemlátomást döntésre jutott, és a legközelebbi bála felé indult.

Eközben Esk a véletlenszerű hallgatózás módszerével rálelt az Ankh-Morporkba igyekezők gyülekező karavánjára. Az útifónök két hordóra tett deszkából kialakított asztalnál ült.

Elfoglalt volt.

Egy varázslóval tárgyalt.

Edzett utazók tudják, hogy a társaságban, mely nekivág, hogy átkeljen esetleg ellenséges vidéken, nem árt, ha szép számmal akad fegyverforgató, de még inkább ajánlatos, hogy varázstudó is legyen köztük, arra az esetre, ha szükség lenne a varázslás művészetére, és, még ha ez nem is következik be, legyen, aki tüzet gyújt. Harmadik szintűtől fölfelé egy mágus számíthat arra, hogy nem kell fizessen a társasághoz csatlakozás kiváltságáért. Sőt, arra számít, hogy neki fognak fizetni. A kényes tárgyalás mostanra jutott el a döntések közelébe.

— Eléggé méltányos, Hidló mester, de mi legyen a fiatalemberrel? — kérdezte az útifőnök, egy bizonyos Adab Gándor, imponáló figura trollirhazekében, kackiásan csüngő karimájú kalapban és bőrszoknyában. — Ő nem varázsló, azt látom.

— Képzés alatt áll — felelte Hidló, egy magas, vékony varázsló, kinek öltözéke kinyilvánította, hogy a varázslóság nyolc rendjéből az Ősi és Igazán Eredeti Bölcsek Töretlen Köréhez tartozik.

— Akkor ő nem varázsló — szögezte le Gándor. — Ismerem a szabályokat, és az ember nem varázsló, hacsak nincs botja. És neki nincs.

— Már most ezért az apró részletért utazik a Láthatatlan Egyetemre — közölte fennhéjázóan Hidló. A varázslók egy kissé kevésbé készségesen válnak meg pénzüktől, mint a tigrisek a foguktól.

Gándor ránézett a kérdéses ifjoncra. Annak idején jó sok varázslóval találkozott, és jó ítélőképességűnek tartotta önmagát, és el kellett ismerje, hogy ez a fiú remek varázslóalapanyagnak látszik. Más szavakkal, vékony volt, langaléta, sápadt a zavarba ejtő könyvek olvasásától egészségtelen szobákban, és szeme kórosan könnyezett, mint valami félig buggyantott tojás. Átvillant Gándor agyán, hogy a könyvmolyság okozata tudományos fokozat.

Hogy egyenesen a csúcsra jusson, tényleg csak arra van szüksége, gondolta magában, hogy legyen valami apró fogyatékossága. A varázslók szenvedő alanyai az olyasmiknek, mint asztma vagy lúdtalp, s úgy tűnik, valahogy ez adja meg nekik a kellő ösztönzést.

— Hogy hívnak, legény? — kérdezte olyan kedvesen, amennyire csak lehetséges.

— Sssssssssssssss — mondta a fiú. Ádámcsutkája úgy pattogott, mint egy foglyul esett léggömb. Társához fordult, csupa néma esdekléssel.

— Simon — segítette ki Hidló.

— …imon — értett egyet hálásan Simon.

— Tudsz tűzgolyókat hányni vagy örvényléseket varázsolni, olyanokat, amiket esetleg az ellenséghez lehet vágni?

Simon oldalvást Hidlóra pislogott.

— Nnnnnnnnnn — kockáztatta meg.

— Fiatal barátom magasabb rendű mágia útját járja, mint varázsigék puszta hajigálása — közölte a varázsló.

— …em — fejezte be Simon.

Gándor biccentett.

— Nos — javasolta —, lehetséges, hogy valóban varázsló lesz belőled, legény. Esetleg amikor már meglesz az a remek botod, beleegyezel, hogy egyszer velem utazol, jó? Ennyit beléd ruházok, jó?

— J…

— Elég, ha bólintasz — mondta Gándor, aki nem volt természeténél fogva kegyetlen ember.

Simon hálásan bólintott. Hidló és Gándor odabiccentettek egymásnak, aztán a varázsló elvonult, tanítványa a poggyász súlya alatt görbedve követte.

Gándor lenézett az előtte lévő listára, és gondosan kihúzta a „varázsló”-t.

Egy pöttöm árnyék vetődött a lapra. Fölpillantott, s önkéntelenül megrezzent.

— Igen? — kérdezte hűvösen.

— Ankh-Morporkba akarok menni — jelentette be Esk —, kérem szépen. Van egy kis pénzem.

— Menj haza anyádhoz, gyermek.

— Nem, tényleg. Boldogulni akarok a nagyvilágban.

Gándor fölsóhajtott.

— Miért szorongatod azt a söprűnyelet? — érdeklődött.

Esk úgy nézett a nyélre, mintha sose látta volna korábban.

— Mindennek lennie kell valahol — mutatta ki.

— Menj haza, leányom — javasolta Gándor. — Nem viszek magammal semmiféle szökevényt Ankh-Morporkba. Fura dolgok történhetnek kislányokkal nagyvárosokban.

Esk földerült.

— Miféle fura dolgok?

— Figyelj, megmondtam, hogy menj haza, igaz? Most azonnal!

A férfi fölemelte a krétadarabját, és folytatta a tételek kipipálását palatábláján, megpróbálva figyelmen kívül hagyni az állhatatos pillantást, ami mintha átfúrta volna feje tetejét.

— Hasznára lehetnék — jegyezte meg csöndesen Esk.

Gándor ledobta a krétát, és ingerülten megvakarta az állát.

— Hány éves vagy? — kérdezte.

— Kilenc.

— Nahát, Miss Kilencéves, kétszáz állatom és száz utasom van, akik Ankh-ba akarnak menni, és az egyik felük gyűlöli a másik felük, és nincs elegendő harcképes emberem, és azt mondják, az utak ugyancsak rosszak, és a haramiák kezdenek igazán elpofátlanodni odafönn a Csecsekben, és a trollok ebben az évben magasabb hídvámot követelnek, és zsizsik esett az ellátmányba, és újra meg újra megfájdul a fejem, és ugyan miben, ebből az egészből, lenne rád szükségem?

— Ó! — szólt Esk. Körbenézett a zsúfolt téren. — Hát akkor ezek közül melyik út visz Ankh-Morporkba?

— Az ott szemben, azzal a kapuval.

— Köszönöm — mondta a lány gyászosan. — Az istenek legyenek magával. Remélem, hogy nem lesz több gondja, és elmúlik a fejfájása.

— Oké — morrant tétován Gándor. Ujjaival dobolt az asztaltetőn, miközben figyelte Esket elsétálni az Ankh-ba vezető út irányába. Hosszú, kanyargó út. Tolvajok és gnollok háborgatta út. Egy út, ami magas hegyi hágókon zihál keresztül és lihegve csúszik-mászik át sivatagokon.

— Ó, a fenébe is! — motyogta a bajsza alatt. — Hé! Te!

Mállotviksz Néne bajban volt.

Először is, döntötte el, nem lett volna szabad, hogy hagyja magát rábeszélni Hilta söprűjének kölcsönvételére. Vénecske volt, kiszámíthatatlan, csak éjszaka volt hajlandó repülni, és még akkor se tudott sétatempónál nagyobb sebességet elérni.

Magasba emelő bűvigéi olyan vékonyra koptak, hogy még csak nem is kezdett addig működni, míg nem mozgott teljes gőzzel. Valójában minden idők egyetlen olyan söprűje volt, amit be kellett ugratni az indításhoz.

És akkor, amikor Mállotviksz Néne, izzadva és szitkozódva, már tizedszerre nyargalt végig egy erdei ösvényen az átkozott holmit vállmagasságban tartva, rábukkant a medvecsapdára.

A második számú probléma az volt, hogy egy medve már korábban megtalálta. Igazából ez nem volt valami nagy gond, mert Néne, akkorra már ugyancsak morózus kedvében, fejbe csapta pont a szeme közt a söprűnyéllel, és most az állat olyan messzire gubbasztott tőle, amennyire csak lehetséges volt a gödörben, és megpróbált boldogító gondolatokat gondolni.

Nem volt valami kényelmes éjszaka, és a reggel se lett sokkal jobb a vadásztársaságtól, ami, úgy hajnaltájt, lekukucskált a gödör szélén.

— Már épp ideje volt — acsarogta Néne. — Húzzatok ki!

A meghökkent fejek visszahúzódtak, és Néne ki tudott venni egy kapkodó-suttogó párbeszédet. A vadászok előzőleg meglátták a kalapot és a söprűnyelet.

Végül újra megjelent egy szakállas fej, eléggé vonakodva, mintha a testet, amihez tartozott, előrelökdösték volna.

— Hümm — vágott bele —, figyeljen, mama…

— Nem vagyok mama — csattant föl Néne. — Egész biztosan nem vagyok a te mamád, ha valaha is volt neked olyanod, amit kétlek. Ha én lettem volna a mamád, elmenekültem volna még a megszületésed előtt.

— Ez csak afféle szófordulat — jegyezte meg a fej szemrehányóan.

— Átkozott sértés, nem más!

Újabb suttogó beszélgetés következett.

— Ha nem jutok ki — említette meg Néne csengő hangon —, akkor nagy Baj lesz. Látod a kalapom, mi? Látod?

A fej megint fölbukkant.

— Pont ez a lényeg, hát nem igaz? — közölte. — Úgy értem, mi lesz akkor, ha kiengedjük? Összességében kevésbé kockázatosnak tűnik, ha csak úgy betömjük a gödröt. Nem személyeskedésből, remélem, érti.

Néne rájött, hogy mi az, ami zavarja őt a fejjel kapcsolatban.

— Te térdelsz? — kérdezte vádlóan. — Dehogy, egyáltalán nem! Ti törpék vagytok!

Suttogás, suttogás.

— Na és akkor mi van? — firtatta a fej kihívóan. — Nincs azzal semmi probléma, vagy igen? Mit tud fölhozni a törpék ellen?

— Tudjátok, hogy kell megjavítani a söprűket?

— Mágikus söprűket?

— Igen!

Suttogás, suttogás.

— És ha tudjuk?

— Nos, akkor esetleg egyezségre juthatnánk…

A törpecsarnokok kalapácsok hangjától zengtek, noha főleg a hatás kedvéért. A törpék úgy vélik, hogy a gondolkozás törpepróbáló feladat az általuk megnyugtatónak ítélt kalapácsütések hangja nélkül, ezért az irodákhoz kötött, jómódú törpék megfizetik a koboldokat, hogy apró, szertartásos üllőket ütögessenek, csupán a tisztes törpös imidzs fönntartása végett.

A söprűnyél két bak között feküdt. Mállotviksz Néne egy sziklakiszögellésen ücsörgött, míg egy hozzá képest feleakkora, csupazseb kötényt viselő törpe körbejárta a söprűt, és némelykor megböködte.

Végül belerúgott a vesszőkbe, és nagy levegőt vett, afféle fordított füttyentést, ami a mesteremberek titkos jele szerte az univerzumban, és azt jelenti, hogy valami költséges fog hamarosan történni veled.

— Noooos — mondta. — Idehívathatom az inasokat, hogy vessenek rá egy pillantást, ide biza. Ez egymagában is kész iskoláztatás. És azt mondja, tényleg képes volt levegőbe emelkedni?

— Úgy röpült, akár a madár — felelte Néne.

A törpe pipára gyújtott.

— Nagyon szeretném én látni azt a madarat — jegyezte meg megfontoltan. — Úgy képzelem, nem lenne semmi megfigyelni egy olyan madarat, mint az.

— Igen, de meg tudod javítani? — kérdezte Néne. — Sürgős dolgom van.

A törpe leült, lassan és kimérten.

— Ami a javítást illeti — közölte —, hát, nem tudom, szóba jöhet-e javítás. Újrakonstruálás, esetleg. Na persze, manapság nehéz nyírfavesszőkhöz jutni, még akkor is, ha lehetne olyan embert találni, aki kellően össze tudja kötni őket, és a szükséges bűvigék…

— Nem akarom, hogy újjákonstruáld, csak annyit szeretnék, hogy rendesen működjön — vágott közbe Néne.

— Tudja, ez egy korai modell — mondta a törpe a magáét. — Nagyon cselesek, a korai modellek. Nem lehet olyan fát beszerezni…

Úgy, ahogy volt, a levegőbe emeltetett, míg szeme egy magasságba nem került Nénéével. A törpék, lévén maguk is mintegy mágikusak, eléggé ellenállóak a varázslással szemben, de olyan volt a boszorkány arckifejezése, mintha megpróbálná a mester szemgolyóját hozzáforrasztani a koponyája hátsó részéhez.

— Csak javítsd meg — sziszegte. — Kérlek!

— Mi, végezzek kontármunkát? — jajdult a törpe, s pipája nagyot csattant a padlón.

— Igen.

— Úgy érti, tákoljam össze? Fusizással legyek hűtlen szaktudásomhoz?

— Igen — válaszolta Néne, pupillája kis fekete lyuk.

— Ó! — motyogta a törpe. — Hát akkor rendben.

Gándor, az útifőnők, gondterhelt férfiú volt.

Már három napja elhagyták Zemfiszt, jó iramban haladtak, és most a sziklahágó felé másztak azokban a hegyekben, amik Szküla Csecsei néven ismeretesek (nyolc volt belőlük; Gándor gyakorta eltöprengett, ugyan ki lehetett Szküla, és vajon vonzónak találta volna-e a bigét).

Éjszaka egy csapat gnoll ütött rajtuk. Az ocsmány lények, a sziklakoboldok egy fajtája, elvágták az egyik őr torkát, és minden bizonnyal arra készültek, hogy lemészárolják az egész karavánt. Csakhogy…

Csakhogy senki se tudta igazából, mi történt ezután. A sikolyok ébresztették föl őket, s mire fölszították a tüzet, és Hidló, a varázsló, kék ragyogásba vonta az egész táborhelyet, a túlélő gnollok távoli, pókszerű árnyak voltak, úgy iszkolva, mintha a Pokol légiói kergetnék őket.

Annak alapján ítélve, ami kollégáikkal történt, valószínűleg tökéletesen igazuk volt. Gnollcafatok lógtak a közeli sziklákon, afféle vidám, ünnepi hangulatú kinézettel ruházva föl őket. Gándor ezt nem bánta különösebben — a gnollok szeretnek utazókat fogságba ejteni és vendégszerető természetük vörösre izzított késekkel és ólmosbotokkal mutatják ki —, ám az ugyanazon területen belül tartózkodás, mint az a Valami, ami úgy szelt át tucatnyi acélos és állig fölfegyverkezett gnollon, akár kanál a lágytojáson, anélkül, hogy nyomot hagyott volna maga után, kissé idegesítette.

Valójában a talajt tisztára söpörték.

Nagyon hosszú volt ez az éjszaka, és a reggel sem hozott javulást. Esk volt az egyetlen személy, aki nem csak félig volt ébren, mivel ő végigaludta az egészet az egyik szekér alatt, s csupán fura álmokra panaszkodott.

Mindazonáltal komoly megkönnyebbülést jelentett hátuk mögött hagyni azt a hátborzongató látványt. Gándor úgy vélte, hogy a gnollok semmivel se szebbek belül, mint kívül. Majd’ kihányta a belét a beleiktől.

Esk Hidló szekerén csücsült, Simonnal beszélgetve, aki ügyetlenül hajtott, míg mögöttük a varázsló a kiesett alvást pótolta.

Simon mindent ügyetlenül csinált. Ebben igazán tehetséges volt. Egyike volt azoknak a magas legénykéknek, akik szemlátomást csupa térdből, kétbalkézből, és könyökből állnak. Csak nézni a járását túlzott megerőltetést okozott, egyfolytában azt várta az ember, mikor fognak szétszakadni a madzagok, és amikor megszólalt, a gyötrelem görcse arcán, valahányszor rájött, hogy a mondatban egy S vagy egy V ólálkodik előtte, arra késztetett mindenkit, hogy ösztönösen kimondják helyette. Megérte azért a hálás pillantásért, ami úgy terjedt szét a fiú pattanásos arcán, mint napkelte a holdon.

E pillanatban szeme könnyekben úszott a szénanáthától.

— Varázsló akartál lenni, amikor kisfiú voltál?

Simon megrázta a fejét.

— Én csak arra akartam rájönni, hogyan működnek a dolgok. Aztán vvv…

— …valaki…

— …valaki a faluban megemlítette az Egyetemnek, és Hidló Mestert küldték értem. Egy nap vvv…

— …varázsló…

— …leszek. Hidló Mester azt mondja, hogy k-kivételesen jó fogalmam vvv…

— …van…

— …az elméletről — Simon nedvedző szeme elködösült, és roncsolt arcán a csaknem teljes üdvösség kifejezése suhant át:

— Azt mondja, hogy a Láthatatlan Egyetem könyvtárában k-könyvek ezrei vvv…

— …vannak…

— …vannak — mondta a fiú a szerelmes férfi hangján. — Több k-könyv, mint amennyit bárki el tudna olvasni élete sss…

— …során. Nem vagyok benne biztos, hogy szeretem a könyveket — jegyezte meg társalgási tónusban Esk. — Honnan tudhatna a papír dolgokat? Néne azt mondja, hogy a könyvek csak akkor jók valamire, ha a papír vékony.

— Nem, ez nem igaz — vágott közbe sietve Simon. — A kkönyvek tele vvv…

— … vannak… — sugallta Esk.

— …sz-szavakkal, és meg tudják vvv…

— …változtatni? — segítette ki Esk pillanatnyi töprengés után.

— …igen, a dolgokat. Ez az, amit meg kell találjak. Ttudom, hogy ott vvv… vavava…

— …van…

— …vvv…, vavava…

— …valahol…

— …az ősrégi k-könyvekben. Azt mondják, nincsenek új vvv…

— …varázsigék…

— …de én tudom, hogy ott kell legyenek vvv…

— …valahol…

— …a sz-szavakban bújkálva, és még egyetlen vvv…

— …varázsló? — vetette föl Esk, arca csupa ránc az összpontosítástól.

— …ssse talált rájuk — A fiú behunyta szemét, üdvözülten mosolygott, és hozzátette. — Szavak, amik Meg Fogják Változtatni a Világot.

— Mi?

— He? — kérdezte Simon, időben nyitva ki szemét ahhoz, hogy megakadályozza az öszvéreket az ösvény elhagyásában.

— Ki tudtad mondani az összes vét!

— Én?

— Hallottam! Próbáld meg újra.

Simon nagy levegőt vett.

— A vvvvivivi… a vavvaavva… — mondta. — A vvvivvivvvi… — folytatta.

— Nem megy, elmúlt — vont vállat. — Néha megesik, ha nem is gondolok rá. Hidló Mester azt mondja, hogy biztos allergiás vvv…

— Allergiás vagy a vékre?

— Dehogy, te sssz…

— …szamár… — segítette ki Esk nagyvonalúan.

— …vvva…

— … van…

— …vvvaal…

— …valami…

— …a levegőben, talán pollen, vvva…

— …vagy…

— …füvek hímpora. Hidló Mester megpróbált rájönni az okára, de úgy néz ki, hogy a mágia nem sss…

— …segít.

Narancsszínű sziklák keskeny szorosán vágtak át. Simon vigasztalanul nézte.

— Néne tanított nekem különfélé szénanátha elleni kezeléseket — jelentette be Esk. — Kipróbálhatnánk őket.

Simon fejét rázta. Úgy nézett ki, csak egy hajszálon múlik, leesik-e a feje, vagy helyén marad.

— Már mindent próbáltam — mondta. — Sz-szép kis vvva-vva… mágus leszek, mi, amikor ki sss… nem is tudom kiejteni magát a sz-szót.

— El tudom képzelni, hogy ez némelykor gondot okozhat — értett egyet Esk. Egy darabig a tájat nézegette, miközben rendet teremtett gondolatmenetében.

— Lehetséges, ööö, hogy egy nő, tudod, varázsló legyen? — érdeklődött végezetül.

Simon rábámult, és a lány dacosan nézett vissza.

A fiú torka kínlódott. Megpróbált egy olyan mondatot találni, ami nem S-sel kezdődik. Végül kénytelen volt engedményt tenni.

— Milyen furcsa ötlet — jelentette ki. Még egy kicsit gondolkozott, aztán nevetésben tört ki, míg Esk arckifejezése óva nem intette.

— De tényleg, ez nagyon mulatságos — tette hozzá, de a kacagás eltűnt arcáról, s helyére megzavarodott kifejezés került. — Korábban igazából nem is gondoltam ilyesmire.

— És? Lehet vagy nem? — Esk hangszínével borotválkozni lehetett volna.

— Persze, hogy nem. Gyermek, ez magától értetődik. Simon, fogj hozzá újra a tanulmányaidhoz.

Hidló széthúzta a függönyt, ami a szekér hátuljához vezetett, és kimászott az ülésdeszkára.

Az enyhe pánik kifejezése elfoglalta szokásos helyét Simon arcán. A fiú esdeklő pillantást vetett Eskre, miközben Hidló kivette kezéből a gyeplőt, de a lány oda se fütyült rá.

— Miért nem? Mitől olyan magától értetődő?

Hidló megfordult és lenézett a kislányra. Korábban nem fordított rá különösebb figyelmet, egyszerűen csak egy alak volt a tábortüzek körül.

A varázsló a Láthatatlan Egyetem rektora[2] volt, és eléggé megszokta, hogy afféle bizonytalan, lótó-futó alakokat lásson, akik elengedhetetlen, ám jelentéktelen feladatokat látnak el, mint például étkezései fölszolgálása vagy szobái kitakarítása. Hülye is volt, azon a speciális módon, ahogy csak nagyon okos emberek tudnak hülyék lenni, és talán annyi tapintat szorult belé, mint egy átlagos lavinába, és olyan énközpontú volt, mint egy tornádó, de az sose merült volna föl benne, hogy a gyerekek elég fontosak lehetnének ahhoz, hogy az ember barátságtalan legyen velük.

Hosszú, ősz hajától kunkori csizmájáig, Hidló maga volt a megtestesült varázslóság. Megvolt a tisztes, hosszú, bozontos szemöldök, a csillogó flitterekkel borított köntös és a pátriárkai szakáll, amit csak kissé rontott le a sárgás nikotinszennyeződés (a varázslók cölibátusban élnek, mindazonáltal kedvük lelik egy jó szivarban).

— Ez az egész világossá válik majd előtted, ha fölnőttél — nyilatkozta. — Roppant szórakoztató gondolat, persze, jópofa játék a szavakkal. Női varázsló! Akkor már egyúttal kitalálhatnál férfi boszorkányokat is!

— Vajákosok — jegyezte meg Esk.

— Tessék?

— Néne azt mondja, férfiak nem lehetnek boszorkányok — mondta Esk. — Azt mondja, ha egy férfi megpróbál boszorkány lenni, varázsló lesz belőle.

— Nagyon bölcs asszony — értett egyet Hidló.

— Azt mondja, a nőknek ki kell tartani amellett, amiben jók — folytatta Esk.

— Rendkívül ésszerű.

— Azt mondja, ha a nők annyira jók lennének, mint a férfiak, akkor sokkal jobbak lennének!

Hidló nevetett.

— Néne boszorkány — mutatta ki Esk, és hozzátette a fejében: na tessék, és erről mit gondol, Miszter Úgynevezett Nagyokosvarázsló?

— Drága ifjú hölgyem, meg kéne ezen döbbenjek? Történetesen nagy tisztelettel viseltetem a boszorkányok iránt.

Esk összeráncolta homlokát. Nem ezt várta tőle.

— Tisztelettel?

— Azzal bizony. Történetesen meg vagyok róla győződve, hogy a boszorkánymesterség ragyogó karrier egy nő számára. Rendkívül nemes hivatás.

— Azt hiszi? Úgy értem, nemes?

— Ó, hogyne. Rendkívül hasznos a falusi világban az olyanok számára, akik… gyereket várnak, és így tovább. A boszorkánymesterség által engedi meg a Természet, hogy nők is hozzáférhessenek a mágikus áramlásokhoz, de nem szabad elfelejtened, hogy ez nem magasabb rendű mágia.

— Értem. Nem magasrendű mágia — bólintott komoran Esk.

— Ó, dehogy. A boszorkánymesterség rendkívül alkalmas arra, hogy segítsen az embereken egész életükön át, természetesen, ám…

— Úgy gondolom, a nők valójában nem eléggé értelmesek ahhoz, hogy varázslók lehessenek — nyilvánított véleményt Esk. — Úgy gondolom, ez a lényeg, tényleg.

— Semmi mást, csakis a legfennköltebb tiszteletet érzem a nők iránt — magyarázta Hidló, aki nem vette észre a friss élt Esk hangjában. — Nincs párjuk, amikor, amikor…

— Gyereket várnak, és így tovább?

— Van ebben valami, igen — egyezett bele a varázsló nemes lelkűen. — De olykor-olykor kissé nyugtalanítóak tudnak lenni. Egy kissé túl ingerlékenyek. A magasrendű mágia kristálytiszta gondolkodást kíván meg, tudod, és a nők adottságai nem ebben az irányban nyugosznak. Az agyuk hajlamos a túlfűtöttségre. Sajnálattal közlöm, hogy csupáncsak egy ajtó vezet a varázslósághoz, és az a Láthatatlan Egyetem főbejárata, és azon még nő soha nem lépett keresztül.

— Mondja meg nekem, kérem — faggatta Esk —, pontosan mire jó a magasrendű mágia?

Hidló rámosolygott.

— A magasrendű mágia, gyermekem — felelte —, mindent meg tud adni nekünk, amit csak akarunk.

— Ó.

— Szóval verd ki a fejedből ezt a varázslós képtelenséget, rendben van? — Hidló jóindulatú mosolyt vetett rá. — Hogy hívnak, gyermek?

— Eskarina.

— És miért mész Ankh-ba, kedvesem?

— Azt gondoltam, esetleg elboldogulok a nagyvilágban — motyogta Esk —, de azt hiszem, talán a lányok hiába keresik a boldogulást. Biztos maga abban, hogy a varázslók megadják az embereknek, amire szükségük van?

— Természetesen. Erre való a magasrendű mágia.

— Értem.

Az egész karaván épp csak egy kicsivel haladt gyorsabban a sétatempónál. Esk leugrott, kihúzta a botot ideiglenes rejtekhelyéről a szekér oldalán lógó zsákok és puttonyok között, és visszarohant az állatok és kocsik vonala mentén. Könnyein keresztül egy villanásra meglátta Simont, aki a szekér hátuljából kukucskált elő, nyitott könyvvel kezében. Zavart mosolylyal ajándékozta meg a lányt, és elkezdett valamit mondani, de Esk tovább futott és letért az ösvényről.

Meg sem állt, amíg alaposan el nem tévedt, de a harag még mindig fényesen égett szívében. Volt már mérges korábban is, de így még soha, normális körülmények közt a düh olyan volt, mint a vörös láng, amit akkor kapsz, amikor először beizzítod a kovácstűzhelyet, csupa ragyogás meg szikra, de ez a harag más volt — emögött ott voltak a fújtatók, s csöpp kis kék-fehér lánggá vékonyodott, ami vajként vágja a vasat.

Vibrált tőle az egész teste. Muszáj, hogy valamit kezdjen vele, vagy szétrobban.

Miért van az, hogy amikor hallja Nénét a boszorkánymesterségről halandzsázni, akkor a varázslóság metsző mágiájára vágyódik, de valahányszor meghallja Hidlót azon a fennkölt hangon papolni, mindhalálig küzdene a boszorkányságért? Vagy mindkettő lesz, vagy egyik sem. És minél inkább kedvét akarják szegni, annál inkább akarja.

Boszorkány és varázsló lesz. És majd megmutatja nekik!

Egy meredek, csupasz szirt lábánál Esk letelepedett egy alacsonyan szétterülő borókabokor alá, tudata tervektől és haragtól fortyongott. Érzékelte, hogy ajtókat csapnak be előtte, amikor még szinte el se kezdte kinyitni őket. Hidlónak igaza volt; nem fogják beengedni az Egyetemre. A bot birtoklása nem elegendő a varázslósághoz, tanulnia is kéne, és senki se fogja őt oktatni.

A delelő nap letűzött a szirtre, és Esk körül a levegő méhektől és gintől illatozott. Hanyattfeküdt, fölnézett a csaknem bíborszínű égboltra a leveleken keresztül, és, végül, elaludt.

A mágihasználat egyik mellékhatása az, hogy az ember hajlamos realisztikus és fölkavaró álmokat látni. Ennek megvan az oka, de már a puszta rágondolástól lidércnyomása lesz a varázslóknak.

Tény az, hogy a varázslók elméje formát tud adni egy gondolatnak. A boszorkányok általában azzal dolgoznak, ami ténylegesen létezik a világban, de a varázslók, már ha elég ügyesek, képesek képzeletük hús-vér köntössel fölruházni. Ez nem okozna semmi gondot, ha nem az lenne a nagy helyzet, hogy az a kis gyertyafénykör, amit pontatlanul a téridő univerzumának neveznek, ide-oda hányódik-vetődik valami sokkal kellemetlenebben és kiszámíthatatlanabban. Bizarr Izék köröznek és röfögnek a szabályosság gyatra karósáncain kívül; az Idő peremén vészjósló kuvikolás és vonítás hallik a mély hasadékokban. Vannak olyan szörnyű dolgok, hogy még maga a sötétség is fél tőlük.

Az emberek többsége ezt nem tudja, és ez így van jól, mert a világ nem lenne képes rendesen működni, ha mindenki ágyban maradna fejére húzott takaróval, és pontosan ez történne, ha az emberek tudnák, miféle rettenetek ólálkodnak csak egy árnyéknyira tőlük.

Az a gond, hogy a mágia és miszticizmus iránt érdeklődők rengeteg időt töltenek közveszélyes munkakerüléssel a fény, hogy úgy mondjuk, legislegszélén, ami miatt észreveszik őket a Tömlöc Létsíkok teremtményei, akik aztán megpróbálják fölhasználni ezen illetőket fáradhatatlan erőfeszítéseik során, amik arra irányulnak, hogy betörjenek ebbe a konkrét Valóságba.

A legtöbben képesek ellenállni ennek, de az Izék szünetmentes szondázása akkor a legerősebb, amikor az alany alszik.

Bel-Shamharoth, C’hulagen, a Bennfentes… a Necrotelicomnicon — bizonyos tébolyult adeptusok valódi nevén, Liber Paginarum Fulvarumként ismerik ezt a könyvet — vén, sötét, förtelmes istenei mindig készek belopózni a szunyókáló tudatba. A lidércálmok gyakran színesek és mindig szörnyűek.

Esk már megszokta őket az első Kölcsönvevése utáni álom óta, és az ismerősség már csaknem a terror helyére lépett. Amikor azon kapta magát, hogy egy tündöklő, poros síkságon üldögél titokzatos csillagok alatt, tudta, hogy egy újabb következik.

— A francba! — mondta. — Na jó, rendben van, akkor folytasd. Hozhatod a szörnyetegeket. Csak azt remélem, hogy nem az jön, amelyiknek a képén egy parti csiga mászik.

De ezúttal úgy tűnt, hogy a lidércálom megváltozott. Esk körbenézett s megpillantott egy mögötte meredező, égbenyúló, fekete kastélyt. Fiatornyai a csillagokba vesztek. Fölső oromzatáról fények és tűzijátékok és érdekes zene zuhogott alá. A hatalmas kétszárnyú kapu hívogatólag nyitva állt. Úgy hallatszott, hogy odabent egy igencsak élvezetes buli zajlik.

A lány fölállt, leporolta az ezüst homokot ruhájáról, s elindult a kapu felé.

Már majdnem odaért, amikor az becsapódott az orra előtt. Látszólag nem mozdult; egyszerűen csak az egyik pillanatban tárva-nyitva ácsorgott, a másikban olyan csattanással zárult, hogy összerázkódott a szemhatár.

Esk odanyúlt és megérintette. A kapu fekete volt, és olyan hideg, hogy jég kezdett képződni rajta.

Valami mozgott mögötte. Megfordult és meglátta a botot: egyenesen állt a homokban, söprűnyél álruhája nélkül. Kis fényférgek csúsztak-másztak fényezett fáján meg faragásai körül, amiket soha senki nem tudott igazán beazonosítani.

Fölkapta és teljes erővel nekivágta az ajtószárnyaknak. Oktarinszikrák záporoztak, de a fekete fém sértetlen maradt.

Esk szeme összeszűkült. Kartávolságra tartotta a fütyköst és koncentrált, míg csak ki nem ugrott a fából egy vékony tűzsugár és neki nem robbant a kapunak. A jég gőzzé forralódott, de a sötétség — most már biztos volt benne, hogy nem fém — elnyelte az erőt anélkül, hogy akár csak fölhevült volna. A lány megkétszerezte az energiát, hagyta, hogy a bot összes elraktározott mágiáját egyetlen nyalábba öntse, ami most olyan fényesen ragyogott, hogy be kellett hunyja szemét (és még mindig tündöklő vonalként látta elméjében).

Aztán egy lobbanással kialudt.

Néhány másodperccel később Esk előrerohant, és óvatosan megérintette a kaput. A hideg majdnem lefagyasztotta ujjait.

És a fönti oromzatról meghallotta a vihogást. Egy nevetés nem lett volna ennyire rossz, különösen egy imponáló, démoni kacaj rengeteg visszhanggal, de ez csak… kuncogás volt.

Sokáig folytatódott. Egyike volt a legkellemetlenebb hangoknak, amiket Esk valaha is hallott.

Borzongva ébredt föl. Rég elmúlt éjfél és a csillagok nedvesnek és hűvösnek látszottak; a levegő teli volt az éjszaka tevékeny csöndjével, amit apró, borzas izék százai hoznak létre, azzal, hogy roppant óvatosan járnak-kelnek a vacsorára találás reményében, miközben elkerülik, hogy maguk váljanak főfogássá.

A növekvő hold lemenőben volt, s egy keskeny, szürkés derengés Peremiránt azt sugallta, hogy minden valószínűség ellenére nagyon úgy fest, egy újabb nap fog megvirradni.

Valaki egy pokrócba takarta Esket.

— Tudom, hogy ébren vagy — mondta Mállotviksz Néne hangja. — Hasznossá tehetnéd magad a tűz meggyújtásával. Átkozottul sok fa van ezen a vidéken.

Esk fölült, és megkapaszkodott a borókabokorban. Elég könnyűnek érezte magát ahhoz, hogy föllebegjen.

— Tüzet? — motyogta.

— Igen. Tudod. Odamutatsz az ujjaddal és zutty — szólt savanyúan Néne. Egy sziklán üldögélt, megpróbálva olyan helyzetet találni, ami nem zaklatja föl ízületi gyulladását.

— Én… én nem hiszem, hogy tudnék.

— Nekem mondod? — jegyezte meg Néne rejtélyesen.

Az öreg boszorkány előrehajolt s kezét Esk homlokára tette; olyan volt, mintha egy meleg kockákkal teli zoknival simogatták volna meg.

— Van egy kis hőemelkedésed — tette hozzá. — Túl sok forró nap és hideg föld. Nesze neked Külrészek.

Esk megengedte magának, hogy előreroskadjon, feje Néne ölében feküdt, aminek a szokásos kámfor—, vegyes gyógynövény- és kecskeszaga volt. Néne, reményei szerint, megnyugtató módon veregette meg a kislány vállát.

Egy idő múlva Esk halk hangon így szólt:

— Nem fogják megengedni, hogy Egyetemre járjak. Egy varázsló megmondta nekem, és álmodtam is róla, és az igaz álmok egyike volt. Tudod, ahogy mondtad nekem, egy olyan métely-izé.

— Métafór — mondta nyugodtan Néne.

— Egy olyan.

— Azt hitted, hogy könnyű lesz? — kérdezte Néne. — Azt hitted, hogy odasétálsz a kapujukhoz a botod lengetve? Itt vagyok, ragyogok, varázsló szeretnék lenni, köszönöm szépen?

— Azt mondta nekem, hogy nőket nem engednek be az Egyetemre!

— Tévedett.

— Nem, tudom, hogy igazat mondott. Tudod, Néne, azt meg lehet…

— Csacsi gyermek. Csakis azt tudod, hogy a varázsló azt gondolta, hogy az igazat mondja. A világ nem mindig olyan, amilyennek az emberek gondolják.

— Nem értem — értetlenkedett Esk.

— Majd rájössz — felelte Néne. — És most mesélj nekem. Erről az álomról. Nem engedtek be az Egyetemükre, igaz?

— Igen és kinevettek!

— És akkor megpróbáltad fölgyújtani a kaput?

Esk elfordította fejét Néne ölében, s kinyitotta egyik gyanakvó szemét.

— Honnan tudod?

Néne mosolygott, de úgy, ahogy egy gyík mosolyogna.

— Mérföldekre voltam — magyarázta. — Feléd hajlítottam a tudatom és hirtelen úgy tűnt, mindenütt te vagy. Úgy világítottál, mint egy jelzőfény, úgy bizony. És ami a tüzet illeti… nézz körül!

A hajnal félvilágosságában a fennsík égetett agyagrakás volt. Esk előtt a szikla megüvegesedett és a korábbi féktelen támadás során úgy kellett folyjon, mint a kátrány, mert hatalmas, tátongó repedések voltak rajta keresztben, amikből előzőleg nyilvánvalóan megolvadt szikla és salak csöpögött ki. Amikor Esk hallgatózott, ki tudta venni a hűlő kő halk „ping-ping”-jét.

— Ó — ámult —, ezt én csináltam?

— Úgy tűnik — válaszolta Néne.

— De én aludtam! Csak álmodtam!

— Ilyen a mágia — szögezte le Néne. — Megpróbál kiutat találni. A boszorkány meg a varázslói varázslatok, nem is tudom, valahogy egymásból táplálkoznak. Azt hiszem.

Esk ajkába harapott.

— Mit tehetek? — kérdezte. — Mindenféléket össze szoktam álmodni!

— Nos, kezdetnek egyenesen az Egyetemre megyünk — határozta el Néne. — Biztos, hogy hozzá vannak szokva az olyan tanítványokhoz, akik nem képesek kontrollálni mágiájuk és tüzes álmokat álmodnak, különben a hely már évekkel ezelőtt porig égett volna.

A Perem felé pillantott, aztán le a söprűre, ott mellette.

Mi most kihagyjuk a föl-le futkosást, a söprű kötésének meghúzását, a törpékre vonatkozó elmormolt átkokat, a remény röpke pillanatait, amikor a mágia görcsösen vibrált, a borzalmas fekete érzést, amikor a bűvige kialudt, a varázsige hirtelen beindulását, a fáradságos rámászást, a sikolyokat, a fölrepülést…

Esk egyik kezével Nénébe kapaszkodott, a másikban a botot tartotta, miközben néhány száz lábbal a talaj fölött, őszintén szólva, cammogtak. Néhány madár velük repült, mert lebilincselte őket ez az új röpködő fa.

— Tűnjetek a francba! — rikácsolta Néne, lekapva kalapját és azzal hessegetve őket.

— Nem megyünk valami gyorsan, Néne — jegyezte meg Esk szelíden.

— Éppen elég gyorsan megyünk az én ízlésemhez képest!

Esk körülnézett. Mögöttük a Perem felhőkkel rácsozott, aranyszín ragyogással tündöklött.

— Azt hiszem, lejjebb kéne ereszkedjünk, Néne — mondta sürgetőleg. — Azt mondtad, a söprű nem röpül napfényben — Lepillantott az odalenti tájra. Élesnek és zordnak tűnt. Valamint várakozástelinek.

— Tudom, mit csinálok, kisasszony — csattant föl Néne, keményen markolva a söprűnyelet és megpróbálva olyan könnyűvé tenni magát, amennyire csak lehetséges.

Már korábban elárultuk, hogy a fény lassan utazik a Korongon, annak köszönhetően, hogy keresztül kell vágjon a Korong irdatlan és ősi mágikus mezején.

Ezért hát a hajnal nem olyan sebtiben bekövetkező esemény, mint más világokon szokásos. Az új nap nem kitör tűzhányómód, hanem valahogy puhán tötyörög keresztül az alvó tájon, ugyanúgy, ahogy a dagály oson végig a tengerparton elmosva az éjszaka homokvárait. Hajlamos arra, hogy körbefolyja a hegyeket. Ha a fák közel állnak egymáshoz, akkor az erdőből árnyékokkal szeletelve, szalagokra vágva kerül elő.

Valami megfelelően magas pontról, mondjuk azt a vita kedvéért, hogy egy fátyolfelhőgomolyról az űr peremén, a megfigyelő észrevehetné, hogy milyen szeretetteljesen terül szét a fény a földön, hogyan ugrik előre a síkságokon és lassul le, amikor magasabb régiókhoz ér, milyen csodaszépen…

Valójában van egy olyanfajta megfigyelő, aki mindezen szépséggel szemtől szembe vinnyogni fog, hogy nincs is súlyos fény és egész biztos nem is lennél képes meglátni, még akkor se, ha lenne. Amire az ember csak annyit felelhet, hogy na jó, de akkor az meg hogy lehet, hogy te egy felhőn ácsorogsz?

Ennyit a cinizmusról. De lenn, magán a Korongon, a söprű száguldott előre a hajnal karéján, egyre inkább elmaradva az éjszaka árnyékától.

— Néne!

Rájuk tört a nappal. A söprű előtt a sziklák látszólag lángra lobbantak, amikor a fény átcsapott fölöttük. Néne érezte, hogy a söprűnyél meginog és elborzadt megigézettséggel bámulta a kis, szélsebesen nyargaló árnyékot alattuk. Egyre közelebbről.

— Mi fog történni, amikor földet érünk?

— Azon múlik, hogy tudok-e puha sziklákat találni — jegyezte meg Néne gondolatokba merülten.

— A söprű le fog zuhanni! Nem tudunk valamit csinálni?

— Nos, föltételezem, hogy leszállhatnánk róla.

— Néne — szólalt meg Esk azon a bosszankodó és meglepően felnőtt hangon, amit a gyerekek konok őseik korholására használnak —, nem hinném, hogy fölfogtad. Nem akarom megütni a földet. Sose bántott engem.

Néne egy alkalmatos bűvige előkaparásával próbálkozott, valamint sajnálkozott, hogy a kobakológia nem alkalmazható sziklákra, és talán ha észrevette volna Esk hangjának gyémántélét, nem mondta volna ezt:

— Miért nem a söprűnek mondod, he?

És akkor tényleg lezuhantak volna. De még idejében jutott eszébe, hogy megmarkolja a kalapját és összeszorítsa fogát. A söprű megborzongott, bedőlt…

…és a táj elmosódott.

Tényleg nagyon rövid utazás volt, de olyan, amiről Néne tudta, hogy mindig emlékezni fog rá, általában hajnali háromkor, ha előzőleg nehéz ételt evett. Emlékezni fog a szivárványszínekre, amik zümmögtek a száguldó levegőben, a borzalmas súlyosságérzetre, a benyomásra, hogy valami nagyon nagy és nehéz ráült a világegyetemre.

Emlékezni fog Esk kacagására. Emlékezni fog, minden erőfeszítése ellenére, arra, ahogy a talaj elfütyült alattuk, ahogy teljes hegyvonulatok robogtak el ocsmány süvítéssel.

Mindenek fölött arra fog emlékezni, hogy fölzárkóztak az éjszakához.

Megjelent előtte a sötétség egy szakadozott vonala rohanva a könyörtelen reggel előtt. Elborzadt megigézettséggel nézte, ahogy a vonal pacává, folttá, a feketeség egész, feléjük vágtató kontinensévé vált.

Egy pillanatig a hajnal taraján egyensúlyoztak, mikor az hangtalan viharként rátört a vidékre. Soha még szörfös nem lovagolt meg ilyen hullámot, de a söprű keresztültört a rekkenő fényen és zökkenésmentesen átsuhant rajta túl, a hűsbe.

Néne megengedte magának, hogy kifújja a bennakadt lélegzetet.

A sötétség valamicskével csökkentette a repülés rettenetét. Valamint azt is jelentette, hogy ha Esk el is vesztené érdeklődését, a söprűnek képesnek kéne lennie, hogy saját, kissé rozsdás mágiájával repüljön.

— … — mondta Néne, s megköszörülte csontszáraz torkát egy második kísérlethez. — Esk?

— Ez jó mulatság, nem igaz? Kíváncsi vagyok, hogyan csinálom?

— Aha, mulatság — mondta elhalóan Néne. — De nem röptethetném én a söprűt? Kérlek? Nem akarom, hogy túlmenjünk a Peremen. Kérlek?

— Igaz az, hogy a világ Pereme körül van egy óriási vízesés, és az ember lenézhet és láthatja a csillagokat?

— Igen. Nem lassíthatnánk le most egy kicsit?

— Szeretném látni.

— Nem! Úgy értem, nem most, nem.

A söprű lassított. A szivárványbuborék hallható pukkanással eltűnt körüle. Zökkenésmentesen, még csak meg sem borzongva, Néne azon kapta magát, hogy újra tiszteletreméltó sebességgel repül.

Néne szilárd reputációt épített ki magának azzal, hogy mindig mindenre tudta a választ. Elérni azt, hogy elismerje tudatlanságát, akár önmaga előtt is, döbbenetes teljesítmény volt. De a kíváncsiság kukaca furdalta tudatának almáját.

— Hogyan — kérdezte meg végül — csináltad ezt?

Töprenkedő csönd támadt mögötte. Aztán Esk így szólt:

— Nem tudom. Szükségem volt rá, és csak ott termett a fejemben. Mint amikor visszaemlékszel valamire, amit elfelejtettél.

— Igen, de hogyan?

— Én… nem tudom. Csak előttem volt a kép, hogy hogyan szeretném a dolgokat, és, és én valahogy… belekerültem a képbe.

Néne kibámult az éjszakába. Ilyen mágiáról még sosem hallott, de ijesztően erőteljesnek hangzott, és valószínűleg halálosnak. Képbe került! Természetesen minden varázslás megmásítja valamilyen módon a világot, a varázslók meg pláne azt hiszik, a mágia másra nem is való — semmi közük nincs ahhoz a módszerhez, hogy a világot úgy hagyjuk, ahogy van, és az embereket változtatjuk meg —, de ez sokkal inkább, a szó szoros értelmében, módosít. Erről el kell gondolkodni. A földön.

Életében először Néne tépelődött, hogy vajon lehet-e valami fontos azokban a könyvekben, amiket manapság oly nagy becsben tart mindenki, ámbár ő szigorúan erkölcsi alapokon ellenezte a könyveket, mivel hallotta, hogy sokat közülük halott emberek írtak, ezért hát magától értetődik, hogy ugyanolyan helytelen lenne őket elolvasni, mint amilyen a nekromancia. A végtelenül változatos világegyetem számos, Néne által helytelenített dolga között akadt a halottak megidézése is, akiknek, ahogy mondják, épp elég baja van enélkül is.

Bár, a boszorkány hajlamos volt úgy érezni, semmi esetre se annyi, mint neki magának. Kábultan lenézett a sötét földre, és bizonytalanul töprengett, ugyan miért vannak a csillagok alatta.

Egy szívbénító másodpercig eltűnődött, vajon tényleg átrepültek-e a Peremen, de aztán rádöbbent, hogy az apró tűhegyek ezrei alatta túl sárgák és reszketnek is. Ráadásul, ki hallott olyasmiről, hogy ilyen takarosan legyenek elrendezve a csillagok?

— Nagyon szép — mondta Esk. — Ez egy város?

Néne vadul fürkészte a földet. Ha város volt, akkor túl nagy volt. De most, hogy akadt ideje ezen elgondolkozni, határozottan olyan volt a szaga, mint sok-sok emberé együtt.

A levegő körülöttük füstölőtől és gabonától és fűszerektől és sártól bűzlött, de főleg az a fajta szag volt, amit a magas talajvízszint, emberek ezrei és a szennyvízelvezetés kérdésének robusztus megközelítése együttesen hoznak létre.

Mentálisan megrázta magát. A nappal a sarkukban loholt. Keresett egy olyan részt, ahol a fáklyák tompák voltak és ritkásabban oszlottak el, arra számítva, hogy ez szegényebb kerületet kell jelentsen, és a szegény embereknek semmi kifogása a boszorkák ellen, s gyöngéden lefelé irányította a söprű nyelét.

Sikerült körülbelül öt lábnyira megközelítenie a földet, mielőtt a hajnal másodszorra is megérkezett.

A kapu tényleg nagy volt, meg fekete, és úgy nézett ki, mint amit tömény sötétségből készítettek.

Néne és Esk az Egyetem előtti téren tolongó sokadalomban álltak, és a kaput méregették. Végül Esk így szólt:

— Nem értem, hogy jutnak be oda az emberek.

— Mágiával, úgy vélném — mondta savanyúan Néne. — Nesze neked varázslók. Bárki más vett volna egy ajtókopogtatót.

Meglengette a söprűnyelet a magas kapuszárnyak irányába.

— Nem lepne meg, ha valami hókuszpókusz szót kéne kiejtened ahhoz, hogy bejuss — tette hozzá.

Már három napja Ankh-Morporkban tartózkodtak, és Néne, legnagyobb meglepetésére, kezdte jól érezni magát. Talált maguknak szállást a Gyehennában, az ősi városrészben, amelynek lakosai többnyire éjszakai életet élnek és sohasem érdeklődnek egymás dolgai iránt, mert a kíváncsiság nem csak idő előtti megöregedéssel jár, hanem folyóba hajítással is, a lábadhoz kötött ólomsúlyokkal. A szállás a legfölső emeleten volt, közvetlenül egy tiszteletre méltó lánykereskedő jól őrzött helyisége mellett, mert, Néne ezt hallotta rebesgetni, a jószomszédi viszony záloga a jó kerítés.

A Gyehenna, röviden, a lejáratott istenek, engedély nélküli tolvajok, az éjszaka lányai, egzotikus javakkal házalók, a tudat alkimistái és vándorripacsok lakóhelye; egy szóval az összes kenőzsíré a civilizáció tengelyén.

És mégis, ama tény ellenére, hogy ezek az emberek hajlamosak a gyengédebb varázslatok értékelésére, figyelemre méltó hiány mutatkozott boszorkányokban. Néne érkezésének híre órákon belül keresztülszivárgott a negyeden, s emberek özöne osont, oldalgott vagy lépdelt peckesen ajtajához, bájitalt, ráolvasást, a jövendő híreit, vagy különféle személyes és speciális szolgáltatást kérve, amit a boszorkányok hagyományosan nyújtanak az olyanok számára, akiknek élete egy kissé felhős vagy telis-tele viharos időjárással.

Néne először bosszús volt, aztán zavarba jött, aztán hízelgett neki a dolog; vevőinek volt pénze, ami hasznos, de tisztelettudással is fizettek, és az aztán sziklaszilárd valuta.

Magyarán, Néne már azon tűnődött, nem kéne-e esetleg kissé nagyobb helyiségre szert tenni egy kis kerttel, s aztán elküldeni a kecskékért. A bűz talán probléma lesz, de a kecskék majd csak beletörődnek valahogy.

Végiglátogatták Ankh-Morpork látnivalóit, zsúfolt dokkjait, rengeteg hídját, szúkjait, kasbáit, a csakis templomokkal szegélyzett utcáit. Néne elgondolkozó tekintettel számlálta a templomokat; az istenek mindig azt követelik, hogy követőik ne valóságos természetüknek megfelelően viselkedjenek, és az ennek következtében létrejött emberi hulladék bőven ad munkát a boszorkányoknak.

A civilizáció borzalmai mindezidáig elmulasztottak testet ölteni, noha egy zsebmetsző megkísérelt elinalni Néne ridiküljével. A járókelők döbbenetére Néne visszahívta, és bizony a zsebtolvaj vissza is jött, küszködve a saját lábával, ami teljesen abbahagyta az engedelmeskedést neki. Senki sem látta világosan, mi történt a boszorkány szemével, amikor belenézett a férfiéba, vagy hallotta a szavakat, amiket a kushadó fülbe suttogott, de a zsebmetsző visszaadta neki összes pénzét, plusz egy csomó, eredetileg másokhoz tartozó pénzt is, és mielőtt Néne útjára engedte volna, megígérte, hogy megborotválkozik, kihúzza magát, és jobb ember lesz egész hátralévő életében. Mire leszállt az éjszaka, Néne személyleírását körbeadták a Tolvajok, Zsebmetszők, Betörők és Társult Szakmák Céhének mindegyik káptalánházában, szigorúan meghagyva, hogy bármi áron el kell őt kerülni. A tolvajok, maguk is nagyrészt az éjszaka gyermekei, fölismerik a veszélyt, amikor farkasszemet néz velük.

Néne továbbá két újabb levelet is írt az Egyetemnek. Egyikre se kapott választ.

— Nekem az erdő tetszett a legjobban — jelentette ki Esk.

— Nem t’om — tiltakozott Néne. — Ez kicsit olyan, mint az erdő, valójában. Különben is, az emberek határozottan értékelnek egy boszorkányt errefelé.

— Tényleg nagyon barátságosak — ismerte el Esk. — Ismered az a házat lejjebb az utcában, ahol az a kövér hölgy lakik a rengeteg fiatal lánnyal, akikről azt mondtad, hogy a rokonai?

— Mrs. Marok — felelte óvatosan Néne. — Rendkívül tiszteletre méltó asszonyság.

— Az emberek egész álló éjszaka látogatják őket. Láttam. Meg lennék lepve, ha lenne idejük aludni.

— Hümm — mondta Néne.

— Nagy teher kell legyen szegény asszony számára, ráadásul ott van az a sok lánya, akiket mind etetnie kell. Azt hiszem, az emberek igazán lehetnének egy kissé tapintatosabbak.

— Nos, hát — kezdte Néne —, nem vagyok biztos benne…

Egy nagy, tarkára festett szekér megérkezése az Egyetem kapujához megmentette őt. A kocsis megállította az öszvéreket néhány lábnyira Nénétől, és így szólt:

— Elnézést, jóasszony, de lenne olyan szíves odébb menni, kérem?

Néne arrébb lépett, megsértődve a tökéletes udvariasság ilyen fitogtatásán, és különösen fölháborodva azon, hogy asszonynak nézték, s a kocsis megpillantotta Esket.

Hidló volt az. Úgy vigyorgott, mint egy aggódó kígyó.

— Mi a csuda! Csak nem az az ifjú hölgy az, aki azt hiszi, a nőknek varázslóvá kéne válnia?

— De igen — válaszolta Esk, figyelmen kívül hagyva a szemrehányó bokánrúgást Néne részéről.

— Milyen mulatságos. Azért jöttél, hogy csatlakozz hozzánk, igaz?

— Igen — felelte Esk, és aztán, mert valami Hidló modorában láthatólag megkívánta ezt, hozzátette —, uram. Csak nem tudunk bejutni.

— Tudunk? — firtatta Hidló, aztán Nénére pislantott. — Ó, igen, na persze. Ez a nagynénéd?

— A Néném. Csak nem igazán a néném, inkább amolyan mindenki nénéje.

Néne mereven biccentett.

— Nos, hát ezt nem hagyhatjuk — mondta Hidló olyan melegen, akár egy karácsonyi puding. — Szavamra, nem. Az első női varázsló kinn ragad a küszöbön? Nagy szégyen lenne. Megengeditek, hogy kíséretül szegődjek?

Néne erősen megmarkolta Esket a vállánál fogva.

— Ha nem haragszik… — kezdte. De Esk kitépte magát szorításából és a szekér felé szaladt.

— Tényleg be tudna vinni engem? — kérdezte ragyogó szemmel.

— Természetesen. Biztos vagyok benne, hogy a rendek vezetői boldog örömmel találkoznának veled. Elképedve és megdöbbenve — mondta a varázsló, és kacarászott.

— Eskarina Kovács… — szólalt meg Néne, aztán elhallgatott. Hidlóra nézett.

— Nem tudom, mit forgat a fejében, Mr. Varázsló, de nem tetszik ez nekem — közölte. — Esk, tudod, hol lakunk. Legyél bolond, ha olyan nagyon muszáj neked, de legalább a magad bolondja lehetnél.

Sarkon fordult, és keresztülvágott a téren.

— Milyen rendkívüli asszony — jegyezte meg Hidló bizonytalanul. — Látom, még mindig megvan a söprűd. Kolosszális!

Egy pillanatra elengedte a gyeplőt, s mindkét kezével bonyolult jelet írt le a levegőbe.

A hatalmas kapuszárnyak hátralendültek, előtárva egy pázsittal körülvett, széles belső udvart. Mögötte állt egy nagy, zegzugos épület, vagy esetleg épületek, nehéz lett volna megmondani, mert nem annyira úgy nézett ki, mint amit megterveztek, hanem inkább úgy, mint egy nagy csomó pillér, boltív, torony, szemöldökgerenda, gömbboltozat, kupola és így tovább, amik összezsúfolódtak, hogy melegen tartsák maguk.

— Ez lenne az? — kérdezte Esk. — Egy kissé úgy néz ki, mint ami… elolvadt.

— Igen, ez az — ismerte el Hidló. — Alma máter, gadareánus igét túr, doszt molesztál szenes totem, ésatöbbi. Na persze, belül sokkal nagyobb, mint kívül, akár egy jéghegy, legalábbis ezt adták értésemre, még sose láttam egyet se. Íme a Láthatatlan Egyetem, csak hát persze egy jó része láthatatlan. Menj oda hátra és hozd ide Simont, kérlek!

Esk szétrántotta a nehéz függönyöket, és bekukucskált a kocsi hátuljába. Simon egy halom szőnyegen hevert, egy hatalmas nagy könyvet olvasott és kis papírfecnikre jegyzetelt.

Fölnézett, s aggodalmasan a lányra mosolygott.

— Te v-vagy az? — firtatta.

— Igen — válaszolta Esk mély meggyőződéssel.

— Azt hittük, ott hagytál minket. Mindeki azt hitte, hogy vvvalaki mással utazol, és amikor megálltunk…

— Fölzárkóztam valahogy. Azt hiszem, Mr. Hidló azt akarja, hogy gyere és vess egy pillantást az Egyetemre.

— Megérkeztünk? — kérdezte a fiú, aztán furán nézett a lányra. — Te is?

— Igen.

— Hogyhogy?

— Mr. Hidló meginvitált, azt mondta, mindenki el fog képedni, amikor találkozik velem — A bizonytalanság uszonya megvillant Esk szeme mélyén. — Igaza volt?

Simon lenézett a könyvére, és megtörölgette könnyező szemét egy vörös zsebkendővel.

— V-vannak neki ilyen kis szeszélyei — motyogta —, d-de amúgy nem rossz ember.

Meghökkenve, Esk lenézett a kinyitott, elsárgult lapokra a fiú előtt. Teli voltak bonyolult vörös és fekete szimbólumokkal, ami valami megmagyarázhatatlan módon olyan hatásosnak és kellemetlennek bizonyult, mint egy ketyegő csomag, ám mindazonáltal vonzotta a szemet, ugyanúgy, ahogy egy igazán pocsék közlekedési baleset. Az ember azt érezte, szeretné tudni az írásjelek célját, míg ugyanakkor azt gyanította, hogy amikor már kitalálta, akkor majd azt fogja kívánni, bárcsak sose firtatta volna.

Simon a lány arckifejezése láttán sietve becsukta a könyvet.

— Csak egy kis mágia — dünnyögte. — Vvv…

— …valami… — mondta automatikusan Esk.

— Köszönöm. Amin dolgozom.

— Biztos nagyon érdekes tehet könyveket olvasni — jegyezte meg Esk.

— Eléggé. Te nem tudsz olvasni, Esk?

A döbbenet a fiú hangjában a kislány elevenébe talált.

— Biztos tudnék — felelte dacosan. — Még sose próbáltam.

Esk akkor se tudta volna, mi egy gyűjtőnév, ha az szemen köpi, de tudta, hogy a kecskéknek nyája van, a lovaknak ménese, a boszorkányoknak gyülekezete. Azt nem tudta, hogyan kell egy szóval megnevezni sok varázslót. A varázslók rendje? Bűnszövetkezete? Köre?

Akármi is volt, megtöltötte az Egyetemet. Varázslók sétáltak a kerengők között, ültek a padokon a fák alatt. Fiatal mágusok nyargaltak az ösvényeken, amikor megszólalt a csöngő, kezük tele könyvekkel, illetve — a felsőbbéves diákok esetében — hátuk mögött a levegőben verdeső könyvekkel. A légkörben érezhető volt a mágia olajossága és bádogíze.

Esk, Hidló és Simon között ballagva magába itta ezt az egészet. Nem csak azt, hogy mágikus az atmoszféra, hanem hogy szelídített és funkcionális a varázslat, akár egy malomárok. Van itt erő, ám megzabolázva.

Simon épp olyan izgatott volt, mint ő, de csak annyiban mutatkozott meg, hogy a szeme jobban könnyezett és a dadogása súlyosbodott. Egyfolytában megtorpant, hogy rámutasson a különféle kollégiumokra és kutatóintézetekre.

Egyikük eléggé alacsony és vészjósló volt, keskeny ablakokkal a magasban.

— Az ott a k-könyvtár — mondta Simon, hangja csupa ámulat és tisztelet. — Vvvethetek rá egy p-pillantást?

— Bőven lesz rá idő később — válaszolta Hidló. Simon vágyódva tekintett az épületre.

— A összes va-va-varázskönyv, amelyet valaha is megírtak — suttogta.

— Miért van rács az ablakokon? — érdeklődött Esk.

Simon nyelt egyet.

— Hümm, mert a vvvarázskönyvek nem olyanok, mint más k-könyvek, vvv…

— Ennyi elég — csattant föl Hidló. Úgy pillantott le Eskre, mintha csak most vette volna észre jelenlétét, és összeráncolta szemöldökét.

— Te miért vagy itt?

— Behívott engem, uram — emlékeztette Esk.

— Én? Ó, igen. Hát hogyne. Elnézést, elkalandoztak a gondolataim. Az ifjú hölgy, aki varázsló akar lenni. Hát akkor lássuk csak!

Fölvezette őket a széles lépcsőn egy pár imponáló, vagy legalábbis imponálónak szánt, küllemű ajtóhoz. A tervező mélységesen beruházott súlyos zárakba, cifra zsanérokba, rézszögekbe és egy bonyolultra faragott boltívbe, hogy abszolút egyértelműen tudatosítsa minden belépőben, hogy egyáltalán nem fontos ember.

Továbbá varázsló is volt. Ergo megfeledkezett az ajtókopogtatóról.

Hidló megkocogtatta az ajtót varázsbotjával. Az kissé tétovázott, aztán lassan kisiklatta reteszeit és kitárult.

A csarnok tele volt varázslókkal és fiúkkal. Meg a fiúk szüleivel.

Kétféleképpen lehet bejutni a Láthatatlan Egyetemre (valójában háromféleképpen, de erre ekkor még nem jöttek rá a mágusok).

Az egyik az, hogy az ember elvégez valami nagy varázsfeladatot, mint például egy ősi és hatalommal teljes relikvia megtalálása, vagy egy teljesen új bűvige föltalálása, de manapság ez vajmi ritkán fordul elő. A múltban akadtak hatalmas varázslók, akik képesek voltak a világ kaotikus, nyers mágiájából vadonatúj varázslatok megalkotására, varázslók, akikből, hogy úgy mondjuk, a varázslóság összes varázsigéje ered, de azok az idők elmúltak; ma már nincsenek bűbájosok.

Így hát a sokkal szokványosabb mód az, hogy egy rangidős és köztiszteletben álló mágus patronálja a jelöltet, és jótáll érte a tanonckodás kellő periódusa után.

Kemény versengés folyt egy Egyetemi helyért, és a megbecsülésért, meg a kiváltságokért, amiket egy Láthatatlan diploma megszerzése gyümölcsözik. A teremben nyüzsgő és egymáshoz apróbb varázslatokat hajigáló fiúk közül sokan meg fognak bukni, és kénytelenek lesznek életüket alacsonyrendű igézőmesterként eltölteni, puszta mágiatechnikusként, dacos szakállal és könyökükön bőrfolttal, akik a bulikon kicsiny, irigy csoportokba gyülekeznek.

Nem jár nekik a sóvárgott csúcsos kalap a tetszés szerinti asztrológiai szimbólumokkal, sem a lenyűgöző köntös, sem a tekintély varázsvesszeje. De legalább lenézhetik a szellemigézőket, akik hajlamosak az elhízásra meg a kedélyességre, meg a szókezdő „h”-k elhagyására, sört vedelnek, és szomorú, sovány, csillámló harisnyás nőkkel mutatkoznak, és teljesen fölbőszítik az igézőmestereket azzal, hogy nem fogják föl, mennyivel alsóbbrendűek, és egyfolytában vicceket mesélnek nekik. Mind közül a legalsóbbrendű — persze eltekintve a boszorkányoktól — a delejtudó, aki egyáltalán nem vesz részt iskoláztatásban. Egy delejtudóra épp csak rá lehet bízni egy lombik kimosását. Számos igézés olyasmiket igényel, mint például eleven tigris ondóját, vagy penészt a sajtolásba belepusztult tetem öntőformájából, vagy egy olyan nővény gyökerét, ami ultraszonikus sikolyt hallat, amikor gyökértelenné válik. Kit küldenek az ilyesmikért? Eltaláltad.

Általános tévedés füvesemberként utalni a mágia alacsonyabbrendű legénységi állományára. Valójában a füvesemberség roppant megbecsült és szakosodott formája a mágiának, ami hallgatag, elmélkedésre hajló, druidisztikus beállítottságú és műkertészi hajlamú férfiakat vonz. Ha elhívsz magadhoz egy füvesembert egy buliba, a fél estét a cserepes növényeiddel csevegve fogja tölteni. És a másik felét hallgatva.

Esk észrevette, hogy van néhány nő a csarnokban, mert még a fiatal varázslóknak is van anyja meg nővére. Teljes famíliák jöttek el, hogy búcsút vegyenek kedvenc fiuktól. Volt ott jelentős mértékű orrfújás, szemtörlés, és pénzcsörgés, amikor a büszke atyák egy kis költőpénzt dugtak csemetéjük markába.

A legrangidősebb mágusok szemlélődve jártak-keltek a sokadalomban, patrónus varázslókkal beszélve és szemügyre véve a jövendőbeli diákokat.

Többen közülük áttolakodtak a tömegen — úgy mozogva, mint arannyal ékített gályák teljes széllel —, hogy találkozzanak Hidlóval. Higgadtan fejet hajtottak előtte, és elismerőleg tekintettek Simonra.

— Ez lenne az ifjú Simon, ugye? — szólalt meg a leghájasabb, rámosolyogva a fiúra. — Remek híreszteléseket hallottunk felőled, fiatalember. He? Micsoda?

— Simon, hajts fejet Katángli Arkrektor, az Ezüstcsillag Rend Varázslóinak Főmágusa előtt — parancsolta Hidló. Simon intelligensen fejet hajtott.

Katángli jóindulatúan nézte.

— Nagyszerű dolgokat hallottunk rólad, fiam — mondta. — Az a rengeteg hegyi levegő biztos jót tesz az agynak, he?

Hahotázni kezdett. A varázslók körülötte szintén kacagtak. Hidló is nevetett. Amiről Esk azt gondolta, hogy nevetséges, hiszen egyáltalán nem történt semmi ténylegesen mulatságos.

— Nem t-tudom, uram, ssss…

— Annak alapján, amit hallottunk, ez kell legyen az egyetlen, amit nem tudsz, legényke! — kedélyeskedett Katángli rengő tokákkal. Újabb gondosan időzített kacagásroham kélt.

Katángli vállon veregette Simont.

— Ez hát az ösztöndíjas fiúcska — folytatta. — Egészen döbbenetes eredményekkel, sose láttam jobbat. És autodidakta is. Elképesztő, mi? Nem így van, Hidló?

— Valóban kitűnő, Arkrektor.

Katángli körbenézett a figyelmes varázslókra.

— Esetleg adhatnál egy kis kóstolót — javasolta. — Egy bemutatót, esetleg?

Simon állati rettegéssel pillantott rá.

— Igazából én n-nem is vvvv…

— Ugyan, ugyan — nyugtatgatta Katángli azon, amiről valószínűleg őszintén azt hitte, bátorító hangnem. — Ne félj. Nem kell elkapkodnod. Amikor készen állsz.

Simon megnyalta kiszáradt ajkát, és néma esengéssel nézett Hidlóra.

— Hümm — nyögte —, m-maga sss… — Abbahagyta, s nagyot nyelt. — A fff…

A szeme kidülledt. Könnyek záporoztak szeméből, s rázkódott a válla.

Hidló nyugtatólag paskolgatta a fiú hátát.

— Szénanátha — magyarázta. — Úgy néz ki, semmi sem tudja kikúrálni belőle. Már mindent próbáltunk.

Simon nyeldekelt, s biccentett. Elhessegette Hidlót hosszú, fehér kezével s behunyta szemét.

Néhány másodpercig az égvilágon semmi sem történt. A fiú hangtalanul mozgó ajkakkal állt, s aztán a csönd úgy áradt ki belőle, akár a gyertyafény. A csarnokban a zajtalanság fodrai keresztülmostak a sokaságon, a falakhoz vágódtak egy dobott puszi minden erejével, s aztán hullámokban kanyarodtak vissza. Az emberek látták, hogy társaik hallhatatlanul szónokolnak, s aztán elvörösödtek az erőlködéstől, amikor saját nevetésük pontosan annyira volt hallható, mint egy szúnyog vinnyogása.

Apró fényszemcsék pislákoltak létbe a fiú feje körül. Bonyolult háromdimenziós táncban örvénylettek-kavarogtak, s aztán formába ömlöttek.

Valójában úgy tűnt Esknek, hogy a forma mindvégig ott volt, arra várva, hogy szeme megpillantsa, ugyanúgy, ahogy egy tökéletesen ártatlan felhő váratlanul, anélkül, hogy megváltozna bármiképp, bálnává vagy hajóvá vagy arccá válik.

A forma Simon feje körül a világ volt.

Ez teljesen nyilvánvaló volt, noha a csillogás meg a kis fények lázas rohama elmosott egyes részleteket. Ám ott volt Nagy A’Tuin, az égi teknőc, hátán a négy Elefánttal, s azokon maga a Korong. Ott volt a hatalmas vízesés ragyogása a világ pereme körül, és ott volt, pont a tengelyben, a kis sziklatű, ami a Mennyek Orma és az istenek lakóhelye.

A képmás kitágult, és ráközelített a Körkörös-tengerre, aztán magára az Ankh-ra, a kis fények elreppentek Simontól, s fejétől néhány lábnyira kihunytak. Most a levegőből, a szemlélők felé száguldva látszott a város. Ott volt maga az Egyetem, növekvőben. Ott volt a Nagycsarnok…

…ott voltak az emberek, némán, tátott szájjal bámulva, s maga Simon, ezüst fénypettyekkel körvonalazva. S egy csöpp, tündöklő kép a levegőben körülötte, és abban a képben egy másik, és még egy, és még egy…

Az volt az ember érzése, hogy a világegyetemet kifordították, egyszerre az összes dimenziót. Pöffeszkedő, fölfuvalkodott érzéklet volt. Úgy hangzott, mintha az egész világ azt mondta volna „glupp”.

A falak eltűntek. A padló is. Hajdani hatalmas mágusok portréi, az összes irattekerccsel, szakállal és kissé székrekedéses kinézettel, elenyésztek. A láb alatti padlócsempék, eléggé csinos fekete-fehér mintázattal, elpárologtak — hogy finom homok kerüljön helyükre, szürke, mint a holdfény, hideg, mint a jég. Szokatlan, nem várt csillagok szikráztak a fejek fölött; a láthatáron alacsony dombok látszódtak, nem a szél vagy az eső erodálta őket ezen az időjárásmentes helyen, hanem magának az Időnek puha dörzspapírja.

Úgy tűnt, senki más nem veszi mindezt észre. Valójában úgy látszott, hogy senki más nincs életben. Esket olyan emberek vették körül, akik mozdulatlanok és némák voltak, akár a szobrok.

És nem voltak egyedül. Voltak mások — Izék — mögöttük, s folyamatosan újabbak bukkantak föl. Nem volt alakjuk, vagyis inkább úgy látszott, hogy találomra öltik magukra lények bő választéka alapján; azt a benyomást keltették, hogy hallottak karokról, lábakról, állkapcsokról, karmokról és egyéb szervekről, de nem igazán tudják, hogyan passzolnak ezek össze. Vagy nem törődnek vele. Vagy olyan éhesek, hogy előzőleg inkább nem vesződtek ennek kitalálásával.

Olyan hangot adtak ki, mint a rajzó legyek.

Ezek voltak a lények az álmaiból, amik most eljöttek, hogy belakmározzanak a mágiából. A kislány tudta, hogy most nem érdeklődnek iránta, esetleg csak mint vacsora utáni mentacukor iránt. Teljes figyelmük Simonra összpontosították, aki abszolút nem volt tudatában jelenlétüknek.

Esk alaposan bokán rúgta a fiút.

A hideg sivatag elenyészett. A valós világ visszairamlott. Simon kinyitotta szemét, haloványan elmosolyodott, s puhán hátraesett Esk karjába.

Zsibongás kélt a varázslók soraiban, s többen közülük tapsolni kezdtek. Úgy tűnt, korábban senki nem vett észre semmi szokatlant, eltekintve az ezüstfényektől.

Katángli megrázta magát, s fölemelte kezét, hogy lecsöndesítse a tömeget.

— Igazán… megdöbbentő — mondta Hidlónak. — Azt mondod, teljesen egyedül dolgozta ki?

— Valóban, lord.

— Egyáltalán senki sem segített neki?

— Nem akadt senki, hogy segítsen — felelte Hidló. — Csak faluról falura vándorolt, kisebb varázslatokat űzve. De csak akkor, ha a népek könyvvel vagy papírral fizettek neki.

Katángli bólintott.

— Nem illúzió volt — jegyezte meg —, de a fiú mégsem használta a kezét. Mit mondott magában? Tudod?

— Azt mondja, hogy csak olyan szavak, amiktől a tudata pontosabban működik — válaszolta Hidló, s vállat vont. — Tény az, hogy a felét se értem annak, amit mond. Azt mondja, szavakat kell alkosson, mert nincs arra szó, amit csinál.

Katángli oldalvást mágustársaira sandított. Azok biccentettek.

— Megtiszteltetés, hogy fölvehetjük az Egyetemre — jelentette ki. — Talán megmondhatnád neki, amikor fölébred.

Érezte, hogy megráncigálják a köntösét, s lenézett.

— Elnézést — szólt Esk.

— Helló, ifjú hölgy — mondta Katángli cukrosegér hangon. — Azért jöttél, hogy lásd a bátyád beiratkozni az Egyetemre?

— Ő nem a bátyám — szögezte le Esk. Voltak idők, amikor a világ látszólag teli volt bátyakkal, de ez nem tartozott közéjük.

— Maga fontos ember? — kérdezte.

Katángli kollégáira tekintett, s fölragyogott. Vannak divatirányzatok a varázslóságban, éppúgy, mint minden másban; néha a varázslók vékonyak, ösztövérek és beszélnek az állatokhoz (amik oda se figyelnek, de a szándék a fontos), míg máskor hajlanak a sötét és komor megjelenésre, kis, fekete, hegyes szakállal. Jelenleg a Városatyai kinézet volt divatban. Katángli szerénységtől dagadt.

— Eléggé fontos — állította. — Az ember megteszi a tőle telhető legtöbbet embertársai szolgálatában. Igen. Eléggé fontos, azt mondhatom.

— Varázsló akarok lenni — közölte Esk.

A jelentéktelenebb varázslók Katángli háta mögött úgy meredtek a lányra, mintha egy új, érdekes bogárfajta lenne. Katángli arca elvörösödött, szeme kidülledt. Lenézett Eskre és úgy tűnt, visszafojtja lélegzetét. Aztán nevetésben tört ki. Valahol lenn kezdődött terjedelmes pocaktáján, s onnan küzdötte föl magát, bordától bordáig visszhangozva, s kisebb varázslórengéseket hozva létre a mellkasán, míg aztán egy sorozat fuldokló horkantásban tört elő. Egész lebilincselő volt megfigyelni ezt a kacagást. Saját egyénisége volt.

De Katángli abbahagyta, amikor meglátta, hogyan néz rá Esk. Ha a kacaj bohóc volt az orfeumban, akkor Esk eltökélt kancsítása volt a sebes röppályán közelgő meszesvödör.

— Varázsló? — rökönyödött meg. — Te varázsló akarsz lenni?

— Igen — erősítette meg Esk, Hidló vonakodó karjába lökve a kábult Simont. — Nyolcadik fiú nyolcadik fia vagyok. Úgy értem, lánya.

A varázslók körülötte egymásra bámultak és sugdolóztak. Esk megpróbálta figyelmen kívül hagyni őket.

— Mit mondott?

— Komolyan gondolja?

— Azt hiszem, a gyermekek roppant bűbájosak ebben a korban, te nem így gondolod?

— Te egy nyolcadik lány nyolcadik fia vagy? — firtatta Katángli. — Tényleg?

— Fordítva, csak nem egészen így — felelte dacosan Esk.

Katángli megtörölgette szemét egy zsebkendővel.

— Ez egészen lebilincselő — jegyezte meg. — Nem hinném, hogy valaha is hallottam volna ehhez foghatót. He?

Körbenézett gyarapodó közönségére. A hátulsók nem láthatták Esket, s nyakuk nyújtogatták, hogy ellenőrizzék, nincs-e valami érdekes varázslás folyamatban. Katángli tanácstalan volt.

— Nos, tehát — mondta. — Varázsló akarsz lenni?

— Egyfolytában ezt mondogatom mindenkinek, de úgy látom, senki se hallgat meg — válaszolta Esk.

— Hány éves vagy, kisleány?

— Majdnem kilenc.

— És varázsló akarsz lenni, amikor fölnőttél.

— Most akarok varázsló lenni — mutatta ki Esk határozottan. — Ez a megfelelő hely, nem igaz?

Katángli Hidlóra pillantott és kacsintott.

— Láttam! — szólt Esk.

— Nem hinném, hogy lett volna valaha is hölgyvarázsló — említette Katángli. — Valójában azt gondolom, hogy ez ellenkezik a tannal. Nem szeretnél inkább boszorkány lenni? Úgy tudom, az ragyogó karrier lányok számára.

Mögötte egy alacsony rangú varázsló elkezdett hahotázni. Esk szúrós pillantást vetett rá.

— Boszorkánynak lenni egész jó — ismerte el a kislány. — De azt hiszem, a varázslóknak több mókában van részük. Maga mit gondol?

— Azt gondolom, hogy nagyon egyedi kislány vagy — felelte Katángli.

— Az mit jelent?

— Azt jelenti, hogy csak egyetlen egy van belőled — magyarázta Hidló.

— Ez igaz — értett egyet Esk —, és még mindig varázsló szeretnék lenni.

A szavak cserbenhagyták Katánglit.

— Nos, hát nem lehetsz — közölte. — Maga az ötlet!

Kihúzta magát teljes szélességében, s elfordult. Valami megrángatta a köntösét.

— Miért nem? — faggatta egy hang.

Visszafordult.

— Mert — mondta lassan és megfontoltan —, mert… az egész elképzelés kész röhej. Ezért. És abszolúte ellentétes a tannal!

— De én tudok varázsló varázslatokat! — apellált Esk, hangjában a lehető leghalványabb utalás a reszketésre.

Katángli egész addig lehajolt, míg arca nem került egy szintbe a lányéval.

— Nem, nem tudsz — sziszegte. — Mert nem vagy varázsló. A nők nem varázslók, világos?

— Figyeljen! — indítványozta Esk.

Széttárt ujjakkal kinyújtotta jobb kezét, s annak mentén célpontot keresett, míg rá nem lelt Bölcs Malicnak, az Egyetem alapítójának szobrára. A szobor és közte elhelyezkedő varázslók ösztönösen elhúzódtak az útból, s aztán kissé hülyének érezték maguk.

— Komolyan gondolom! — figyelmeztette őket a lány.

— Menj innét, kisleány! — tanácsolta Katángli.

— Rendben — mondta Esk. Keményen rákancsított a szoborra és koncentrált…

A Láthatatlan Egyetem óriási kapuja oktironból készült, egy olyannyira labilis fémből, ami csak egy nyers mágiával átitatott univerzumban képes létezni. A kapu bármilyen erővel, a mágiát kivéve, bevehetetlen: sem tűz, sem faltörő kos, sem hadsereg nem képes rést ütni rajta.

Emiatt aztán az Egyetem legtöbb közönséges látogatója a hátsó bejáratot használja, amit tökéletesen mindennapos fából készítettek, és nem tárul-zárul a népeket terrorizálva, vagy áll moccanatlan, a népeket szintúgy terrorizálva. Van neki tisztességes ajtókopogtatója, meg minden.

Néne gondosan megvizsgálta az ajtófélfákat, s elégedetten horkantott, amikor meglelte, amit keresett. Nem kétellte, hogy ott lesz ügyesen elrejtve a fa természetes erezetében.

Megragadta a kopogtatót, amit sárkányfejjé formáztak, és élesen hármat koppintott. Egy idő múlva egy fiatal nő, szája tele ruhacsipesszel, kinyitotta az ajtót.

— It aar? — érdeklődött.

Néne biccentett, megadva a lánynak a lehetőséget, hogy fölfogja a denevérszárny kalaptűkkel rögzített csúcsos fekete kalap jelentőségét. Imponáló hatása volt: a lány elpirult, és, kikukucskálva a csöndes oldalsikátorba, sietve beljebb tessékelte Nénét.

A fal másik oldalán egy nagy, mohlepte, ruhaszárító kötelekkel keresztezett udvar volt. Nénének kitűnő alkalma nyílt arra, hogy egyike lehessen azon elenyésző számú nőknek, akik tudják, mit hordanak valójában a varázslók köntösük alatt, de szemérmesen elfordította tekintetét, s követte a lányt a kockaköveken, majd le egy széles lépcsőn.

Azok egy hosszú, magas alagúthoz vezettek, amit boltívek, s pillanatnyilag gőzfelhők is, szegélyeztek. Néne mosódézsák hosszú sorát pillantotta meg a nagy termek falai mentén; a levegőben a vasalás meleg, tömör szaga érződött. Egy falkányi karattyoló, szennyeskosarat cipelő lány tolongott el mellette s sietett föl a lépcsőn — aztán megtorpant, félúton fölfelé, és lassan visszafordult, hogy jobban szemügyre vegye a boszorkányt.

Néne kifeszítette vállát, s megpróbált olyan titokzatosnak látszani, amennyire csak lehetséges.

Kalauza, aki még mindig nem szabadult meg a ruhacsipeszektől, egy oldalfolyosón egy szobába vezette, ami mosnivalóval megrakott polcok labirintusából állt. Az útvesztő legislegközepén egy asztalnál egy rendkívül kövér asszony ült vörösesszőke parókában. Egy óriási mosodai jegyzékkönyvbe írhatott korábban — még mindig nyitva állt előtte —, de pillanatnyilag egy hatalmas, összekoszolt trikót vizsgált.

— Próbáltad kifehéríteni? — kérdezte.

— Igen, naccsága — mondta a szolgálólány mellette.

— És a myrryt-tinktúrát?

— Igen, naccsága. Csak megkékült tőle, naccsága.

— Nahát, ez újdonság az életemben — jelentette ki a mosodásnő. — És én láttam már kénkövet és kormot és sárkányvért és démonvért és nem is tudhassam, még mi mindent — Megfordította az atlétát, s elolvasta a gondosan bevarr névszalagot. — Hmmm. Fehér Nagyzsuga. Szürke Nagyzsuga lesz belőle, ha nem vigyáz jobban a fehérneműjére. Mondom neked, te jány, egy fehér mágus nem más, csupán fekete mágus remek házvezetőnővel. Hidd el…

Észrevette Nénét, és elhallgatott.

— Opottam a aón — mondta Néne kalauza, s sietve térdet hajtott. — At eccett ondani…

— Igen, igen, köszönöm, Kszandra, elmehetsz — vágott közbe a hájas asszonyság. Fölállt, s ráragyogtatta mosolyát Nénére, s egy csaknem hallható kattanással több társadalmi réteggel följebb srófolta hangvételét.

— Könyörgök legyen helnézéssel hirántunk — szólt. — Mindőnket a legnagyobb összevisszaságban talál, lévén ez a mosás napja meg minden. Hez hudvariassági látogatás vagy merészelhetem-é megkérdezni… — lehalkította hangját — …hogy hüzenet hérkezett-e Hodaátról?

Néne bambán bámult, de csupán egy töredékmásodpercig. A boszorkajelek az ajtófélfán elárulták, hogy a házvezetőnő szívesen látja a boszorkányokat, és különösképp várja a híreket négy férjéről; ezenkívül nyakig volt egy ötödik vaktában történő keresésében, ezért a vörösesszőke paróka, és, ha Néne füle nem vezeti őt félre, a bálnacsont recsegése, amiből az asszonyság elegendőt viselt egy teljes ökológiai mozgalom fölbőszítéséhez. Átejthető és ostoba, mondták a jelek. Néne megtartóztatta magát az ítélkezéstől, mivel a városi boszorkák maguk se észlények.

A házvezetőnő teljesen félreértette arckifejezését.

— Ne aggódjon — mondta. — A beosztottjaimnak kifejezett utasításuk van arra, hogy szíves fogadtatásban részesítsék a boszorkányokat, bár persze azok odafönn nem helyeslik. Kétségtelen, hogy maga örömmel fogyasztana egy csésze teát meg valami harapnivalót?

Néne ünnepélyesen bólintott.

— És én majd meglátom, nem tudunk-e egy nagy csomó használt ruhát is keríteni magának — ragyogta a házvezetőnő.

— Használt ruhát? Ó. Igen. Köszönöm, naccsága.

A házvezetőnő előresöpört olyan zajjal, akár egy idősecske teaklipper orkánban, s intett Nénének, hogy kövesse.

— Fölvitetem a teát a lakosztályomba. Teát sok-sok tealevéllel.

Néne nehézkesen lépdelt mögötte. Használt ruhák? Komolyan gondolta ez a dagadt nőszemély? Hallatlan arcátlanság! Na persze, ha igazán jó minőségűek…

Úgy tűnt, egy egész világ van az Egyetem alatt. Pincék, hűtőkamrák, pálinkafőző helyiségek, konyhák és mosókonyhák útvesztője volt, s minden egyes lakos vagy cipelt valamit, vagy szivattyúzott valamit, vagy tolt valamit, vagy csak álldogált és ordítozott.

Néne látott termeket teli jéggel, másokat meg izzó fényben a teljes falat eltakaró, vörösen parázsló tűzhelyek hőjétől. A pékműhelyekből áradt a frissen sült kenyér illata, és a söntésekből az állott sör bűze. Mindenhol izzadság és az eltüzelt fa füstjének szaga érzett.

A házvezetőnő fölvezette őt egy vénséges csigalépcsőn, s kinyitotta az ajtót az övéről lógó számos kulcs egyikével.

Bent a szoba rózsaszín volt meg fodros. Olyan dolgokon is fodrok pompálltak, amiket épeszű ember sose akarna befodrozni. Olyan volt az egész, mintha vattacukor belsejében lennének.

— Nagyon csinos — hazudta Néne. És mert úgy érezte, ezt elvárják tőle.

— Ízléses — Körülnézett valami fodortalant keresve, amire ráülhetne, és föladta.

— Ugyan hol jár az eszem? — fuvolázta a házvezetőnő. — Mrs. Körömlob vagyok, de maga persze ezt egész biztosan tudja. S nekem abban a megtiszteltetésben van részem, hogy szavakat intézhetek…

— He? Ó, Mállotviksz Néne — mutatkozott be Néne. A fodrok kezdtek az idegeire menni. Rossz hírét keltették szegény rózsaszínnek.

— Én magam is médium vagyok, természetesen — mondta Mrs. Körömlob.

Nénének semmi kifogása nem volt a jövendőmondás ellen, föltéve, hogy rosszul csinálják olyan emberek, akiknek egyáltalán nincs tehetsége hozzá. De az egész más, ha olyanok csinálják, akiknek igazán lehetne több esze. Úgy vélte, hogy a jövő a legjobb esetben is épp elég sérülékeny, és ha az emberek keményen néznek rá, megváltoztatják. Nénének volt néhány meglehetősen bonyolult elmélete a térről és időről és hogy miért nem szabad őket piszkálgatni, ám szerencsére az igazán jó jövendőmondók ritkák, meg különben is, az emberek jobb szeretik a kontár jósokat, akikre lehet számítani, hogy a kellő dózist adagolják derűlátásból és Elitlelkesítésből.

Néne mindent tudott a szakszerűtlen jövendölésről. Sokkal nehezebb volt, mint az igazi. Jó képzelőtehetség kellett hozzá.

Képtelen volt megállni, hogy ne tűnődjőn el, vajon Mrs. Körömlob született boszorkány-e, akinek valahogy elmaradt a taníttatása. A nő mindenesetre határozottan ostrom alá vette a jövőt. Akadt ott egy kristálygömb valamiféle rózsaszín fodros teababa alatt, több jóskártyapakli, rúnakövek egy rózsaszín bársonyzacskóban, s egyike azoknak a kerekes kisasztaloknak, amit egy bölcs boszorkány még egy tíz láb hosszú söprűnyéllel sem érintene meg, és — Néne ebben nem volt egészen biztos — vagy valami különleges, szárított rendes trágya egy lámaházból vagy valami szárított lámatrágya egy rendházból, amit állítólag olyan módon lehet eldobni, hogy föltárja az univerzum teljes ismeretanyagának és bölcsességének végösszegét. Az egész eléggé elszomorító volt.

— Vagy persze itt vannak a tealevelek — mondta Mrs. Körömlob rámutatva a nagy, barna teáskannára kettejük közt az asztalon. — Tudom, hogy a boszorkányok gyakran szívesebben dolgoznak velük, és igazán nem akarom megsérteni, de nekem, olyan, nos, közönségesnek tűnnek.

Valószínűleg ezzel tényleg nem akart megsérteni, gondolta Néne. Mrs. Körömlob azt a fajta pillantást vetette rá, amit a kutyakölykök használnak, amikor nem tudják, mire számítsanak, s kezdenek aggódni, hogy esetleg az összecsavart újság lesz az.

A boszorkány fölemelte Mrs. Körömlob teáscsészéjét, s már elkezdett belenézni, amikor észrevette a csalódott kifejezést, amely úgy suhant át a házvezetőnő arcán, mint árnyék a hómezőn. Aztán visszaemlékezett, mit is csinál éppen, háromszor megforgatta a csészét az óramutató járásával ellenkező irányban, néhányszor bizonytalanul meglengette fölötte kezét, és elmormolt egy bűvigét (amit normális körülmények között a vén kecskék tőgygyulladásának gyógyítására használt, de mindegy). A mágikus tehetség ilyen nyilvánvaló fitogtatása, úgy tűnt, véghetetlenül fölvidítja Mrs. Körömlobot.

Általában Néne nem volt túl jó a tealevelekben, de rákancsalított a cukorbevonatos maradékra a csésze alján, s hagyta, hogy tudata elkóboroljon. Amire most igazán nagy szüksége volt, az egy patkány, vagy akár egy csótány, ami történetesen épp Esk közelében tartózkodik, hogy Kölcsönvehesse az állat elméjét.

Amire aztán Néne ténylegesen rátalált, az volt, hogy magának az Egyetemnek van saját tudata.

Közismert, hogy a kő képes a gondolkozásra, mert az egész elektronika erre a tényre épül, de bizonyos világegyetemekben az emberek egy örökkévalóságot töltenek más intelligens lények keresésével az égen, anélkül, hogy akár egyszer a lábuk alá néznének. Ez azért van így, mert az időtényezőt teljesen rosszul értelmezik. A kő szempontjából az univerzumot épp csak megteremtették, s a hegyvonulatok úgy szökdécselnek föl s alá, mint az orgona regiszterei, míg a kontinensek együttes jókedvükben előre-hátra száguldoznak, egymásba csapódva a lendület puszta örömétől, szerterázva szikláik. Ugyancsak sok idő fog eltelni, mielőtt a kő észreveszi elrútító bőrbetegségét s elkezd vakarózni, és ez így van jól.

A sziklák azonban, amelyekből az Egyetem fölépült, több ezer éven át szívták magukba a mágiát, s annak a rengeteg rendezetlen erőnek kerülnie kellett valahova.

Alapjában véve, az Egyetem egyéniséget fejlesztett ki.

Néne képes volt érzékelni, mint egy nagy és meglehetősen barátságos állatot, ami csak arra vár, hogy a tetőjére hemperedhessen és megvakartassa a padlóját. Azonban egyáltalán nem fordított figyelmet a boszorkányra. Esket figyelte.

Néne rálelt a gyerekre az Egyetem érdeklődésének fonalát követve, és lenyűgözve szemlélte a Nagycsarnokban kibontakozó eseményeket…

— …benne?

A hang nagyon távolról érkezett.

— Mmf?

— Azt kérdeztem, mit lát benne? — ismételte meg Mrs. Körömlob.

— He?

— Azt kérdeztem, mit…

— Ó! — Néne visszatekercselte a tudatát, ugyancsak zavarban. Az a gond egy másik elme Kölcsönvevésével, hogy amikor visszatérsz a saját testedbe, mindig idegenül érzed magad, és Néne volt az első, aki valaha is egy épület gondolatait olvasta. Most nagynak érezte magát, és kövesnek, meg hogy teljesen áthatják a folyosók.

— Jól van?

Néne bólintott, s kinyitotta ablakait. Kinyújtotta keleti és nyugati szárnyát, és megpróbált a csöpp kis csészére koncentrálni, amit az oszlopai közt tartott.

Szerencsére Mrs. Körömlob falfehér arcszínét és sziklamerev arckifejezését betudta a munkában levő okkult erőknek, miközben Néne úgy találta, hogy a röpke kitettség az Egyetem irdatlan szilícium emlékezetének határozottan serkentőleg hatott képzeletére.

Olyan hangon, mint egy huzatos folyosó, ami roppantul imponált a házvezetőnőnek, szőtt egy jövőt, telis-tele szenvedélyes, Mrs. Körömlob dús kegyeiért csatázó fiatalemberekkel. Valamint nagyon sebesen hadart is, mert amit a Nagycsarnokban látott, égő vágyat plántált belé, hogy mihamarabb visszamenjen a Tóbejárathoz.

— Van még valami — tette hozzá.

— Igen? Igen?

— Látom magát, ahogy fölfogad egy új szolgálót… maga szegődteti le őket, igaz? Helyes… és ez egy fiatal lány lesz, nagyon gazdaságos, nagyon dolgos, bármihez ért.

— Nos, aztán mi lesz vele? — kérdezte Mrs. Körömlob, aki élvezte az ízét Néne meglepően eleven leírásának jövőjéről, s ittas volt a kíváncsiságtól.

— A szellemek kissé homályosak ezen a ponton — ismerte el Néne. — De nagyon fontos, hogy fölfogadja a lányt.

— Ezzel semmi gond — felelte Mrs. Körömlob —, tudja, nem tudom itt tartani a szolgákat, legalábbis nem sokáig. A mágia miatt. Tudja, leszivárog ide. Különösen a könyvtárból, ahol azt az összes varázskönyvet tartják. A legfelső emeleti szobalányok közül kettő épp tegnap hagyott cserben, azt mondták, elegük van abból, hogy lefekvéskor fogalmuk sincs, hogy milyen alakkal fognak fölébredni reggel. Tudja, a rangidős varázslók visszaváltoztatják őket. De az nem ugyanaz.

— Igen, nos, a szellemek azt mondják, hogy ez az ifjú hölgy nem fog gondot okozni ebben a kérdésben — mondta komoran Néne.

— Ha tud söpörni és sikálni, akkor az istenek hozták, úgy biza — jegyezte meg a kissé tanácstalannak látszó Mrs. Körömlob.

— Mi több, saját söprűvel fog érkezni. Mármint a szellemek szerint.

— Milyen roppant segítőkész. Mikor fog ez az ifjú hölgy megérkezni?

— Ó, hamarosan, hamarosan… ezt mondják a szellemek.

Halvány gyanú felhőzte a házvezetőnő arcát.

— Ez nem az, amit a szellemek általában mondani szoktak. Hol is mondják ezt pontosan?

— Itt — mutatta Néne. — Nézze csak, azt a kis tealevélcsomót a cukor meg aközött a repedés közt. Nincs igazam?

Szemük összetalálkozott. Mrs. Körömlobnak lehettek esetleg fogyatékosságai, ám elég kemény volt ahhoz, hogy uralja az Egyetem lépcsők alatti világát. Ellenben Néne képes volt farkasszemet nézni egy kígyóval; néhány másodperccel később a házvezetőnő szeme könnyezni kezdett.

— De, úgy gondolnám, igaza van — mondta jámboran, s előhalászott egy zsebkendőt kebele mélyéről.

— Akkor jó — jelentette ki Néne hátradőlve s visszatéve a csészét csészealjára.

— Van itt bőven lehetőség az olyan fiatal nő számára, aki hajlandó keményen megfogni a munka végét — közölte Mrs. Körömlob. — Magam is szobalányként kezdtem, tudja.

— Mindnyájan azt tesszük — jegyezte meg bizonytalanul Néne. — És most mennem kell — Fölállt, s nyúlt a kalapjáért.

— De…

— Rohannom kell. Sürgős találka — vetette oda Néne a válla fölött, miközben lesietett a lépcsőn.

— Van egy csomó használt ruha…

Néne megtorpant, ösztönei csatáztak az uralomért.

— Van köztük fekete bársony?

— Igen, és néhány selyemből.

Néne nem volt benne biztos, hogy helyesli a selymet, azt hallotta, hogy a hernyó alfeléből jön elő, de a fekete bársonynak nagy volt a vonzereje. A lojalitás nyert.

— Tegye félre, lehet, hogy újra eljövök — kiáltotta, s eliramlott a folyosón.

Szakácsok és mosogatólányok vetődtek fedezékbe, amikor az öregasszony dübörgő léptekkel elhaladt a csúszós padlólapokon, fölszökkent a lépcsőn az udvarba és kifarolt a keskeny mellékutcára, sála mögötte lobogott, csizmája fölszikrázott a macskaköveken. Amint kijutott a szabadba, fölmarkolta szoknyáját, és teljes vágtába csapott, a sarkon olyan csikorgó kétcsizmás mozdulattal fordulva be a főtérre, hogy hosszú, fehér csík maradt a köveken.

Épp időben érkezett, hogy lássa, amint Esk zokogvá kirohan a kapun.

— A mágia egyszerűen nem működött! Éreztem, hogy ott van, de nem akart előjönni!

— Lehet, hogy túl erősen próbálkoztál — mondta Néne. — A varázslás olyan, mint a horgászás. A körbeugrándozás meg fröcskölés sose fogott egy halat sem, csöndben ki kell várd az alkalmat, s hagynod kell, hogy természetesen történjék meg az egész.

— És aztán mindenki rajtam nevetett! Valaki még csokit is adott nekem!

— Akkor legalább volt valami hasznod belőle — mutatta ki Néne.

— Néne! — kiáltotta vádlóan Esk.

— Mér’, mégis mire számítottál? — kérdezte a boszorkány. — Ezek legalább csak kinevettek téged. A nevetés nem fáj. Odasétáltál a fővarázslóhoz, és kérkedtél mindenki előtt, és csak kinevettek? Nagyon jól csinálod, nagyon jól. Megetted a csokit?

Esk savanyú arcot vágott.

— Igen.

— Milyen fajta volt?

— Tejkaramella.

— Ki nem állhatom a tejkaramellát.

— Huh — nyilatkozta Esk —, föltételezem, azt szeretnéd, ha legközelebb mentacukrot szereznék?

— Ne gúnyolódjék velem, fiatal nőtársam. Nincs semmi rossz a mentacukorban. Passzold ide azt a tálat.

A városi élet egy másik nagy előnye, fedezte föl Néne, az üvegáruk bősége. Némelyik bonyolultabb bájitala olyan fölszerelést igényelt, amit vagy a törpéktől kellett megvenni uzsoraáron, vagy, ha a legközelebbi üvegfúvó embertől rendelte meg, szalmába csomagolva érkezett meg, és, gyakran, darabokban. Megpróbálkozott azzal, hogy saját maga fújjon üveget, és az erőlködéstől mindig köhögni kezdett, ami roppant mulatságos formákat eredményezett. De a városban viruló alkimista hivatás azt jelentette, hogy egész boltok akadtak erre telis-tele megvehető üvegekkel, és egy boszorkány mindig képes árengedményt elérni.

Figyelmesen nézte, ahogy a sárga pára végigáramlott csövek kanyargós útvesztőjén, s végül egy nagy, ragacsos csöppben kicsapódott. Ügyesen elkapta egy üvegkanál végén, s nagyon gondosan belecsöppentette egy parányi üvegfiolába.

Esk könnyein keresztül figyelte őt.

— Mi az? — firtatta.

— Ez egy sosetörődjvele — válaszolta Néne viasszal lepecsételve az üvegcse dugóját.

— Orvosság?

— Egyfajta értelemben — Néne magához húzta írókészletét, s kiválasztott egy tollat. Nyelvét kidugta szája sarkán, ahogy nagy gondossággal megírta a címkét, rengeteg fejvakarással és szünettel, hogy kiötölje a szavak helyesírását.

— Kinek lesz?

— Mrs. Herepatának, az üvegfúvó feleségének.

Esk kifújta az orrát.

— Ő az, aki nem készít valami sok üveget, igaz?

Néne ránézett a lányra az asztallap fölött.

— Hogy érted ezt?

— Amikor tegnap a felesége beszélgetett veled, akkor a jó öreg Mr. Kéthetente Egyszernek hívta őt.

— Mmf — mondta Néne. Gondosan befejezte a mondatot: „Higiccsa föl ety pint viszbe és eggy csöp a firje tejájában és legyen bisztoss, hodj laza ruchászatott wisel valla mint, hogy nem varnac llátogattot.”

Egy nap, mondta magában, meg kell ejtsem azt a bizonyos beszélgetést vele.

A gyermek érdekes módon nehéz felfogásúnak tűnt. Épp elég szülésnél segédkezett már, és sokszor vitte a kecskéket a vén Annalma Ángyi bakjához anélkül, hogy levonta volna a nyilvánvaló következtetéseket. Néne nem volt egészen biztos abban, mit kéne ez ügyben tennie, de valahogy az idő sosem volt alkalmas a téma előhozatalára. Eltűnődött, hogy vajon, a szíve legmélyén, nincs-e túlságosan zavarba esve; úgy érezte magát, mint egy patkolókovács, aki tudja megpatkolni, gyógyítani, tenyészteni, megítélni a lovakat, de csak a leghalványabb elképzelése van arról, hogy kell őket meglovagolni.

Fölragasztotta a címkét a fiolára, s óvatosan selyempapírba burkolta.

És most.

— Van másik út az Egyetemre — jegyezte meg oldalvást Eskre sandítva, aki zsémbesen végezte a növények mozsárban történő összemorzsolásának munkáját. — Boszorkánymódra.

Esk föltekintett. Néne megjutalmazta önmagát egy vékonyka mosollyal, s nekilátott egy másik címkének; ami Nénét illeti, a címkeírás volt mindig a varázslás legnehezebb része.

— De arra számítok, hogy téged ez nem fog érdekelni — folytatta. — Nem valami káprázatos.

— Kinevettek engem — morogta Esk.

— Igen. Mondtad már. Szóval akkor nem is akarod újra megpróbálni. Teljesen megértem.

A csöndet csak Néne tollának sercegése törte meg. Végül Esk megszólalt:

— Ez a módszer…

— Mmf?

— Bejuttat engem az Egyetemre?

— Természetesen — jelentette ki Néne fennhéjázva. — Mondtam, hogy találtam rá módot, hát nem? És, mondhatom, nagyon jó módszer. Nem kell bajlódj a leckékkel, bárhova mehetsz, senki sem fog észrevenni — ténylegesen láthatatlan leszel — és, nos, valóban nekiláthatsz megtisztítani a helyet. De persze azután a kinevetés után, téged nem is érdekel az egész. Vagy igen?

— Könyörgöm alássan, méltóztassék még egy csésze teát fogyasztani, Mrs. Mállotviksz — mondta Mrs. Körömlob.

— Úrnő — javította ki Néne.

— Tessék?

— Mállotviksz úrnő — közölte Néne. — Három cukorral kérem.

Mrs. Körömlob felé tolta a cukortartót. Bármennyire is alig várta Néne vizitjeit, ezek ugyancsak sok cukorba kerültek. A kockacukrok sose tartottak soká Néne közelében.

— Nagyon rosszat tesz az alaknak — jegyezte meg a házvezetőnő. — És a fogaknak is, ahogy hallottam.

— Mindig is szóra se érdemes alakom volt, és a fogaim tudnak vigyázni magukra — felelte Néne. Ez, roppant sajnálatos módon, igaz volt. Néne robusztusan egészséges fogakban szenvedett, amit jelentős hátránynak tartott egy boszorka esetében. Igazán irigyelte Annalma Ángyit, a hegy túloldalán élő boszorkányt, akinek sikerült húszéves korára elveszítenie összes fogát, s így valódi banyahitelességre tett szert. Azt jelentette persze, hogy sokszor kellett levest egyél, viszont rengeteg tisztelettudást is kaptál. És aztán ott voltak a bibircsókok. Minden erőlködés nélkül, Ángyinak sikerült elérnie, hogy olyan legyen az arca, mint egy zokninyi üveggolyó, míg Néne megpróbálkozott minden jó hírű szemölcskeltővel, és még a kötelezőnek tekinthető orrszőcsinget se tudta fölmutatni. Egyes boszorkányoknak átkozott szerencséje van!

— Mmf? — mondta, tudatában Mrs. Körömlob fuvolázásának.

— Aztat mondtam — ismételte meg Mrs. Körömlob —, hogy az ifjú Eskarina igazi kincs. Tényleg szerencsés fogás. Makulátlanul, makulátlanul tartja a padlót. Egyetlen feladat se túl nehéz. Aztat mondtam neki tegnap, aztat mondtam, annak a te söprűdnek akár saját élete is lehetne, és tudja, mit válaszolt?

— Még csak találgatni sem merem — válaszolta Néne elhalóan.

— Azt mondta, hogy a por fél a söprűjétől! El tudja képzelni?

— Igen — szögezte le Néne.

Mrs. Körömlob felé taszajtotta a teáscsészét, és zavartan rámosolygott.

Néne belül nagyot sóhajtott, s belekancsított a jövő egyáltalán nem túl tiszta mélységeibe. Határozottan kezdett kimerülni a képzelőtehetsége.

A söprű végigsuhant a folyosón hatalmas porfelhőt keltve, ami, ha jobban megnézted, úgy látszott, mintha aztán visszaszippantódna a söprűbe. Ha még jobban megnéznéd, láthatnád, hogy a söprűnyélen fura vésetek vannak, nem is annyira odafaragva, mint inkább rásimulva, s valamiképpen formájuk változtatják, miközben figyelsz.

De senki sem nézte meg jobban.

Esk az egyik magas, mély párkányú ablaknál ült, s kibámult a városra. A szokásosnál is mérgesebb volt, így a söprű szokatlan eréllyel támadt a porra. Pókok menekültek kétségbeesett nyolclábú iramlással a biztonság felé, midőn ősi pókhálók lettek az enyészeté. A falakban az egerek egymáshoz bújtak, a lábak nekifeszültek egérlyukuk belsejéhez. A mennyezetgerendákban kapartak a faférgek, amikor kérlelhetetlenül hátrafelé vonszolta őket a járataikban.

— Tényleg nekiláthatsz a tisztogatásnak! — morogta Esk. — Huh!

El kellett azonban ismerje, hogy akadtak azért pozitívumok is. Az étel egyszerű volt, de bőséges, és volt valahol a tetőtérben egy saját szobája, és egész fényűzésben élt, mert itt hajnali ötig alhatott, ami Néne gondolkodásmódja szerint gyakorlatilag delet jelent. A munka maga határozottan nem volt megerőltető. Csak el kellett kezdjen söprögetni addig, amíg a söprű rá nem jött, mit vár tőle, s aztán elszórakoztathatta magát, amíg a söprű elvégezte a feladatot. Ha jött valaki, a söprű azonnal nemtörődömül egy falhoz támaszkodott.

De a lány nem tanult semmiféle varázslóságot. Bemehetett az üres tantermekbe, s megnézhette a táblára, és, haladóbb osztályok esetében, a padlóra krétázott diagramokat, de az ábráknak nem volt semmi értelme. Viszont visszataszítóak voltak.

És Esket a Simon könyvében látott képekre emlékeztették. Elevennek tűntek.

A lány elbámult Ankh-Morpork háztetői fölött, és eképpen érvelt: az írás pusztán emberek kimondta szavakból áll, amit papírrétegek közé préseltek, míg csak meg nem kövesedett (a Korongon jól ismerték a kövületeket, a nagy, csigavonalas kagylókat és rosszul megalkotott teremtményeket, amelyek azon időkből maradtak fönn, amikor a Teremtő még nem igazán döntötte el, mit is akar valójában csinálni, és, ami azt illeti, csak léhán gyurmázott a pleisztocénnel). És a szavak, amiket az emberek kimondanak, csupán árnyai a valódi dolgoknak. Azonban némely dolgok túlontúl nagyok ahhoz, hogy igazán szavakba lehessen őket zárni, és még az ilyen szavak is túlságosan erőteljesek ahhoz, hogy írással meg lehessen őket szelídíteni.

Így ebből következik, hogy egyes írások valójában megpróbálnak dolgokká válni. Esk gondolatai ezen a ponton összezavarodtak, de biztos volt benne, hogy az igazán mágikus szavak azok, amelyek dühösen lüktetnek, megpróbálva kiszabadulni és valóságossá válni.

Nem látszottak valami kedvesnek.

De akkor visszaemlékezett az elázó napra.

Ami meglehetősen fura volt. Az Egyetemi tantermeket a tölcsérelv alapján tervezték, üléssorokkal, amelyeket a Korong legnagyobb varázslóinak feneke koptatott fényesre, s amelyek meredeken bámultak le a központi részre, ahol volt egy munkaasztal, két tábla, s elegendő padlófelület egy tisztességes méretű oktató nyolcszöghöz. Az üléssorok alatt hatalmas volt a holttér, s ezt Esk hasznos megfigyelő pontnak találta a kikukucskálásra a máguspalánták hegyes orrú csizmái között. Nagyon pihentető volt, ahogy az előaók mormogása lágyan ellebegett fölötte, akár a kissé kiütött méhek döngicsélése Néne különleges gyógyfüveskertjében. Úgy látszott, hogy nincs semmi gyakorlati mágia, mindig csak szavak vannak. Úgy tűnt, a varázslók szeretik a szavakat.

De az előző nap más volt. Esk a poros sötétben üldögélt, megpróbálva valami egész egyszerű varázslatot elvégezni, amikor hallotta, hogy nyílik az ajtó, és csizmák dübörögnek a padlón. Ez már önmagában meglepő volt. Esk ismerte az órarendet, és a másodéves hallgatók, akik normális körülmények között elfoglalták ezt az előadót, lenn voltak a tornateremben Pergixerrel, a Talpraesettel, a Kezdők Dematerializációján. (Mágia szakos diákoknak igen kevéssé van szüksége testgyakorlásra; a tornaterem egy nagy, ólommal és vörösberkenyefával tapétázott szoba volt, ahol a kezdő újoncok kivitelezhettek Magas Mágiát anélkül, hogy komolyan kimozdították volna a világegyetemet egyensúlyából, bár nem mindig anélkül, hogy alaposan el ne vesztették volna saját egyensúlyuk. A varázserő nem kegyelmezett a kétbalkezeseknek. Némelyik esetlen diák elég szerencsésnek bizonyult és kisétált a végén, másokat palackban távolítottak el.)

Esk kikandikált a keresztlécek között. Ezek nem hallgatók voltak, hanem varázslók. A ruházatukból ítélve ugyancsak magas rangúak. És nem lehetett eltéveszteni az alakot, aki fölmászott az előadói pódiumra, mint valami rosszul összedrótozott bábu, nehézkesen nekiment a pulpitusnak, majd szórakozottan bocsánatot kért tőle. Simon volt, bizony. Senki másnak nincs olyan szeme, mint nyers tojás a melegvízben, s az örökös fújástól ennyire fényesre vörösödött orra. Simon esetében a pollenszám mindig a végtelenhez tartott.

Fölmerült Eskben, hogy, eltekintve a Teremtés egészére vonatkozó általános allergiájától, tisztességes frizurával, néhány illemtanlecke után, a fiú egész jóképű lehetne. Szokatlan gondolat volt, s mókusmód el is raktározta későbbi fontolgatásra.

Amikor a varázslók letelepedtek, Simon beszélni kezdett. Jegyzetekből olvasott föl, s valahányszor egy szónál dadogni kezdett, a mágusok egy emberként, anélkül, hogy képesek lettek volna ezt megállni, kórusban mondták ki helyette.

Egy idő múlva fölemelkedett egy krétadarab a pulpitusról, s elkezdett a táblára írni a fiú háta mögött. Esk már eleget fölcsipegetett a varázslói mágiából ahhoz, hogy tudja, ez bizony döbbenetes teljesítmény — Simon csak pár hete járt Egyetemre, s a legtöbb diák nem sajátítja el a Lenge Levitációt még a másodév végére sem.

A kis fehér csonk Simon hangjának kíséreteként csikorgott és sikongott a feketeségen át. Még ha el is tekintünk a dadogástól, a fiú akkor sem volt jó szónok. Leejtette a jegyzeteit. Kijavította önmagát. Hümmögött és nyökögött. És ami Esket illeti, nem mondott különösebben sokat. Frázisok szűrődtek le rejtekhelyére. „A világegyetem alapvető szövete” volt az egyik, s a lány nem is sejtette, mi lehet az, hacsak a fiú nem farmervászonra gondolt, vagy esetleg flanelre. „A lehetőségek mátrixának változékonyságé”-t meg végképp nem értette.

Néha úgy tűnt, hogy a fiú azt mondja, semmi sem létezik, hacsak az emberek nem gondolják azt, hogy igen, és a világ valójában csakis azért van, mert az emberek folyamatosan elképzelik létét. De aztán úgy tűnt, hogy azt mondja, rengeteg világ létezik, mind csaknem ugyanolyan, és valahogy mindegyik ugyanazt a helyet foglalja el, de az összeset elválasztja egy árnyék vastagsága, így minden, ami valaha megtörténhet, talál magának helyet, ahol megtörténhet.

(Ezt föl tudta fogni Esk. Félig-meddig gyanította azóta, hogy kitakarította a rangidős mágusok vécéjét, vagy pontosabban mióta a bot nekilátott a melónak, s közben Esk megvizsgálta a piszoárokat, és, halvány emlékképek segítségével, visszaemlékezve bátyjai egyes részleteire odahaza, a tűz előtt, a bádogkádban, megalkotta saját nem hivatalos, az összehasonlító anatómiára vonatkozó Általános Elméletét. A rangidős varázslók mosdója mágikus hely volt, igazi folyóvízzel és érdekes csempékkel, és, ami a legfontosabb, két hatalmas ezüsttükörrel, amiket egymással szemközt erősítettek föl a falra, így ha valaki belenézett az egyikbe, akkor láthatta magát újra és újra megismételve, míg a képmás olyan apróvá nem vált, hogy már ki sem lehetett venni. Esk számára ez volt a végtelen ideájának első bevezetése. Még ennél is lényegesebb, hogy azt gyanította, a tükörbéli Eskek egyike, a látószöge jobb szélénél, integet neki.)

Volt valami zavaró a Simon által használt kifejezésekben. Az idő felében úgy tűnt, azt mondja, hogy a világ kábé annyira valóságos, mint egy szappanbuborék, vagy egy álom.

A kréta végigcsikorogta a maga útját a táblán a fiú háta mögött. Néha Simonnak meg kellett állnia, hogy elmagyarázza a jelképeket a varázslóknak, akik, Esknek legalábbis úgy tűnt, roppant ostoba mondatoknál jöttek izgalomba. Aztán a kréta újra nekivágott, üstökösként kanyarogva át a sötétségen, porcsóvát vonva maga után.

Odakünn a fény fakulni kezdett az égboltról. Ahogy a terem egyre inkább elsötétedett, a fölkrétázott szavak fölizzottak, és Esk úgy látta, hogy a tábla nem pusztán fekete, hanem nincs is ott, csak egy négyszögletes, a világból kivágott lyuk.

Simon tovább beszélt arról, hogy a világ apró dolgokból áll, amelyek jelenlétét csupán azon tényből lehet megállapítani, hogy nincsenek ott, kicsiny pörgő-forgó semmilabdákból, amiket a mágia képes eltéríteni és összeterelni, hogy csillagokká meg pillangókká meg gyémántokká váljanak. Minden ürességből tevődik össze.

Az volt az egészben az érdekes, hogy a fiú ezt szemlátomást lebilincselőnek vélte.

Esk csak annak volt tudatában, hogy a terem falai olyannyira elvékonyodtak és elanyagtalanodtak, mintha füstből lennének, mintha az űr bennük szétterjedne, hogy elnyelje azt az akármit, ami falként definiálja őket, s helyette nem volt ott semmi más, csupán az ismerős hideg, üres, csillogó síkság a maga távoli, kopott dombjaival, meg a teremtményekkel, amik moccanatlan álltak, akár a szobrok, és lefelé bámultak.

Mostanra sokkal több volt belőlük. Szakasztott úgy néztek ki, mint a fény köré gyülekező pillék.

Azonban nagyon fontos különbség az, hogy egy lepke arca, még közelről is, olyannyira barátságos, mint egy nyuszikáé, összehasonlítva azokkal az izékkel, amik Simont lesték.

Aztán bejött egy szolga, hogy meggyújtsa a lámpásokat, és a teremtmények eltűntek, a terem sarkaiban ólálkodó, tökéletesen ártalmatlan árnyékokká alakultak.

Valamikor a nem túl távoli múltban valaki elhatározta — valami bizonytalan elképzelés alapján, mely szerint a Tanulás Élvezet Kéne Legyen —, hogy az Egyetem ősi folyosóit falfestéssel kell fölvidítani. A dolog nem jött össze. Univerzumokszerte közismert tény, hogy nem számít, milyen gondosan választják ki a színeket, az intézményi díszlet mindig vagy hányászöldben, nevén nem nevezhető barnában, nikotinsárgában vagy protézis-rózsaszínben végződik. Az együtt érző rezonancia valamely kevéssé megértett folyamatának betudhatóan az ilyen színűre festett folyosók egy kissé mindig főtt káposzta illatúak — még akkor is, ha sose főztek káposztát a közelségükben.

Valahol a folyosókon csöngettek. Esk könnyedén lehuppant az ablakpárkányról, megmarkolta a botot és szorgalmasan söpörni kezdett, mikor az ajtók kivágódtak és a folyosók megteltek diákokkal. Elözönlöttek két oldalán, akár a víz a szikla körül. Néhány percig teljes zűrzavar uralkodott. Aztán becsapódtak az ajtók, a távolban némely késlekedő lábak eltipegtek, s Esk újra magára maradt.

Nem először, Esk azt kívánta, bárcsak tudna csevegni a bot. A többi szolga eléggé barátságos volt, de az ember nem tud beszélgetni velük. Legalábbis nem a varázslásról.

Továbbá arra a következtetésre jutott, hogy meg kéne tanuljon olvasni. Ez az olvasási ügy tűnt a varázslói mágia, ami ugyebár csakis szavakról szól, kulcsának. Úgy látszott, hogy a varázslók azt hiszik, a név ugyanaz, mint a megnevezett, s ha megváltoztatod a nevet, megváltoztatod a dolgot is. Legalábbis valami ilyesminek tűnt az egész…

Olvasás. Ez a könyvtárt jelentette. Simon azt mondta, hogy könyvek ezrei vannak benne, és annyi rengeteg szó között kell legyen egy-kettő, amit képes lesz elolvasni. Esk vállára vetette a botot, és eltökélten elindult Mrs. Körömlob irodája felé.

Már csaknem odaért, amikor az egyik fal rápisszegett. Ahogy Esk rábámult, kisült, hogy Néne az. Nem arról volt szó, hogy Néne láthatatlanná tudott volna válni, hanem kifejezett tehetsége volt ahhoz, hogy úgy bele tudjon olvadni az előtérbe, hogy senki se vegye őt észre.

— Hát hogy megy a sorod? — kérdezte Néne. — Hogy fejlődik a mágiád?

— Mit csinálsz itt, Néne? — firtatta Esk.

— Megjósoltam Mrs. Körömlobnak a jövendőjét — válaszolta Néne, némi elégedettséggel mutatva föl egy nagy, ócska ruhákból álló csomagot. Esk szigorú tekintete alatt lefagyott a mosoly az arcáról.

— Nos, a dolgok másképp állnak a városban — közölte. — A városi népek állandóan aggódnak a jövőjük miatt, ez a természetellenes étkek fogyasztásából ered. Különben is — tette hozzá, hirtelen ráébredve, hogy siránkozik — miért ne lenne szabad jövendőt mondanom?

— Te mondtad mindig azt, hogy Hilta nemének bolondságára igyekszik hatni — felelte Esk. — Te mondtad, hogy azoknak, akik jósolnak, szégyellniük kéne maguk, és különben is, semmi szükséged viseltes ruhákra.

— Nyáron gyűjts, hogy télen fűts — jegyezte meg kimérten Néne. Egész életét a használtruha-nívón töltötte, s nem állt szándékában hagyni, hogy az ideiglenes konjunktúra kizökkentse ebből. — Eleget kapsz enni?

— Igen — mondta Esk. — Néne, erről a varázslói varázslásról, az egész pusztán csak szavak…

— Mindig is mondtam — vágott közbe Néne.

— Nem, úgy értem… — kezdte Esk, de Néne ingerülten legyintett.

— Jelen pillanatban nem tudok ezzel foglalkozni — nyilatkozta. — Van néhány nagy megrendelésem, amiket ma estére teljesítenem kell, ha ez így megy tovább, kénytelen leszek betanítani valakit. Nem tudnál meglátogatni, amikor lesz egy szabad délutánod, vagy akármi is az, amit adnak neked?

— Betanítani valakit? — kérdezte elborzadva Esk. — Úgy érted, boszorkánynak?

— Nem — felelte Néne. — Úgy értem, esetleg.

— És velem mi lesz?

— Nos, mész a magad útján — jelentette ki Néne. — Bármerre legyen is az.

— Mmf — mondta Esk. Néne rámeredt.

— Akkor már itt se vagyok — szólalt meg végül. Megfordult és elmasírozott a konyhaajtó irányába. Ahogy ezt tette, köpönyege kifelé örvénylett, s Esk látta, hogy a széle vörössel van szegélyezve. Sötét borvörös, ám tagadhatatlanul vörös. Nénén, aki köztudomásúlag sosem viselt más szemmel látható öltözéket, csakis tartós feketét, ez bizony meglehetősen megdöbbentő volt.

— A könyvtárt? — kérdezett vissza Mrs. Körömlob. — Hén nem hinném, hogy bárki is takarítja a könyvtárt! — Őszintén meglepettnek látszott.

— Miért? — faggatta Esk. — Nem lesz poros?

— Nos — kezdte Mrs. Körömlob. Egy ideig gondolkozott. — Most, hogy mondod, hén föltételezem, be kell porosodjon. Hén még sosem gondolkodtam el ezen igazából.

— Tudja, mindenhol másutt kitakarítottam — közölte kedvesen Esk.

— Valóban — mondta Mrs. Körömlob. — Kitakarítottál, úgy van.

— Hát akkor?

— Hát csak az, hogy mink soha… nem takarítottunk ott korábban — motyogta Mrs. Körömlob —, de ha az életem múlna rajta, se tudnám megmondani, mér’ nem.

— Hát akkor?

— Úúúk? — kérdezte a Főkönyvtáros s elhátrált Esktől. De a lány már hallott róla, s fölkészülten érkezett. Odakínált egy banánt.

Az orángután lassan nyúlt felé, s aztán diadalmas mosollyal kikapta Esk kezéből.

Talán akadnak egyetemek, ahol a könyvtárosságot békés foglalatosságfajtának tartják, s ahol a kockázatok leszűkülnek a polcokról le- s az ember fejére rázuhanó vaskos kötetekre, ám egy varázslatos könyvtár gondnokának lenni nem elővigyázatlanoknak való munka. A bűvigéknek nagy ereje van, s attól, hogy pusztán leírják és fedőlapok közé lökik őket, mit sem veszítenek belőle. Ráadásul a dolog szivárog. A könyvek hajlamosak hatást gyakorolni egymásra s ezzel saját akarattal bíró véletlenszerű varázslatokat teremteni. A varázskönyveket általában polcukhoz láncolják, de nem azért, hogy meggátolják az ellopásuk…

Egy ilyen baleset a könyvtárost emberszabású majommá változtatta, s azóta minden visszaváltoztatási kísérletnek ellenállt, jelbeszéddel magyarázva el, hogy orángutánként az élet jelentős mértékben kellemesebb, mint emberként, mert az összes nagy filozófiai kérdés átalakult töprengéssé arról, honnan jön a következő banánja. Különben is, a hosszú karok és fogólábak ideálisak arra, hogy a magas polcokkal elboldoguljon.

Esk odaadta neki az egész fürt banánt, s elsurrant a könyvek között, mielőtt a könyvtáros kifogást emelhetett volna.

Esk egyszerre egynél több könyvet sose látott, s így a könyvtár, legjobb tudomása szerint, pont olyan volt, mint bármely más könyvtár. Igaz, egy kissé fura volt az a mód, ahogy a padló fallá látszott alakulni a távolban, és volt valami különös abban, ahogy a polcok megtréfálták a szemet és látszólag a normális háromnál több dimenzión tekeregtek keresztül, és eléggé meglepő volt fölnézni s polcokat pillantani meg a plafonon, esetenként a köztük közönyösen barangoló diákkal.

Az az igazság, hogy ilyen sok mágia jelenléte eltorzítja maga körül a teret. Lenn a raktárakban magának a világegyetemnek farmervásznát, vagy esetleg pamutflanelját, kínozta igen sajátos formákba. A kelepcébe ejtett, menekülésre képtelen szavak milliárdjai maguk köré tekerték a valóságot.

Esk számára logikusnak tűnt, hogy ilyen rengeteg könyv között kell legyen egy, ami elárulja, hogyan lehet elolvasni az összes többit. Nem volt benne biztos, hogyan lehet ezt megtalálni, de lelke mélyén érezte, hogy valószínűleg vidám nyuszikák és boldog cicusok képe lesz majd a borítón.

A könyvtár határozottan nem volt csöndes. Alkalmankint egy-egy varázskisülés süvítése meg sistergése hallatszott, és oktarin szikra villant polctól polcig. Láncok csörrentek halkan. És, természetesen, lapok ezrei susogtak alig hallhatóan bőrkötéses börtönükben.

Esk megbizonyosodott arról, hogy senki sem figyel rá, s kihúzta a legközelebbi kötetet. Szökkenve nyíltak ki a lapok, s a lány borúsan vette észre, hogy ugyanazok a kellemetlen diagramfajták vannak benne, amiket Simon könyvében látott. Az írás teljességgel ismeretlen volt, s ennek örült — rettenetes lenne tudni, hogy mindezen betűk, amik szemlátomást csúf, egymással bonyolult dolgokat csináló lényekből álltak, mit jelentenek. Rákényszerítette a fedőlapot a becsukódásra, noha a szavak kétségbeesetten lökték a borítót kifelé. Az elején volt egy rajz egy teremtményről; gyanúsan úgy nézett ki, mint a hideg sivatag izéinek egyike. Határozottan nem tűnt boldog kiscicának.

— Helló! Esk, igaz? H-hogy k-kerültél ide?

Simon volt az, ott állt egy-egy könyvvel mindkét hóna alatt. Esk elpirult.

— Néne nem árulja el nekem — válaszolta. — Azt hiszem, hogy valami köze van férfiakhoz meg nőkhöz.

Simon értetlenül meredt rá. Aztán vigyorgott. Esk másodszorra is elgondolkozott a kérdésen.

— Itt dolgozom. Fölsöprök — Magyarázatképp meglengette a söprűt.

— Itt?

Esk rábámult. Magányosnak érezte magát, és elveszettnek, és, nem is olyan kissé, cserbenhagyottnak. Láthatólag mindenki szorgosan élte a saját életét, kivéve őt. Az egész hátralévő életét azzal fogja tölteni, hogy varázslók után takarít. Ez nem volt méltányos, és már elege volt belőle.

— Valójában nem. Valójában olvasni tanulok, hogy varázsló lehessek.

A fiú néhány pillanatig nedves szemmel szemlélte, aztán gyöngéden kivette a könyvet Esk kezéből, s elolvasta a címet.

— Demonylogie Malyfycorum, írta Tiksansz, az Elligtelen. Mégis, hogy k-képzelted, hogy megtanulod ezt olvasni?

— Hümm — mondta Esk —, nos, addig próbálkozol, amíg nem sikerül, nem igaz? Mint a fejésnél vagy kötésnél, vagy… — A hangja elvékonyodott.

— Arról nem tudok semmit. Ezek a könyvek egy kissé, nos, agresszívak lehetnek. Ha nem vagy óvatos, akkor ők kezdenek téged olvasni.

— Hogy érted?

— Azt mmmm…

— Mondják — egészítette ki Esk automatikusan.

— …hogy egyszer egy vvvv…

— …varázsló…

— …elkezdte olvasni a Necrotelecomnicont s hagyta, hogy a fff…

— …figyelme…

— …elkalandozzon, s másnap reggel megtalálták az összes ruháját a székén, tetejükben a kalapja, és a könyvnek…

Esk befogta a fülét, de nem túl szorosan, nehogy elmulasszon valamit.

— Nem akarok tudni róla, ha tényleg borzasztó!

— …sokkal több lapja lett.

Esk kivette ujját a füléből.

— Volt valami a lapokon?

Simon komoran bólintott.

— Igen. Minden egyes lapukon vvvv…

— Ne — szólalt meg Esk. — Még elképzelni se szeretném. Azt hittem, az olvasás ennél békésebb tevékenység, úgy értem, Néne minden nap olvassa a Kalengyáriomot és sose történt semmi vele.

— Merem állítani, hogy közönséges, szelíd szavak teljesen rendben vvvv…

— …vannak.

— … vannak — értett egyet Simon nagylelkűen.

— Egészen biztos vagy benne? — kérdezte Esk.

— Csak annyi az egész, hogy a szavaknak lehet hatalma — jelentette ki Simon, szigorúan visszadugva a könyvet polcára, ahol az láncát rázta felé. — És azt is mondják, hogy a toll erősebb a kkk…

— …kardnál — tette hozzá Esk. — Rendben, de mégis melyikkel szeretnéd inkább, ha fejbe vágnának?

— Hümm, azt hiszem, nem lenne értelme, ha azt mondanám, hogy nem lenne szabad itt lenned, igaz? — érdeklődött az ifjú varázsló.

Esk ezt alaposan fontolóra vette.

— Nem — felelte —, nem hinném, hogy lenne.

— Elküldethetnék a portásokért és kidobathatnálak.

— Igen, de nem fogsz.

— Csak nem akarom, hogy b-bajod essék, tudod. Tényleg nem. Ez vvvv…

— …veszélyes…

— …veszélyes lehet…

Esk halvány örvénylést pillantott meg a fiú feje fölött a levegőben. Egy másodpercig látta őket, a nagy, szürke alakokat a hideg helyről. Figyeltek. És a könyvtár nyugalmában, ahol a mágia súlya különösképp vékonyra koptatta az univerzumot, elhatározták, hogy Cselekszenek.

A lány körül a könyvek tompa susogása kétségbeesett lappörgéssé erősödött. Az erőteljesebb könyvek némelyikének sikerült kirántania magát polcáról, s vadul csapkodva hintázott lánca végén. Egy óriási grimoire levetődött sasfészekéből a legfölső polcról — eképpen szabaddá tépve magát láncáról — és megrettent csirkeként eltotyogott, széjjelszórva lapjait maga mögött.

A varázsszél elfújta Esk fejkendőjét, s haja szétáramlott mögötte. A lány látta, hogy Simon megpróbál odatámaszkodni egy polchoz, miközben a könyvek fölrobbannak körülötte. A levegő sűrű volt és bádogízű. Meg zümmögött.

— Megpróbálnak bejutni! — sikoltotta a lány.

Simon elkínzott arccal fordult felé. Egy félelemtől félőrült ősnyomtatvány alaposan a véknyába vágott és a hullámzó padlóra küldte, mielőtt visszapattant volna magasan a polcok fölé. Esk lebukott, amikor egy raj nagyszótár kanyarodott el mellette, maguk mögött húzva polcuk, s négykézláb kúszott a fiú felé.

— Ez az, amitől olyan ijedtek a könyvek! — sivította a fülébe. — Hát nem látod őket ott fönn?

Simon némán rázta a fejét. Egy könyv fölöttük szaggatta szét borítását, lapokat záporozva rájuk.

A rettegés képes az összes érzékszerv útján az elmébe osonni. Van az a rövidke, jelentőségteljes vihogás a bezárt, sötét szobában, egy hernyó felének látványa a salátában a villádon, a fura bűz az albérlő szobájából, a meztelen csiga íze a karfiolsajtban. A tapintásnak általában nincs esélye.

De valami történt a padlóval Esk tenyere alatt. Lenézett, arca a rettegés vicsora, mert a poros padlódeszkák hirtelen homokosnak érződtek. És száraznak. És nagyon, nagyon hidegnek.

Finom ezüsthomok volt az ujjai közt.

Megmarkolta a botot, s kézfejével védve szemét a széltál, a fölé tornyosuló alakok felé lendítette. Igazán jó lett volna beszámolni arról, hogy tiszta hófehér tűz egy perzselő villanása tisztította meg az olajos levegőt. Sajnálatos módon ez nem vált valóra…

A bot úgy tekergett kezében, mint egy kígyó, és oldalról fejbe vágta Simont.

A szürke Izék reszkettek és elenyésztek.

Visszatért a valóság, s megpróbálta azt tettetni, hogy nem is tűnt el soha. A csönd vastag bársonyként telepedett le, egyik hulláma a másik után. Súlyos, visszhangzó csönd. Néhány könyv nehézkesen zöttyent le a levegőből, kissé hülyének érezve maguk.

A padló Esk lába alatt kétségkívül fából volt. A lány keményen belerúgott, hogy megbizonyosodjék efelől.

Vér volt a parkettán, s Simon nagyon csöndesen feküdt a közepén. Esk lebámult rá, aztán föl a mozdulatlan levegőbe, aztán a botra. Ami önelégültnek látszott.

A lány tudatában volt a távoli hangoknak és rohanó lépteknek.

Egy kéz, olyan, akár egy finom bőrkesztyű, csusszant puhán a kezébe, és egy hang mögötte nagyon halkan azt mondta „úúk”. Megfordult, s azon kapta magát, hogy egyenesen belenéz a könyvtáros gyöngéd, gumibelső jellegű arcába. Az emberszabású félreérthetetlen mozdulattal emelte ujját ajkához, s finoman megrángatta a lány kezét.

— Megöltem! — suttogta Esk.

A könyvtáros fejét rázta, s sürgetőleg húzta a lány kezét.

— Úúk — magyarázta —, úúk.

Néhány másodperccel az előtt vonszolta el a vonakodó kislányt egy mellékjáratba az ősi polcozat labirintusában, hogy a rangidős varázslók csoportja, akiket odavonzott a zaj, befordult a sarkon.

— A könyvek már megint hajba kaptak…

— Ó, ne! Egy örökkévalóságig tart, míg újra foglyul ejtjük az összes bűvigét, tudod, mindig találnak búvóhelyet…

— Ki az ott a padlón?

Csönd támadt.

— A fiú ki van ütve. Elkapta egy polc, a látszat szerint.

— Ki ez?

— Az új fickó. Tudod, az, akiről azt mondják, hogy a fejében egy egész agytröszt van?

— Ha az a polc egy csöppet közelebb lett volna, akkor most láthatnánk, hogy ez igaz-e.

— Ti ketten, vigyétek őt a gyengélkedőbe! Ti többiek meg jobb lesz, ha nekiláttok nyakon csípni a könyveket. Hol van az az átkozott könyvtáros? Több esze lehetne, mint hogy hagyja egy Kritikus Tömeg létrejöttét!

Esk oldalvást az orángutánra sandított, aki szemöldökét billegette felé. Az emberszabású kihúzott egy kertészeti varázsigéket tartalmazó, poros kötetet egy polcról maga mellett, kiszedett egy löttyedt, barna banánt a mögötte levő rejtekből, s annak csöndes élvezetével ette meg, aki tudja, bármi legyen is a probléma, az határozottan az emberekre tartozik.

A lány a másik irányba nézett, a botra a kezében, s szája elkeskenyedett. Tudta, hogy markolása nem csúszott meg. A bot, gesztében gyilkos szándékkal, rátámadt Simonra.

A fiú egy kemény ágyon feküdt egy keskeny szobácskában, összehajtogatott, vizes törülközővel homlokán. Hidló és Katángli gondosan figyelték.

— Mióta tart már? — kérdezte Katángli.

Hidló vállat vont.

— Három napja.

— És egyszer sem tért magához?

— Nem.

Katángli nehézkesen lezöttyent az ágy szélére, s fáradtan dörzsölgette orrnyergét. Simon sose látszott különösképp egészségesnek, ám most az arca rettenetesen beesettnek tűnt.

— Ragyogó elme, ez a legény — jegyezte meg. — Magyarázata a varázslat és anyag alapvető elveiről… kifejezetten döbbenetes.

Hidló bólintott.

— Az, ahogy magába szívja a tudást — folytatta Katángli —, egész életemben varázslóként dolgoztam, s valahogy sose értettem igazán meg a mágiát addig, amíg el nem magyarázta. Olyan világos. Olyan, nos, magától értetődő.

— Mindenki ezt mondja — erősítette meg komoran Hidló. — Azt mondják, hogy olyan, mint amikor az emberről lerántják a szemellenzőt s előszőr pillantja meg a napvilágot.

— Pontosan olyan — értett egyet Katángli. — Bűbájosnak beillő fából faragták a fiút, az biztos. Jól tetted, hogy elhoztad ide.

— Csak… — kezdete Hidló.

— Csak mi? — kérdezte Katángli.

— Csak mi az, amit megértettél? — firtatta Hidló. — Ez az, ami zavar engem. Úgy értem, el tudnád magyarázni?

— Hogy érted azt, elmagyarázni? — Katángli aggodalmasnak látszott.

— Amiről egyfolytában beszél — felelte Hidló, hangjában árnyalatnyi kétségbeeséssel. — Ó, tudom, igazán lényeges dolog. De pontosan micsoda?

Katángli eltátott szájjal meredt rá. Végül megszólalt:

— Ó, az könnyű. A mágia megtölti az univerzumot, tudod, és minden alkalommal, amikor az univerzum megváltozik, dehogy, úgy értem, minden alkalommal, amikor varázslatot alkalmazunk, a világegyetem megváltozik, csak egyszerre minden irányba, ugye, érted, és… — bizonytalanul lengette kezét, megpróbálva a megértés egy szikráját fölfedezni Hidló arcán. — Másképp fogalmazva, bármely anyagból álló rész, mint például egy narancs vagy a világ, vagy…

— …egy krokodil? — sugallta Hidló.

— Igen, egy krokodil, vagy… akármi, alapjában véve répa alakú.

— Erre a részre nem emlékszem — jegyezte meg Hidló.

— Biztos vagyok benne, hogy ezt mondta — erősítgette Katángli, és verejtékezni kezdett.

— Nem, arra emlékszem, amikor azt látszott sugallni, hogy ha elég messze mész bármely irányban, akkor meg fogod pillantani a saját tarkód — ragaszkodott igazához Hidló.

— Biztos vagy abban, hogy nem valaki más tarkójára gondolt?

Hidló egy darabig töprengett.

— Nem, egész biztos, hogy azt mondta, hogy a saját fejed hátsó felét — jelentette ki. — Azt hiszem, azt is mondta, hogy be tudja bizonyítani.

Egy ideig csöndben fontolgatták ezt.

Végül Katángli megszólalt, nagyon lassan és megfontoltan.

— A következőképp látom én a dolgot — mondta. — Mielőtt hallottam őt beszélni, olyan voltam, mint mindenki más. Tudod, hogy értem? Zavarban voltam, bizonytalan az élet összes apró részletét illetően. De most — derült föl —, noha még mindig zavarban vagyok és bizonytalan, ez sokkal magasabb szinten teszem, érted, ugye, és legalább tudom, hogy tényleg az univerzum alapvető és fontos tényei hoznak zavarba.

Hidló bólintott.

— Erre így nem gondoltam — mondta —, de teljesen igazad van. A fiú valóban visszaszorította a tudatlanság határait. Olyan sok minden van, amit nem tudunk a világegyetemről.

Mindketten élvezettel ízlelgették a közönséges emberekénél, akik pusztán közönséges dolgok felől tudatlanok, sokkalta nagyobb tudatlanság különös, meleg hevületét.

Aztán így szólt Hidló:

— Csak azt remélem, hogy rendben lesz. Túl van a lázon, de valahogy úgy tűnik, nem akar fölébredni.

Két szolga érkezett egy lavór vízzel és tiszta törülközőkkel. Egyikük egy meglehetősen gubancos söprűt is hurcolt. Amikor elkezdték kicserélni az átizzadt lepedőket a fiú alatt, a két varázsló távozott, még mindig a nemtudás mérhetetlen távlatait boncolgatva, amiket Simon zsenije tárt a világ elé.

Néne várt, míg lépteik zaja el nem halt, s aztán levette fejkendőjét.

— Átkozott jószág — morogta. — Esk, eridj és hallgatózz az ajtónál! — Levette Simon fejéről a törülközőt, és a homlokára tette kezét, hogy lássa, van-e a fiúnak láza.

— Nagyon rendes tőled, hogy eljöttél — jegyezte meg Esk. — Amikor olyan elfoglalt vagy a munkád miatt, meg minden.

— Mmmf — húzta föl Néne az orrát. Aztán fölhúzta Simon szemhéját és kitapintotta a pulzusát. Fülét a fiú xilofonmellkasára fektette, s meghallgatta a szívverését. Egy darabig mozdulatlan ült, körbefürkészve bent, Simon fejében.

Homlokát ráncolta.

— Jól van? — kérdezte Esk.

Néne a kőfalakat nézte.

— A fene ebbe a helybe! — fakadt ki. — Nem való betegeknek.

— Igen, de jól van?

— Mi? — zökkent ki Néne gondolataiból. — Ó. Igen. Valószínűleg. Akárhol legyen is.

Esk rábámult, aztán Simon testére.

— Senki sincs otthon — jelentette ki egyszerűen Néne.

— Hogy érted? .

— Hallgasd csak a gyereket! — mondta Néne. — Az ember azt hinné, hogy nem tanítottam meg neked semmit. Úgy értem, hogy a tudata Elvándorolt. Elment az Esze.

Olyan pillantással nézett Simon testére, ami a csodálattal volt határos.

— Egész meglepő, de tényleg — tette hozzá. — Még sosem találkoztam olyan varázslóval, aki tudott volna Kölcsönvenni.

Visszafordult Eskhez, akinek szája elborzadt „O”-ra nyílt.

— Emlékszem, lánykoromban Annalma Ángyi Elvándorolt. Úgy rémlik, hogy túlságosan belemerült a nőstényrókaságba. Napokba telt, míg rátaláltunk. És aztán ott volt a te eseted. Sose találtalak volna meg a botféleséged nélkül, és… mit csináltál vele, te lány?

— Megütötte őt — motyogta Esk. — Megpróbálta megölni. Beledobtam a folyóba.

— Nem valami szép dolog, azok után, hogy megmentett téged — szögezte le Néne.

— Azzal mentett meg, hogy fejbe vágta Simont?

— Hát nem érted? A fiú idehívta a… azokat az Izéket.

— Nem igaz!

Néne belenézett Esk dacos szemébe, s azt gondolta: Elvesztettem őt. Három év munkája mehet a budiba. Nem lehet belőle varázsló, de lehetett volna boszorkány.

— Miért nem igaz, Okoska Kisasszony? — érdeklődött.

— Ő nem tenne olyat! — Esk közel járt a síráshoz. — Hallottam őt beszélni, ő… nos, ő nem gonosz, ő egy zseni, majdnem képes fölfogni, hogy hogyan működik minden, ő…

— Biztos vagyok benne, hogy nagyon helyes fiú — jegyezte meg savanyúan Néne. — Mondtam azt, hogy fekete mágus, ugye, nem?

— Azok borzalmas Izék! — zokogta Esk. — Ő nem hívná őket ide, ő csupa olyat akar, ami nem Azok, és te egy gonosz, vén…

A pofon úgy zúgott, akár egy harang. Esk visszatántorodott, elsápadva a döbbenettől. Néne fölemelt kézzel állt, remegve.

Már egyszer megütötte Esket — az ütés, amit az újszülött kap, hogy bevezesse őt a világba és hozzávetőlegesen megmutassa neki, mire számítson az élettől. De az volt a legutolsó alkalom. A három, egy fedél alatt töltött év alatt lett volna ok elegendő, amikor a tejet ott felejtette a tűzön és kifutott, vagy a kecskék gondatlanul nem kaptak vizet, de egy szemrehányó szó, vagy még szemrehányóbb hallgatás, többet ért el, mint amennyit nyers erő valaha elérhetne, és nem maradt utána kék-zöld folt.

Néne keményen megmarkolta Esk vállát, és egyenesen a szemébe nézett.

— Idehallgass — mondta unszolóan. — Nem mondtam mindig neked, hogy ha mágiát használsz, úgy kell átvágj a világon, ahogy a kés szeli a habokat? Nem mondtam ezt?

Esk, megdelejezve, akár a sarokba szorított nyúl, bólintott.

— És azt hitted, hogy ez csak az öreg Néne vesszőparipája, igaz? De az a nagy helyzet, hogy ha varázsolsz, fölhívod magadra a figyelmet. Az Övékét. Ők egyfolytában figyelik a világot. A közönséges elmék pusztán homályosak számukra, alig is vesződnek velük, de egy varázslatot tartalmazó tudat kiragyog, érted, az világítótorony nekik. Nem a sötétség az, ami idehívja Őket, hanem a fény, a fény, ami létrehozza az árnyékokat!

— De… de… miért érdekli Őket? M-mit akarnak Ők?

— Életet és formát — válaszolta Néne.

Megroggyant, és eleresztette Esket.

— Igazából szánalmasak — mondta. — Nekik maguknak nincs életük vagy alakjuk, csak amit el tudnak lopni. Semmivel se tudnának könnyebben életben maradni ebben a világban, mint amennyire egy hal tudna tűzben élni, de ez nem akadályozza meg Őket a próbálkozásban. És épp csak elég értelmesek ahhoz, hogy gyűlöljenek minket, mert elevenek vagyunk.

Esk megborzongott. Visszaemlékezett a hideg homok szemcsés tapintására.

— Ők micsodák? Mindig azt hittem, hogy Ők csak afféle… afféle démonok?

— Dehogy. Senki se tudja valójában. Ők csak az Izék az univerzumon kívüli Tömlöc Létsíkokról, ez minden. Árnyéklények.

Visszafordult Simon hason fekvő alakjához.

— Nincs ötleted, hogy hol lehet, igaz? — kérdezte, fondorlatosan nézve Esket. — Nem ment el a sirályokkal szárnyalni, ugye?

Esk fejét rázta.

— Nem — fanyalgott Néne. — Nem hittem egy percig se. Ők fogták meg, nem igaz.

Ez nem kérdés volt. Esk bólintott, arca a nyomorúság maszkja.

— Nem a te hibád — mutatta ki Néne. — Az elméje bejáratot kínált Nekik, és amikor kiütötte a bot, magukkal vitték őt. Csakhogy…

Ujjaival az ágy szélén dobolt, majd láthatólag döntésre jutott.

— Ki errefelé a legfontosabb varázsló? — akarta tudni.

— Hümm, Lord Katángli — felelte Esk. — Ő az Arkrektor. Ő volt az egyik azokból, akik itt voltak.

— A kövér vagy az, amelyik leginkább egy kanál ecethez hasonlít?

Esk elvonszolta elméjét a Simont a hideg sivatagban lefestő képtől, s azon kapta magát, hogy így szól:

— Ő ténylegesen Nyolcadik Szintű Varázsló és 33°-os mágus!

— Úgy érted, meggörbült? — érdeklődött Néne. — Leányom, ettől a varázslók körüli sertepertétől elkezdted őket komolyan venni. Mind Főlord Ilyennek meg Birodalmi Olyannak hívatják maguk, ez a játszma része. Még az igézőmesterek is ezt teszik, azt hinné az ember, hogy nekik azért ennél több eszük van, de nem, mindegyik azzal mászkál körbe, hogy ők a Bámulatos-Bunkó-Csilla. Különben meg hol van ez a Fő Rumtolittasbili?

— Lenn lesznek a vacsoránál a Nagycsarnokban — közölte Esk. — Akkor ő vissza tudja hozni Simont?

— Ez a fogós kérdés — jelentette ki Néne. — Merem állítani, hogy valamit vissza tudunk hozni egész könnyedén, ami jár meg beszél, mint bárki. Hogy aztán az Simon lesz-e, az már teljesen más zsák görény.

Fölállt.

— Keressük meg akkor ezt a Nagycsarnokot. Nincs veszteni való időnk.

— Khm, nőknek tilos a belépés — mondta Esk.

Néne megtorpant az ajtóban. Válla megemelkedett. Rendkívül lassan visszafordult.

— Mit mondtál? — kérdezte. — Becsaptak volna ezek a vén fülek, és ne mondd azt, hogy igen, mert tudom, hogy nem.

— Bocsánat — mentegetőzött Esk. — A szokás hatalma.

— Látom már, hogy rangodon aluli elképzelésekre tettél szert — jegyezte meg hidegen Néne. — Menj és keress valakit, aki vigyáz a fiúra, aztán lássuk, mi olyan nagy abban a csarnokban, hogy attól nekem tilos oda betennem a lábam.

És imígyen történt, hogy midőn a Láthatatlan Egyetem teljes tanári kara vacsoráját fogyasztotta a tiszteletre méltó csarnokban, az ajtószárnyak drámaian kivágódtak, mely drámai hatást meglehetősen elrontotta, hogy az egyik visszacsapódott egy pincérről, és sípcsonton vágta Nénét. A kihívó vonulás helyett keresztül a sakktáblaszerű padlón — ami eredetileg szándékában állt —, arra kényszerült, hogy félig ugrándozzon, félig bicegjen. De azt remélte, hogy méltóságteljesen szökdécsel.

Esk mögötte sietett, kínzóan tudatában a feléjük fordított sok száz szempárnak.

A társalgás moraja és az evőeszközök csörömpölése elhalkult. Egy-két széket föllöktek. A csarnok távolabbi végében látni lehetett a rangidős varázslókat a főasztalnál, ami igazából néhány lábbal a föld fölött lebegett. A mágusok bámultak.

Egy közepes rangú varázsló — Esk fölismerte benne az Alkalmazott Asztrológia egyik adjunktusát — kezét lengetve rohant feléjük.

— Nemnemnemnem — kiáltotta. — Eltévesztették az ajtót. Innen menniük kell!

— Ne is törődjék velem — nyugtatta Néne, eltolakodva mellette.

— Nemnemnem, ez a tan ellen való vétek, most azonnal ki kell innen mennie! Hölgyeknek tilos itt lennie!

— Nem vagyok hölgy, boszorkány vagyok — közölte Néne. Eskhez fordult. — Ez nagyon fontos ember?

— Nem hinném — válaszolta Esk.

— Jó — Néne odafordult az adjunktushoz. — Menjen kérem, és keressen nekem egy fontos varázslót. De gyorsan.

Esk megkocogtatta a hátát. Két mágus a szokásosnál jócskán nagyobb lélekjelenléttel okosan kisurrant hátuk mögött az ajtón, s most több egyetemi portás közelgett fenyegetően feléjük a csarnok hosszában, a diákok hurrázása és hurrogása közepette. Esk sose kedvelte különösebben a portásokat, akik elkülönült életet éltek a portásfülkéjükben, de most részvétet érzett irántuk.

Közülük ketté kinyújtotta szőrös kezét és megragadta Néne vállát. A boszorkány karja eltűnt a háta mögött, aztán volt valami röpke, izgatott mozgás, ami azzal ért véget, hogy a két férfi elugrott, különböző testrészeik szorongatva és káromkodva.

— Kalaptű — mondta Néne. Megragadta Esket szabad kezével és az előkelőségek asztala felé söpört vele, csúnyán rámeredve bárkire, aki csak egy kicsit is úgy nézett ki, mintha esetleg az útjába akarna állni. Az ifjabb hallgatók, akik fölismerték az orruk elé dugott ingyen mókát, lábukkal dobogtak és éljeneztek és tányérjukkal püfölték a hosszú asztalokat. A főasztal nagy huppanással telepedett le a padlólapokra, és a rangidős varázslók sietősen fölsorakoztak Katángli mögé, miközben ő megpróbálta előszólitani méltóságtartalékait. Erőfeszítései nem sok sikerrel jártak; roppant nehéz méltóságteljesen kinézni gallérba dugott szalvétával.

Csendet teremtendő fölemelte kezét, s a csarnok várakozásteljesen várt, míg Néne és Esk megközelítették. Néne érdeklődve nézegette a hajdani mágusok ősrégi arcképeit és szobrait.

— Kik ezek a szarháziak? — kérdezte szája sarkából.

— Fővarázslók voltak — suttogta Esk.

— Székrekedésesnek látszanak. Még sose találkoztam olyan varázslóval, aki normális lett volna — szögezte le Néne.

— Csak annyit tudok, hogy kész istenverése leporolni őket — mondta Esk.

Katángli szélesen szétterpesztett lábbal állt, keresztbe tett karral, hasa a kezdő síelők lesiklópályáját idézte, így hát egészében véve olyan pózt öltött magára, amit általában VIII. Henrikhez, elővételi joggal IX. és X. Henrikre is, szoktak asszociálni.

— Nos? — szólalt meg. — Mi jelentsen ez a gyalázat?

— Ő fontos? — kérdezte Néne Esktál.

— Én vagyok, asszonyom, az Arkrektor! Történetesen én igazgatom ezt az Egyetemet! És maga, asszonyom, igencsak veszélyes területen jár tilosban! Figyelmeztetem… azonnal hagyja abba az ilyenfajta rémnézést!

Katángli hátratántorodott, kezét fölkapta, hogy elhárítsa Néne tekintetét. Mögötte a varázslók szétrebbentek, siettükben, hogy elkerüljék a pillantást, asztalokat borítva föl.

Néne szeme megváltozott.

Esk még sose látta ilyennek. Tökéletesen ezüstszínű volt, mint kis, kerek tükrök, amik visszatükröznek mindent, amit látnak. Katángli elenyészően apró pont volt mélyükben, a szája tátva, kis gyufaszálkarjai kétségbeesve hadonásztak.

Az Arkrektor belehátrált egy oszlopba, s a megrázkódtatástól magához tért. Ingerülten megrázta a fejét, behajlította az ujjait, és villámgyorsan fehér tűzsugarat küldött a boszorkány felé.

Anélkül, hogy szivárványszínekben játszó tekintetével fölhagyott volna, Néne fölemelte kezét, és a lángokat a tető felé hárította. Egy robbanás, és cserépdarabkák záporoztak.

Az asszony szeme nagyra tágult.

Katángli eltűnt. Ott, ahol korábban állt, egy óriási kígyó tekergett, marásra készen.

Néne eltűnt. Ott, ahol korábban állt, egy nagy fonott kosár volt.

A kígyó hatalmas csúszómászóvá változott, egyenesen az idők ködéből.

A kosár a Jégóriások havas szélviharává alakult, jéggel borítva a küszködő szörnyeteget.

A csúszómászóból kardfogú tigris lett, ugrásra készen lekucorodva.

A hóvihar bugyborékoló kátránygödörré változott.

A tigris sikeresen átváltozott sassá, lecsapóban.

A szuroktócsákból bóbitás bőrsisak lett.

Aztán a képek elkezdtek vibrálni, ahogy forma formát követett. Stroboszkóp árnyak táncoltak körbe a csarnokban. Varázsszél kerekedett, sűrű és olajos, oktarin szikrákat pattintva az ujjakból és a szakállakból. Ennek az egésznek a közepén Esk, könnyező szemmel pislogva, épp csak ki tudta venni Néne és Katángli alakját, csillogó szobrok a vadul egymásnak rontó képek között.

Valamint még valaminek tudatában volt: egy átható hangnak, csaknem a hallásküszöbön túl.

Hallotta már korábban, a hideg síkságon — szorgosan zümmögő nesz, méhkas nesz, hangyaboly nesz…

— Jönnek! — sikoltotta túl a lármát. — Most jönnek!

Nagy nehezen kimászott az asztal mögül, ahol előzőleg menedéket lelt a varázspárbaj elöl, s megpróbált eljutni Nénéhez. A nyers mágia széllökése fölemelte a földről és egy székbe lökte.

A zümmögés mostanra hangosabb lett, így a levegő úgy zúgott, mint egy háromhetes hulla egy szép nyári napon. Esk még egyszer megkísérelt odamenni Nénéhez, és visszahőkölt, amikor zöld tűz harsogott végig karján s megperzselte haját.

Vadul nézett körbe másik varázstudót keresve, de azok a mágusok, akik megmenekültek a varázslatok hatásaitól, fölborogatott bútorok mögött lapultak, miközben az okkult vihar tombolt fejük fölött.

Esk végigrohant a csarnokon, ki egy sötét folyosóra. Árnyékok tekeregtek körülötte, amikor elsietett, szipákolva, föl a lépcsőn, végig a zsibongó folyosókon, Simon keskeny szobája felé.

Valami meg fogja próbálni elfoglalni a testet, mondta Néne. Valami, ami jár-kel meg beszél, mint Simon, de valami más lesz…

Az ajtó előtt egy diákcsoport nyugtalanul lézengett. Sápadt arcuk Esk felé fordították, mikor feléjük szaladt, és eléggé megrendültek voltak ahhoz, hogy idegesen elhúzódjanak a lány eltökélt előrenyomulása elől.

— Van benn valami — mondta az egyik.

— Nem tudjuk kinyitni az ajtót!

Várokozóan néztek a lányra. Aztán az egyik megszólalt.

— Nincs véletlenül egy tolvajkulcsod?

Esk megmarkolta a kilincset és elfordította. Kissé megmozdult, de aztán olyan erővel ugrott vissza, hogy csaknem lehorzsolta a bőrt a kezéről. A benti csivitelés crescendóvá erősödött, és volt valami más zaj is, olyan, mint a csapkodó bőr.

— Varázslók vagytok! — sikoltotta a lány. — Varázsoljatok, a fene essen belétek!

— Még nem tanultuk a telekinézist — magyarázta az egyik.

— Beteg voltam, amikor a Tűzdobást vettük…

— Igazából nekem nem megy jól a Dematerializáció…

Esk odament az ajtóhoz, aztán megtorpant fél lábbal a levegőben. Eszébe jutott, amit Néne mondott arról, hogy az épületeknek is van tudata, ha elég vének. Az Egyetem nagyon öreg.

Óvatosan oldalra lépett, s végigfuttatta kezét az ősöreg köveken. Nagy körültekintéssel kell csinálni, hogy ne ijessze el — és most érezte az elmét a kövekben, lassú és egyszerű, de azért elme. Lüktetett körülötte, ki tudta venni a kis sziporkákat mélyen a sziklában.

Valami gúnyosan pisszegett az ajtó mögött.

A három diák ámultan nézte, ahogy Esk sziklaszilárdan állt, kezét és homlokát a falhoz szorítva.

Már csaknem helyben volt. Érzékelhette önmaga súlyát, testének nehézségét, az idők hajnalának távoli emlékképeit, amikor a szikla folyékony volt és szabad. Életében először érezte, milyen az, ha az embernek erkélyei vannak.

Gyöngéden haladt keresztül az épülettudaton, finomítva benyomásait, olyan gyorsan, amennyire csak merte, ezt a folyosót, ezt az ajtót keresve.

Roppant óvatosan kinyújtóztatta egyik karját. A hallgatók figyelték, ahogy kinyújtott egyetlen ujjat, rendkívül lassan.

Az ajtópántok csikorogni kezdtek.

Pillanatnyi feszültség után a szögek kipattantak a zsanérokból és belecsattantak a falba a lány mögött. A deszkák elkezdtek hajolni, mikor az ajtó megpróbálta magát erővel kinyitni annak az erejével szemben, akármi legyen is az, ami zárva tartotta.

A fa hullámzott.

Kék fénysugarak döftek ki a folyosóra, mozogtak, táncoltak, miközben kivehetetlen alakok kavarogtak a vakító fényességben a szobán belül. A fény ködösen sugárzott, az a fajta fény volt, amitől Steven Spielberg rögvest érintkezésbe lépett volna a copyright ügyvédjével.

Esk haja elállt a fejétől, ezért hát így nézett ki, mint egy ambuláns pitypang. A mágia kis tűzkígyói pattogtak a bőrén, amikor belépett az ajtón.

Kint a diákok rettegve lesték, ahogy eltünt a fényben.

Amikor végül elegendő bátorságot szedtek össze a bekukkantáshoz, nem láttak mást, csak Simon alvó testét. És Esket, csöndesen és hidegen a padlón, nagyon lassan lélegezve. És a parkettát ezüsthomok finom rétege fedte.

Esk a világ ködfátylain át lebegett, különös, személytelen érzéssel vette tudomásul a precíz módot, ahogyan keresztülhaladt a szilárd anyagon.

Voltak vele mások is. Hallotta a csivitelésük.

Úgy fakadt föl benne a düh, akár az epe. Megfordult és nekivágott a zaj nyomában, küzdve a szirénhangokkal, amik győzködték, hogy milyen szép is lenne, ha ellazítaná a markolást öntudatán és belesüllyedne a semmi meleg tengerébe. Haragudni, ez volt a lényeg. Tudta, hogy a legfontosabb az, hogy tényleg nagyon mérges maradjon.

A Korongvilág elmaradt, alatta hevert, mint azon a napon, amikor sas volt. De ezúttal a Körkörös-tenger volt alatta — valóban kerek volt, mintha az Istenek kifogytak volna az ötletekből — s rajta túl a szárazföld nyúlványai terültek el, meg a Kostető hosszú, egész a Tengelyig menetelő lánca. Voltak ott más kontinensek is, amikről sosem hallott, és kicsiny szigetcsoportok sora.

Ahogy nézőpontja megváltozott, látószögébe került az éjszakába merült Perem. Mivel a Korong csöpp keringő napja a világ alatt tartózkodott, kivilágította a Szegélyt körülölelő, hosszú vízesést.

Továbbá megvilágította Nagy A’Tuint, a Világteknőcöt. Esk sokszor eltöprengett, hogy vajon a Teknőc valóban puszta mítosz-e. Úgy tűnt neki, hogy ez túl sok bajlódás lenne pusztán egy világ mozgatásáért. De Ő tényleg itt volt, csaknem olyan nagy, mint az általa hordozott Korong, csillagporral deresen, meteorkráterek himlőhelyeivel.

A teknős feje pont előtte haladt el, és a lány egyenesen belenézett egy szembe, ami elég nagy volt ahhoz, hogy a világ összes hajóhadát felszínén tartsa. Hallotta rebesgetni, hogy ha elég messzire ellátna az ember abba az irányba, amerre Nagy A’Tuin tekint, akkor megpillantaná az univerzum végét. Lehet, hogy csak a Csőre állásától, de Nagy A’Tuin halványan reményteljesnek, sőt optimistának látszott. Lehetséges, hogy mindennek a vége nem is lesz olyan rossz.

Mintegy álmodva, kinyúlt és megpróbálta Kölcsönvenni a világegyetem legnagyobb elméjét.

Még pont időben állította le magát, akár egy gyermek a játéktobogánban, aki rövid, enyhe lejtőre számított, s hirtelen kitekint a remek, hólepte hegységre, ami elhúzódik a végtelen jégmezőibe. Senki soha nem fogja tudni ezt a tudatot Kölcsönvenni, olyan lenne, mintha megpróbálnád kiinni az egész tengert. A benne zajló gondolatok olyan óriásiak és lassúak, mint egy gleccser.

A Korongon túl ott voltak a csillagok, és valami nem stimmelt velük. Hópehelyként örvénylettek. Hébe-hóba megállapodtak és olyan mozdulatlannak látszottak, mint szoktak, s aztán váratlanul fejükbe vették, hogy táncolni kéne.

Valódi csillagok nem tesznek ilyet, döntötte el Esk. Ami azt jelentette, hogy nem valódi csillagokat lát. Ami azt jelentette, hogy éppenséggel nincs valóságos helyen. De egy csivitelő nesz a keze ügyében emlékeztette, hogy szinte egész biztosan valóban meg tudna halni, amennyiben elveszítené ezeknek a zajoknak nyomát. Megfordult és üldözte a hangokat, keresztül a csillaghóviharon.

És a csillagok ugrottak és megállapodtak, szökkentek és megálltak…

Ahogy fölfelé zuhant, Esk megpróbált mindennapos dolgokra koncentrálni, mert ha hagyná az elméjét azon morfondírozni, hogy pontosan mi is az, amit követ, akkor tudta, hogy visszafordulna, és nem volt benne biztos, hogy tudja az utat. Megkísérelt visszaemlékezni a tizennyolc gyógynövényre, amik kúrálják a fülfájást, és ez elfoglalta egy darabig, mert sose volt képes emlékezetébe idézni az utolsó négyet.

Egy csillag csapott le mellette, s aztán valami hevesen eltaszította; körülbelül húsz láb volt az átmérője.

Amikor kifogyott a gyógyfüvekből, a lány elkezdte a kecskekórokat, ami meglehetősen sok időt vett igénybe, mert a kecskék el tudnak kapni egész sok mindent, amit a tehenek elkaphatnak, plusz egy csomó mindent, amit a juhok kaphatnak el, plusz rettenetes nyavalyák egész sorát, amit kizárólag magukénak mondhatnak. Amikor befejezte a merev tőgy, fülsorvadás és oktarin gégedaganat besorolását, megpróbálta fölidézni a pontok és vonalkák bonyolult rendszerét, amit a Lusta Dög körüli fákba véstek azért, hogy az eltévedt falubeliek hazataláljanak havas estéken.

Egész odáig jutott, hogy pont pont pont vonás pont vonás (Tengely fordulatiránt, egy mérföld a falutól), amikor az univerzum körülötte egy halk pluttyal elenyészett. Előreesett, megütött valami keményet és szemcséset, aztán abbahagyta a gurulást.

A súroló valami homoknak bizonyult. Finom, száraz, hideg homoknak. Próba nélkül meg lehetett mondani, hogy ha több lábnyira leásnál, akkor is ugyanilyen száraz és hideg lenne.

Esk egy pillanatig arccal a homokban feküdt, bátorságát gyűjtögetve a fölnézéshez. Épp csak láthatta, alig néhány lábnyira, valaki ruhaszegélyét. Valaminek a ruhaszegélyét, javította ki magát. Hacsak nem szárny volt az. Lehetett volna akár szárny is, egy különösképp vacak és bőrszerű szárny.

Tekintete követte fölfelé, míg rátalált egy arcra, magasabban, mint egy ház, kirajzolódva a csillagos égen. Tulajdonosa egyértelműen lidércnyomásként óhajtott megjelenni, ám túlzásba vitte az erőlködést. Megjelenése alapjában véve egy két hónapja döglött csirkéére hasonlított, de a visszataszító benyomást eléggé elrontották a varacskos disznó agyarak, rovarszerű csápok, farkasfülek és az unikornisszarv. Az egésznek volt egy amolyan maga-összeszerelte kinézete, mintha a tulaj hallott volna rebesgetni az anatómiáról, de nem igazán tudta magáévá tenni a koncepciót.

Az Izé bámult, de nem rá. Valami a lány mögött magára vonta az összes figyelmét. Esk nagyon lassan hátrafordította a fejét.

Simon törökülésben ült az Izék alkotta kör közepén. Az Izékből sok száz volt, mind olyan mozdulatlan és csöndes, mint egy szobor, s hüllőtürelemmel lesték a fiút.

Aki valami aprót és szögletest tartott a markában, ami elmosódott kék fényt adott ki magából és ettől Simon arca furának tűnt.

Más formák mellette, a földön hevertek, mind a maga apró, halovány ragyogásával. Azok a fajta szabályos alakzatok voltak, amiket Néne könnyedén „gyommetriaként” utasított el: kockák, sokoldalú gyémántok, kúpok, még egy gömb is. Mindegyik áttetsző volt és bennük…

Esk közelebb óvakodott. Senki sem vette őt észre.

Egy kristálygömbben, amit félrehajítottak a homokba, egy kék-zöld labda lebegett, amit keresztül-kasul kereszteztek parányi fehér felhővonulatok és olyasmik, amik akár kontinensek is lehettek volna, ha valaki olyan bolond lett volna, hogy egy labdán próbáljon élni. Lehetett volna egy afféle makett, ha valami a ragyogásában nem árulta volna el Esknek, hogy ez bizony valódi és valószínűleg nagyon nagy és nincs minden értelemben teljesen a gömbön belül.

A lány nagyon gyöngéden letette és továbboldalgott egy tízoldalú tömbhöz, amiben egy sokkal elfogadhatóbb világ lebegett. Helyénvaló módon korong alakú volt, de a Peremcsobaj helyett jégfallal körülvéve és a Tengely helyett egy gigászi fa nőtt, olyan óriási, hogy gyökerei hegyvonulatokká egyesültek.

Mellette egy prizma egy másik lassan forgó, kicsiny csillagokkal körülvett korongot tartalmazott. De ekörül nem volt jégfal, csak egy vörös-arany szalag, amiről, közelebbről megvizsgálva kiderült, hogy egy kígyó — kígyó, amely elég nagy egy világ körbeöleléséhez. Csakis általa ismert okból, a saját farkába harapott.

Esk kíváncsian újra és újra megforgatta a prizmát, észrevéve, hogy a pöttöm korong benne eltökélten függőlegesen marad.

Simon halkan kuncogott. Esk visszatette a kígyós korongot, és óvatosan átlesett a fiú válla fölött.

Egy kis üveggúlát tartott a kezében. Voltak benne csillagok, s Simon néhányszor megrázta kicsit, hogy a csillagok úgy kavarogjanak, mint hó a szélben, aztán visszatelepedjenek helyükre. És akkor vihogott.

S a csillagokon túl…

A Korongvilág volt az. Nagy A’Tuin, nem nagyobb, mint egy apró csészealj, keményen gürcölt egy világ alatt, ami úgy nézett ki, mint egy megszállott ékszerész alkotása.

Rázogatás, örvénylés. Rázogatás, örvénylés, kuncogás. Az üvegen már hajszálvékony repedések látszottak.

Esk Simon üres tekintetére pillantott, aztán föl a legközelebbi Izék mohón vágyódó arcába, aztán odanyúlt, kivette a gúlát a fiú kezéből, megfordult és eliramlott.

Az Izék nem moccantak, mikor feléjük szaladt, csaknem kétrét hajolva, a gúlát szorosan mellkasához szorítva. De hirtelen a lába nem a homokon futott, s a jeges levegőbe emelkedett, és egy Izé, olyan képpel, mint a vízbe fúlt nyúl, lassan odafordult és kinyújtott egy karmot.

Valójában nem vagy itt, mondta magának Esk. Ez csak afféle álom, amit Néne annaloggiának hív. Nem eshet bajod, ez az egész csak képzelődés. Nincs, abszolúte nincs olyan ártalom, ami érhetne, ez mind az elméden belül zajlik.

Kíváncsi vagyok, az tudja-e ezt?

A karom kicsípte a lányt a levegőből, s a nyúlarc széthasadt, akár a banánhéj. Nem volt szája, csak egy sötét lyuk, mintha maga az Izé bejárat lenne egy még ennél is pocsékabb univerzumba, olyan helyre, amihez képest a fagyos homok és holdtalan holdfény vidám kiruccanás a tengerpartra.

Esk szorította a Korong-gúlát s szabad kezével az őt markoló karmot csapkodta. Hatástalanul. A sötétség fölé tornyosult, kapu az örök feledésbe.

Amilyen keményen csak tudott, belerúgott.

Ami, tekintve a körülményeket, nem volt valami kemény. De ahol a lába eltalálta, fehér szikrák robbantak és egy „pukk” hallatszott — ami egy sokkalta kielégítőbb „bumm” lett volna, ha a ritkás levegő nem nyeli el a hangot.

Az Izé csikorgott, mint a láncfűrész, amikor mélyen benn egy gyanútlan facsemetében, beleütközik egy alattomosan meglapuló, rég elfeledett szögbe. Körülötte a többiek együtt érző berregésben tértek ki.

Esk megint rúgott egyet, és az Izé sivított és leejtette őt a homokra. A lány elég értelmes volt ahhoz, hogy gurulva érjen földet, a cseppnyi világot védelmezően magához ölelve, mert a törött boka még egy álomban is roppant fájdalmas.

Az Izé bizonytalanul tántorgott fölötte. Esk szeme összeszűkült. Roppant gondossággal letette a világot, nagyon keményen rávágott az Izére körülbelül azon a ponton, ahol a sípcsontja lenne, ha lenne sípcsont az alatt a palást alatt, és fölkapta a világot újra, egyetlen takaros mozdulattal.

A teremtmény vonított, kétrét görnyedt, aztán lassan előreesett, akár egy zacskónyi ruhafogas. Amikor a földnek ütközött, kificamodott végtagok tömegeként hullott szét, a fej elgurult, majd billegve megállt.

Ez minden?, gondolta Esk. Még járni is alig tudnak! Amikor megütöd őket, simán szétesnek?

A legközelebbi Izék csipogtak és megpróbáltak elhátrálni, amikor a kislány eltökélten feléjük masírozott, de mivel testüket többé-kevésbé vágyálmok tartották össze, ez nem ment nekik jól. Esk megütött egyet, aminek olyan képe volt, mint egy kis tintahalcsaládnak, s rángatózó csontokká meg szőrdarabkákká meg bizarr csápvégekké esett össze, roppant hasonlatosan a görög ételekhez. Egy másik kissé sikeresebbnek bizonyult és elkezdett tétován elcammogni, mielőtt Esk nagyot húzott egyik lábszárára az ötből.

Kétségbeesetten hadonászott esés közben, s magával rántott két másikat.

Ekkorra a többiek sikerrel elcsoszogtak Esk útjából és a távolból nézték az eseményeket.

Esk néhányat lépett a legközelebbi lény irányába. Az megpróbált elmozdulni és elesett.

Lehet, hogy randák. Lehet, hogy gonoszak. De amikor a mozgásművészet kerül szóba, az Izék egy nyugágy minden kecsével és koordináltságával bírnak.

Esk fixírozta őket, aztán gyors pillantást vetett a Korongra parányi üveggúlájában. Úgy tűnt, mindezen izgalom a legkisebb mértékben sem zavarta meg.

Képes voltam kijutni, már amennyiben ez a ki és a Korongot benek lehet nevezni. De hogy lehet visszajutni?

Valaki nevetett. Az a fajta nevetés volt, ami…

Alapjában véve, p’ch’zarni’chiwkov volt. Ez a gégegyötrő szó ritkán használatos a Korongon, kivéve igen jól fizetett, nyaktörő teljesítményre specializálódott nyelvészek, és természetesen a kicsiny lélekszámú K’turni törzs által, akik eredetileg kitalálták. Nincs közvetlen szinonimája, noha a kamhuli „szkwemt” szó („az érzés, ami elfog midőn rádöbbensz, hogy az árnyékszék előző igénybevevője elhasználta az összes papírt”) az érzés mélységét tekintve határozottan megközelíti. A leghívebb fordítás imigyen hangzik:

„a hüvelyből kihúzott kard ocsmány kis nesze pont az ember háta mögött pont akkor, amikor az ember már azt gondolta, hogy minden ellenségétől megszabadult”

— bár a K’turni anyanyelvűek azt állítják, hogy ez nem fejezi ki az eredeti jegesen megizzasztó, szívbénító, gyomorfagylaló értelmét.

Ilyenfajta nevetés volt.

Esk lassan megfordult. Simon szállingózott felé a homokon át, maga előtt összekulcsolt kézzel. Szemét szorosan behunyta.

— Tényleg azt hitted, hogy ilyen egyszerű lesz? — kérdezte a fiú. Vagy valami kérdezte; nem úgy hangzott, mint Simon hangja, hanem egyszerre beszélő tucatnyi hangnak.

— Simon? — szólt bizonytalanul Esk.

— A továbbiakban semmi haszna számunkra — mondta az Izé Simon alakjából. — Megmutatta nekünk az utat, gyermek. Most pedig add ide a tulajdonunk.

Esk elhátrált.

— Nem hinném, hogy a tiétek — felelte —, akárkik is legyetek.

Az arc ott előtte kinyitotta szemét. Nem volt ott semmi, csak feketeség — nem is szín, csak egy másik helyre nyíló lyuk.

— Mondhatnánk, hogy ha odaadod nekünk, irgalmasak leszünk. Mondhatnánk, hogy hagyni fogjuk, hogy saját alakodban távozz innét. De nem lenne sok értelme, ha ezt mondanánk, ugye?

— Nem hinnék nektek — válaszolta Esk.

— Nos, hát akkor.

A Simon-Izé vigyorgott.

— Csak halasztgatod az elkerülhetetlent.

— Ez nekem nagyon is megfelel.

— El tudnánk venni.

— Hát akkor vegyétek! De nem hinném, hogy el tudjátok. Nem vehettek el semmit, csak amit odaadnak nektek, nem így van?

Az Izék körbevették.

— Nekünk fogod adni — mondta a Simon-dolog.

A többiek közül közelgett néhány, rettentő, rángatózó mozdulatokkal lépdelve visszafelé a sivatagban.

— El fogsz fáradni — folytatta az Izé. — Mi várhatunk. Kiválóan tudunk várakozni.

Cselezett egyet balra, de Esk megpördült, hogy szemmel tartsa.

— Nem számít — jelentette ki a lány. — Csak álmodom ezt, és álmodás közben nem eshet baja az embernek.

Az Izé megtorpant, s üres szemmel tekintett a kislányra.

— Van olyan szó a világodban, ami, azt hiszem, a „pszichoszomatikus” megfelelője?

— Sose hallottam róla — csattant föl Esk.

— Azt jelenti, hogy igenis eshet bajod álmodban. És az benne az érdekes, hogy ha meghalsz álmodban, itt ragadsz. Az lenne csak nagyszerűűű!

Esk oldalvást a távoli hegyekre pislantott, amik megrogygyant sársutiként nyúltak el a hűvös láthatáron. Nem voltak ott fák, még sziklák sem akadtak. Csak homok és hideg csillagok és…

Inkább érezte, mint hallotta a mozgást, s megfordult, furkósbotként tartva a gúlát kezei közt. Ugrás közben, kielégítő puffanással találta el a Simon-Izét, de amint földet ért, előrebukfencezett és kellemetlen könnyedséggel pattant talpra. Meghallotta a lány zihálását, és fájdalmat látott röviden megvillanni a szemében. Megállt.

— Aha, ez rosszul esett, mi? Nem szeretsz másokat szenvedni látni, igaz? Legalábbis ezt nem, úgy látszik.

Megfordult és intett, és kettő a magas Izék közül odavonszolta magát hozzá, és erősen megmarkolták karjait.

A szeme megváltozott. A sötétség eltűnt, s Simon szeme nézett ki az arcból. Fölbámult az Izékre mindkét oldalán, röviden próbált kiszabadulni, de az egyik több pár csápot tekert a derekára, és a másik a világ legnagyobb homárollójába fogta a karját.

Aztán észrevette Esket, és pillantása a kis üveggúlára esett.

— Fuss el! — sziszegte a fiú. — Vidd el innen! Ne hagyd, hogy megkaparintsák! — Eltorzult az arca, amikor az olló összeszorult a karján.

— Ez valami trükk? — firtatta Esk. — Ki vagy valójában?

— Nem ismersz föl engem? — kérdezte boldogtalanul Simon. — Mit keresel az álmomban?

— Ha ez egy álom, akkor kérem szépen, szeretnék fölébredni! — jelentette be Esk.

— Figyelj! Most rögtön el kell fuss, érted? Ne állj itt eltátott szájjal!

ADD IDE NEKÜNK — szólalt meg egy fagyos hang Esk fejében.

Esk lenézett az üveggúlára a maga kis gondtalan világával, aztán föl Simonra, szája a meglepődés „O”-jára nyílt.

— De mi ez?

— Nézd meg alaposan!

Esk belebámult az üvegbe. Ha bandzsított, úgy látszott, hogy a parányi Korong szemcsés, mintha apró pettyek milliói alkotnák. Ha jobban megnézte a foltokat…

— Ezek csak számok! — mondta. — Az egész világ… csupa számból áll…

— Ez nem a világ, csak a világ képzete — közölte Simon. — Nekik alkottam. Tudod, nem tudnak átjutni hozzánk, de az eszmék itt alakot vesznek föl. Az eszmék valóságosak!

ADD IDE NEKÜNK.

— De az eszmék nem bántanak senkit!

— Számokká alakítottam a dolgokat, hogy megértsem őket, de Ők csak uralkodni akarnak — jegyezte meg keserűen Simon. — Úgy ásták maguk a számaimba, mint…

Fölsikoltott.

ADD IDE NEKÜNK VAGY ÍZEKRE SZEDJÜK A FIÚT.

Esk fölnézett a legközelebbi lidércnyomás arcba.

— Honnan tudhatnám, hogy meg lehet-e bízni bennetek? — kérdezte.

NEM BÍZHATSZ MEG BENNÜNK. DE NINCS VÁLASZTÁSOD.

Esk rámeredt az arcok gyűrűjére, amiket még egy nekrofil se lenne képes szeretni, a halaskofa szemetéből összetákolt arcokra, a mély óceán árkaiban ólálkodó és barlangokban kísértő dolgokról találomra összeszedett arcokra, az arcokra, amelyek nem voltak eléggé emberiek a kárörömhöz vagy rosszindulatú sandításhoz, de az óvatlan fürdőző felé közelítő gyanúsan v-alakú fodrozódás összes fenyegetését magukénak mondhatták.

Nem bízott bennük. De nem volt választása.

Ezalatt valami más úgyszintén megesett egy árnyékvastagságnyival távolabb eső helyszínen.

A diákvarázslók visszarohantak a Nagycsarnokba, ahol Katángli és Néne még mindig a szkanderezés mágikus megfelelőjébe felejtkeztek. Néne lába alatt a padlólapok félig megolvadtak és megrepedtek, az asztal Katángli mögött gyökeret eresztett és máris gazdag makktermést hozott.

Az egyik hallgató több érdemérmet is kiérdemelt azzal, hogy megmerészelte rángatni Katángli köpenyét…

És most mindnyájan a keskeny szobába tömörültek és a két testet nézték.

Katángli odarendelte a test doktorait meg az elme orvosait, és a szoba mágiától zsongott, ahogy munkához láttak.

Néne megkocogtatta az Arkrektor vállát.

— Bizalmas mondanivalóm lenne, fiatalember — közölte.

— Aligha fiatal, asszonyom — sóhajtotta Katángli —, aligha fiatal — Kimerültnek érezte magát. Évtizedek óta nem varázspárbajozott, noha ez mindennapi dolognak számított a diákok körében. Az a kellemetlen érzése volt, hogy Néne végül győzött volna. Ellene harcolni olyan volt, mintha egy legyet próbálnál agyoncsapni az orrodon. El se tudta képzelni, mi lelhette, hogy egyáltalán megpróbálkozott ilyesmivel.

Néne kivezette őt a folyosóra, egy ablaküléshez a sarkon túl. Leült, söprűjét a falhoz támasztotta. Odakünn a tetőn eső dobolt súlyosan, s néhány villámló cikcakk kostetői méretű, a város felé közelítő vihart jelzett.

— Igazán imponáló demonstráció volt — jegyezte meg Néne. — Egyszer-kétszer majdnem győzött.

— Ó! — derült föl Katángli. — Tényleg így gondolja?

Néne bólintott.

Katángli köntösének különféle részeit tapogatta, míg rá nem talált egy kátrányos dohányzacskóra meg egy tekercs papírra. Remegett a keze, miközben néhány már erősen használt állapotú pipadudva-foszlányt ványadt cigarettává esetlenkedett. Végigfuttatta nyelvét a nyomorúságos szívnivalón, s épp csak megnedvesítette. Aztán tudata hátsó részében föltört az illendőség ködös emlékképe.

— Khm — szólalt meg —, megengedi, hogy rágyújtsak?

Néne vállat vont. Katángli a falhoz dörzsölt egy gyufát, s kétségbeesve próbálta a lángot és a cigarettát többé-kevésbé azonos helyre navigálni. Néne gyöngéden kivette reszkető kezéből a gyufát, s meggyújtotta neki a cigarettát.

Katángli mélyen beleszívott a dohányba, rituálisan köhögött, s hátradőlt. A sodormány izzó vége volt az egyetlen fényforrás a homályos folyosón.

— Mindkettő Elvándorolt — jelentette be végül Néne.

— Tudom — felelte Katángli.

— A varázslói nem fogják tudni visszahozni őket.

— Ezt is tudom.

— Bár esetleg valamit visszahozhatnak.

— Bárcsak ne mondta volna ezt!

Csönd támadt, míg mindketten végiggondolták, mi jöhet vissza, betelepedve az élő testekbe, csaknem úgy viselkedve, mint az eredeti lakó.

— Valószínűleg az én hibám… — kezdték egyszerre, s döbbenten elhallgattak.

— Magáé az elsőbbség, asszonyom — előzékenykedett Katángli.

— Ezek a cigaretty vackok — kérdezte Néne —, ezek jót tesznek az idegeknek?

Katángli kinyitotta száját, hogy roppant udvariasan kimutassa, a dohányzás varázslóknak fönntartott szokás, de aztán meggondolta magát. Odanyújtotta a dohányzacskót Nénének.

A boszorkány elmesélte Esk születését, a vén varázsló érkezését, meg a botot, meg Esk portyázásait a mágia területén. Mire befejezte, sikerrel sodort egy szoros, vékony hengert, ami csöpp kék lánggal égett és könnyekre fakasztotta.

— Nem is tudom, hogy nem jobbak-e a zilált idegek — zihálta.

Katángli oda se hallgatott.

— Ez igazán döbbenetes — jelentette ki. — Azt mondja, a gyermek egyáltalán nem is károsodott?

— Semmi ilyet nem vettem észre — válaszolta Néne. — Úgy tűnt, hogy a bot… nos, az ő pártján áll, ha érti, mire gondolok.

— És hol van most ez a bot?

— Azt mondta, behajította a folyóba…

A vén varázsló és az öreg boszorkány egymásra meredtek, arcukat villám lobbanása világította meg odakintről.

Katángli megrázta a fejét.

— A folyó árad — közölte. — Egy a millióhoz esélye van.

Néne mosolygott, azzal a fajta mosollyal, amitől elmenekülnek a farkasok. Eltökélten ragadta meg a söprűjét.

— Egy a millióhoz esélyek — mutatta ki —, tíz esetből kilencben bejönnek.

Vannak viharok, amelyek nyíltan színpadiasak, csupa tűzszőnyeg-villámlás és fémes mennydörgés. Vannak viharok, amelyek perzselőek és tikkasztóak, s hajlamosak fonó szelekre és gömbvillámokra. De ez a Körkörös-tenger síkjáról érkező vihar volt, s az volt a legnagyobb becsvágya, hogy annyi esővel árassza el a földet, amennyivel csak lehetséges. A mennydörgés és villámlás a háttérbe szorult, ellátva egy afféle kórus feladatát, de az előadás sztárja az eső volt. Végigdzsiggelt a tájon.

Az Egyetem telke egész a folyóig terjeszkedett. Nappal ez a rész kavicsos ösvények és sövények takaros, mértani elrendeződésű mintája volt, de egy nedves, vad éjszaka közepén úgy tűnt, hogy a sövények elmozdulnak és az ösvények egyszerűen fogták maguk és elmentek valahova, hogy szárazon maradjanak.

Gyönge földöntúli fény világított rossz hatásfokkal a csöpögő levelek közt. De az eső nagyobb része valahogy utat lelt a lombokon keresztül.

— Nem tudna alkalmazni egyet azok közül a varázsló tűzlabdák közül?

— Essék meg a szíve rajtam, asszonyom.

— Biztos abban, hogy a lány erre jött?

— Van ott lenn valami hullámtörőszerű valahol, hacsak el nem tévedtem.

Egy nehéz test tévelyedett nedvesen egy bokorba, aztán loccsanás hallatszott.

— Akárhogy is, megtaláltam a folyót.

Mállotviksz Néne keresztüllesett a bőrig áztató sötétségen. Hallott valami harsogást s homályosan ki tudta venni az árvíz fehér tarajait. Ezenkívül érezhető volt az Ankh jellegzetes folyószaga, ami azt sugallta, hogy több hadsereg is használta, először vizeldeként, aztán síremléknek.

Katángli csüggedten tocsogott felé.

— Nem akarom megsérteni, asszonyom — jelentette ki —, de ez bolondság. Ebben az áradásban egész biztos kisodródott a tengerre. És én bele fogok halni a náthába.

— Ennél vizesebb már nem lehet. Különben meg nem így kell esőben mozogni.

— Tessék?

— Maga teljesen összehúzza magát, harcol ellene, nem ez a módja. Az esőcseppek közé kell, nos, lépni — S valóban, Néne csupán nedvesnek látszott.

— Észben fogom tartani. Jöjjön, asszonyom. Én a magam részéről pattogó tűzre vágyom meg egy pohár forró és nagyon ártalmas valamire.

Néne fölsóhajtott.

— Nem is tudom. Valahogy arra számítottam, hogy megpillantom beleszúrva a sárba, vagy ilyesmi. Nem erre a rengeteg vízre.

Katángli gyöngéden vállon veregette.

— Talán van valami más, amit megtehet… — kezdte, de egy villám süvítése és az azt követő újabb mennydörgés félbeszakította.

— Azt mondtam, talán van valami… — kezdte újra.

— Mi volt az, amit láttam? — kérdezte Néne.

— Micsoda volt micsoda? — kérdezett vissza Katángli öszszezavarodva.

— Teremtsen már valami fényt!

A varázsló nedvesen sóhajtott, s kinyújtotta kezét. Aranyszín tűzsugár lőtt át a tajtékzó vízen s szisszent el a feledésbe.

— Ott van! — kiáltotta Néne diadalmasan.

— Az csak egy csónak — mondta Katángli. — A fiúk használják nyaranta…

Néne eltökélt alakja után gázolt olyan gyorsan, ahogy csak telt tőle.

— Nem gondolhat arra, hogy egy ilyen éjszakán vízre száll! — hörrent. — Ez őrültség!

Néne végigcsúszkált a hullámtörő nedves deszkáin, amiket már csaknem ellepett a víz.

— Nem is tud semmit a csónakokról! — ágált Katángli.

— Hát akkor gyorsan kell tanuljak — válaszolta nyugodtan Néne.

— De nem ültem csónakban kisfiúkorom óta!

— Valójában nem kértem magát, hogy tartson velem. A hegyes vége kell elöl legyen?

Katángli fölnyögött.

— Ez mind nagyon dicséretre méltó — közölte —, de talán várhatnánk reggelig?

Egy villámlás villanása világította meg Néne arcát.

— Talán nem — törődött bele Katángli. Végigdübörgött a hullámtörőn, s maga felé húzta a kis evezőscsónakot. A beleülés mázli kérdése volt, de végül sikerrel járt, a sötétben matatva a kikötőkötéllel.

A csónak kilendült az árra, s lassan forgolódva elsodródott.

Néne görcsösen csimpaszkodott az ülésbe, mikor a csónak már a zavaros vízen himbálózott, s várakozóan tekintett a homályon keresztül Katánglira.

— Nos?

— Nos mi? — érdeklődött Katángli.

— Azt mondta, mindent tud a csónakokról.

— Nem. Azt mondtam, hogy maga nem tud semmit.

— Ó!

Kapaszkodtak, miközben a csónak nehézkesen evickélt, csodával határos módon visszanyerte egyensúlyát, s elsodródott folyásirányban lefelé.

— Amikor azt mondta, hogy kisfiú kora óta nem ült csónakban… — kezdte Néne.

— Kétéves lehettem, azt hiszem.

A csónakot elkapta egy örvény, megpörgette, és kilőtte keresztbe az áradáson.

— Úgy könyveltem el, hogy olyan fiú volt, aki reggeltől estig csónakból csónakba ugrált, ki-be.

— Fönn a hegyekben születtem. Ha mindenáron tudni akarja, már a nedves füvön tengeribeteg leszek — jelentette ki Katángli.

A csónak teljes súlyával nekivágódott egy elmerült fatörzsnek, s az orrán átcsapott egy hullámocska.

— Tudok egy bűvigét megfulladás ellen — ismerte el boldogtalanul.

— Ennek örülök.

— Csak az a bökkenő, hogy szárazföldön kell kimondani.

— Vegye le a csizmáját! — utasította Néne.

— Mi?

— Ember, vegye le a csizmáját!

Katángli kényelmetlenül fészkelődött a padon.

— Mi jár a fejében?

— Elméletileg a víznek a csónakon kívül kéne lennie, ennyit azért tudok! — Néne a fenéken lötyögő sötét tócsára mutatott. — Töltse meg a csizmáját vízzel és ürítse ki oldalt!

Katángli bólintott. Úgy érezte, hogy az utóbbi két ára valahogy magával ragadta őt anélkül, hogy a legcsekélyebb beleszólása lett volna, s egy pillanatig dédelgette azt a furán vigasztaló érzést, hogy élete teljesen kikerült az irányítása alól s bármi történjék is, senki sem hibáztathatja. Vízzel tölteni meg csizmáit, miközben ide-oda hányódik az áradó folyón éjfélkor annak társaságában, akit kizárólag nőként tudna leírni, legalább annyira logikusnak tűnt, mint bármi más az adott körülmények között.

És milyen jó alakú nő, szólalt meg egy elhanyagolt hang elméje hátsó részében. Volt valami abban a módban, ahogy viharvert söprűnyelét a csónak farán evezésre használta a fodrozódó vízen át, ami fölkavarta Katángli tudatalattijának rég elfeledett tartományait.

Na persze, nem mintha biztos lehetne a jó alakjában ebben az esőben meg szélben valamint Néne azon szokásának betudhatóan, hogy egész ruhatárát egyszerre ölti magára. Katángli tétován köszörülte torkát. Képletesen értelemben jó alakú, határozta el.

— Hümm, figyeljen — mondta. — Ez mind nagyon szép, de vegyük figyelembe a tényeket, úgy értem, a sodródás mértékét és így tovább, érti? Mostanra már mérföldekre lehet a nyílt óceánon. Talán sosem fog partot érni többé. Még akár a Peremcsobajba is beleeshet.

Néne, aki a vizet bámulta eddig, megfordult.

— Nem képes valami olyanra gondolni, ami esetleg segíthetne, és mi megtehetnénk? — akarta tudni.

Katángli néhány másodpercig csak meregette a vizet.

— Nem — felelte.

— Hallott már olyanról, hogy valaki Visszajött?

— Nem.

— Akkor érdemes megpróbálkozni, nem igaz?

— Sose szerettem az óceánt — jelentette ki Katángli. — Az lenne a helyes, ha lenne rajta burkolat. Szörnyű dolgok vannak benne, lent a mély részeken. Ijesztő tengeri szörnyek. Legalábbis így mondják.

— Csak meregessen, fiatalember, vagy meg fogja látni, hogy igazuk van-e azoknak, akik ezt mondják.

A vihar előre-hátra gördült fölöttük. Elveszettnek érezte magát itt, a lapos folyómenti síkságon; valójában a magas Kostetőhöz tartozott, ahol mindenki képes értékelni egy jó, kiadós vihart. Körbezsémbelt, egy legalább közepesen magas dombot keresve, hogy legyen mihez villámokat csapdosni.

Az eső halk dobolássá csöndesült, amit biztosan képes lesz akár napokig folytatni. Tengeri köd is érkezett, hogy asszisztáljon neki.

— Ha lenne néhány evezőnk, amivel evezhetnénk, ha tudnánk, merre menjünk — mondta Katángli. Néne nem válaszolt.

A férfi néhány további csizma vizet öntött ki a csónak oldalán, s fölmerült benne, hogy köntösén az aranypaszomány valószínűleg sose lesz már a régi. Szép is lenne azt hinni, hogy egy nap ennek még lesz jelentősége.

— Föl sem merem tételezni, hogy tudja véletlenül, merre van a Tengely? — kockáztatta meg. — Csak a társalgás kedvéért kérdem.

— Keresse a fák mohos oldalát — javasolta Néne anélkül, hogy odafordította volna fejét.

— Á! — motyogta Katángli, s bólintott.

Búskomoran bámult le az olajos vízre, s azon tűnődött, ez vajon melyik konkrét víz. A sós illatból ítélve már kinn jártak az öbölben.

Ami igazán megfélemlítette a tengerrel kapcsolatosan az volt, hogy az egyetlen dolog közte meg a fenéken élő rémisztő dolgok közt puszta víz. Természetesen tudta, hogy logikusan tekintve az egyetlen dolog, ami elválasztja, mondjuk, a Klaccs dzsungeleiben előforduló emberevő tigrisektől csakis a távolság, de ez valahogy nem volt ugyanaz. A tigrisek nem emelkednek elő a hűs habokból, szájuk telis-tele tűhegyes fogakkal…

Megborzongott.

— Nem érezte? — kérdezte Néne. — Benne van a levegő izében. Mágia! Szivárog valamiből.

— Alapjában véve nem oldódik vízben — jegyezte meg Katángli. Egyszer-kétszer végignyalta száját. Valóban volt valami bádogszerű íze a ködnek, ezt el kellett ismerje, meg némi olajossága a levegőnek.

— Maga a varázsló — szögezte le szigorúan Néne. — Nem tudja idehívni vagy valami?

— A probléma sosem merült föl — felelte Katángli. — A mágusok sosem hajítják el a botjuk.

— Valahol errefelé van — csattant föl Néne. — Segítsen megtalálni, ember!

Katángli fölnyögött. Fárasztó éjszaka volt mögötte, s mielőtt újra megpróbálkozna varázslással, igazán szüksége van tizenkét óra alvásra; több kiadós étkezésre, meg egy csöndes délutánra a pattogó kandalló előtt. Kezd ehhez túl öreg lenni, ez a gond. De behunyta a szemét és összpontosított.

Na jó, tényleg van itt mágia. Vannak bizonyos helyek, ahol a varázserő természetes módon fölhalmozódik. Lerakatokat hoz létre a földöntúli oktiron fémben, bizonyos fafajtákban, eldugott tavakban, átólinosesőzik a világon és azok, akik járatosak az ilyesmiben, elkaphatják és elraktározhatják. Ezen a területen is akadt egy mágiaraktár.

— Nagy erejű — szólt az Arkrektor. — Nagyon nagy erejű — Kezét halántékához emelte.

— Kezd piszok hideg lenni — morgott Néne. A kitartó esőből havazás lett.

Hirtelen változás következett be a világban. A csónak megállt, nem zökkenéssel, hanem mintha a tenger váratlanul úgy döntött volna, megszilárdul. Néne kinézett oldalt.

A tenger megszilárdult. A hullámok moraja messziről érkezett, folyamatosan egyre messzebbről.

Áthajolt a csónak oldalán és megkocogtatta a vizet.

— Jég — jelentette. A csónak moccanatlan állt egy jégóceánban. Vészjóslóan nyikorgott.

Katángli lassan biccentett.

— Ennek van értelme — mondta. — Ha ők… ott vannak, ahol szerintünk vannak, akkor ott nagyon hideg van. Olyan hideg, amilyen az éjszaka a csillagok között, úgy beszélik. Így hát a bot is érzi.

— Úgy van — értett egyet Néne, s kilépett a csónakból. — Nincs más dolgunk, mint hogy megtaláljuk a jég közepét, s ott lesz a bot, igaz?

— Tudtam, hogy ezt fogja mondani. Legalább a csizmám hadd vegyem föl!

Megfagyott hullámokon keltek át, s Katángli hébe-hóba megállt, hogy megpróbálja érzékelni a bot pontos hollétét. Összes ruhája ráfagyott. A foga vacogott.

— Maga nem fázik? — kérdezte Nénét, kinek öltözéke eléggé recsegett járás közben.

— De fázom — ismerte be —, csak nem borzongok.

— Amikor legény voltam, ilyenek voltak a telek — említette meg Katángli, ujjait fújogatva. — Ankh-ban szinte soha nem havazik.

— Nahát — mondta Néne, előrenézve a fagyos ködbe.

— Emlékszem, a hegyek csúcsán egész évben volt hó. Ó, manapság már nincsenek olyan mínuszok, mint amilyenek gyerekkoromban voltak.

— Legalábbis mostanáig nem voltak — tette hozzá, lábával topogva a jégen, ami fenyegetőleg csikorgott, emlékeztetve őt, hogy ez itt minden, ami közte meg a tenger feneke között található. Újra topogott, de olyan puhán, amennyire ez lehetséges.

— Miféle hegyek voltak azok? — érdeklődött Néne.

— Ó, a Kostető. Fönn, a Tengely felé. A falut Goromba Pokrócnak hívják.

Néne ajka mozgott.

— Katángi, Katángli — mormolta halkan. — Rokona a vén Acktur Katánglinak? Egy nagy házban lakott a Szökkenő Hegy lábánál, számtalan fiával.

— Az apám. Honnan a Korongból tudta?

— Ott nevelkedtem — felelte Néne, ellenállva a kísértésnek, hogy csak sokattudóan somolyogjon. — Egy völggyel arrébb. Lusta Dögön. Emlékszem az anyjára, kedves asszony volt, barna és fehér tyúkokat tartott, hozzá jártam tojásokat venni az anyukámnak. Ez persze még azelőtt volt, hogy boszorkánnyá avattak.

— Nem emlékszem magára — mondta Katángli. — Na persze, nagyon régen volt. A házunk körül mindig rengeteg gyerek nyüzsgött — Sóhajtott egyet. — Föltételezem, lehetséges, hogy egyszer meghúztam a maga haját is. Ez olyasmi, amit akkoriban sűrűn tettem.

— Lehet. Emlékszem egy alacsony, duci fiúra. Elég utálatosra.

— Az akár én is lehettem. Úgy rémlik, volt egy mindenkinek parancsolgató kislány, de olyan régen történt mindez. Olyan nagyon régen.

— Akkoriban nem volt ősz a hajam — jegyezte meg Néne.

— Akkoriban mindennek más volt a színe.

— Ez igaz.

— Nyaranta nem esett ennyit az eső.

— A naplementék vörösebbek voltak.

— Sokkal több öregember volt. Tele volt velük a világ — emlékezett a varázsló.

— Igen, tudom. És most meg tele van fiatalokkal. Hát nem érdekes? Úgy értem, az ember pont a fordítottjára számítana.

— Még a levegő is jobb fajta volt. Könnyebb volt lélegezni — dörmögte Katángli. Továbblépdeltek az örvénylő hóban, az idő és a Természet fura útjait fontolgatva.

— Hazalátogatott valaha? — faggatta Néne.

Katángli vállat vont.

— Amikor apám meghalt. Különös, még soha nem mondtam senkinek, de… nos, ott voltak a bátyáim; mert ugye nyolcadik fiú vagyok, s mindnek vannak gyerekei sőt unokái, s egyik sem tudja rendesen leírni a nevét. Meg tudtam volna venni az egész falut. És úgy bántak velem, mint egy királlyal, de… úgy értem, én jártam olyan helyeken és láttam olyan dolgokat, amiktől családtagjaim tudata jéggé alvadna, bármely lidércnyomásuknál vadabb lényekkel szálltam szembe, olyan titkokat tudok, amiket csak nagyon kevesen…

— Mellőzöttnek érezte magát — summázta Néne. — Nincs ebben semmi különös. Mindnyájunkkal megesik. Ezt választottuk.

— A varázslóknak soha nem lenne szabad hazamenni — morogta Katángli.

— Nem hiszem, hogy haza tudnak menni — értett egyet Néne. — Nem kelhetsz át kétszer ugyanazon a folyón, mindig ezt mondom.

Katángli ezen eltöprengett.

— Azt hiszem, ebben nincs igaza — mondta. — Át kellett keljek ugyanazon a folyón, ó, több ezerszer is.

— Aha, de nem ugyanaz a folyó volt.

— Nem?

— Nem.

Katángli vállat vont.

— Ugyanannak a rohadt folyónak tűnt pedig.

— Semmi szükség erre a hangnemre — oktatta Néne. — Nem látom be, miért kéne ilyen szavakat eltűrnöm egy olyan varázslótól, aki még levelekre se tud válaszolni!

Katángli elhallgatott egy másodpercre, ha eltekintünk fogai kasztanyetta jellegű csattogásától.

— Ó! — bökte ki. — Ó, tudom már! Magától jöttek azok a levelek, igaz?

— Úgy van. Mindet aláírtam. Ez elvileg amolyan nyomravezető jel kéne legyen, nem igaz?

— Jól van, na, jól van, na. Csak azt hittem, valaki viccelődik, ennyi az egész — felelte Katángli morcosan.

— Viccelődik?

— Nem szoktunk sok kérelmet kapni nőktől. Nem kapunk egyet sem.

— Törtem a fejem, hogy miért nem kapok választ — jegyezte meg Néne.

— Kidobtam mindet, ha tudni akarja.

— Legalább annyit… ott van!

— Hol? Hol? Ó, ott!

A köd szétnyílt, s most tisztán látták — a hópelyhek szökőkútját, a megfagyott levegő díszes oszlopát. S alatta…

A bot nem fagyott a jégbe, hanem békésen lebegett egy forrongó víztócsában.

Egy varázslatos világegyetem jellegzetes szokatlanságainak egyike az ellentétek létezése. Már korábban megjegyeztük, hogy a sötétség nem a fény ellenkezője, csupán a fény hiánya. Hasonlóképp az abszolút nulla is pusztán a hő hiánya. Ha tudni akarod, milyen az igazi hideg, az olyan intenzív hideg, hogy a víz meg sem tud fagyni, hanem antiforr, nem kell messzebb menned ennél a tócsánál.

Néhány másodpercig csöndben bámulták, megfeledkezve civódásukról. Aztán Katángli vontatottan így szólt:

— Ha abba beledugja a kezét, az ujjai reccsenve fognak kettéroppanni, mint valami répa.

— Gondolja, hogy mágiával ki tudja onnan emelni? — firtatta Néne.

Katángli megveregette zsebeit s végül elővadászta sodornivalós zacskóját. Szakértő ujjakkal tömte néhány csikk maradványait új papírba, s megfelelő alakba nyalogatta anélkül, hogy levette volna szemét a botról.

— Nem — válaszolta. — De akkor is megpróbálom.

Vágyódva tekintett cigarettájára, aztán a füle mögé tűzte. Kinyújtotta kezét, kifeszítette ujjait, s ajka hangtalan mozgott, mikor elmotyogott néhány varázsszót.

A bot megpördült medencéjében, s puhán elemelkedett a jégről, ahol azonnal a fagyott levegőgubó középpontjává vált. Katángli fölnyögött az erőfeszítéstől — a közvetlen levitáció az alkalmazott mágia legnehezebb formája a hatás-ellenhatás közismert elvének mindig jelenlévő veszélye miatt, ami azt jelenti, hogy egy varázsló, aki puszta szellemi erével kísérel meg fölemelni egy nehéz tárgyat, azzal a kilátással kell szembenézzen, hogy esetleg agyával a csizmájában fogja végezni.

— Nem tudná függőlegesen fölállítani? — kérdezte Néne.

Rendkívüli érzékenységgel a bot lassan megfordult a levegőben, míg végül ott lógott Néne előtt néhány hüvelyknyire a jég fölött. Fagy csillámlott faragásain, de Katánglinak úgy tetszett — a migrén vörös ködén át, mely szeme előtt lebegett —, hogy őt nézi. Neheztelve.

Néne megigazgatta a kalapját, s céltudatosan fölegyenesedett.

— Rendben — mondta. Katángli megingott. A hang tónusa úgy hasított át rajta, mint a gyémántfűrész. Halványan vissza tudott emlékezni arra, ahogy anyja korholta kiskorában; nos, ez volt az a hang, csak kifinomultabb, koncentráltabb, és kis szilíciumkarbid-darabkákkal élezett, parancsoló hangnem, amitől egy tetem is vigyázzba vágta volna magát s valószínűleg már átmasírozott volna a temető felén, mielőtt eszébe jutott volna, hogy, végül is, halott.

Néne a lebegő varázspálca előtt állt, csaknem elolvasztva annak jeges borítását pillantásának puszta dühével.

— Ez hát az elképzelésed a tisztes viselkedésről, mi? Elhevergetni a tengeren, miközben emberek halnak meg? Ó, ez aztán derék!

Félkörben körbetrappolt. Katángli megrökönyödésére a husáng utána fordult.

— Szóval el lettél hajítva! — csattant föl Néne. — És akkor mi van? A lány alig több, mint gyermek, s a gyerekek előbb-utóbb mindnyájunkat eltaszítanak. Ez a hűséges szolgálat? Nincs benned semmi szégyen, itt heverészel duzzogva, mikor végre valami hasznod lehetne?

Előrehajolt, kampós orra csak egy-két hüvelyknyire a bottól. Katángli csaknem egészen bizonyos volt abban, hogy a varázsvessző megpróbált hátrahúzódni, el a boszorkány útjából.

— Megmondjam neked, mi történik a rossz botokkal? — sziszegte. — Ha Esk elveszett a világ számára, megmondjam, mit fogok veled csinálni? Egyszer megmenekültél a tűztől, mert tovább tudtad adni neki a fájdalmat. Legközelebb nem tűzbe vetlek.

Hangja ostorszíj-susogássá halkult.

— Először a hántológyalu jön. Aztán a dörzspapír és az ácsfúró és a faragókés…

— Hé, csak nyugalom! — szólalt meg Katángli könnyező szemmel.

— …és ami megmarad, azt kicövekelem az erdőbe a gombáknak meg fatetveknek meg bogaraknak. Évekig eltarthat.

A faragások gyötrődve vonaglottak. Többségük hátulra húzódott Néne tekintete elől.

— Most pedig — mondta a boszorkány —, megmondom, mit fogok tenni. Föl foglak venni és együtt mindnyájan szépen visszamegyünk az Egyetemre, nemdebár? Különben jön a tompa fűrész.

Fölgyűrte ruhaujját, s kinyújtotta kezét.

— Varázsló, azt fogom kérni, hogy eressze el.

Katángli boldogtalanul biccentett.

— Amikor azt mondom, hogy „most”, akkor azonnal! Most!

Katángli újra kimerte nyitni a szemét.

Néne maga előtt teljesen kinyújtott bal karral állt, szorosan markolva a botot.

A jég párafröccsenésekkel robbant le róla.

— Jól van — fejezte be Néne —, de ha ez még egyszer előfordul, nagyon mérges leszek, megértetted?

Katángli leengedte kezét, s a nőhöz sietett.

— Nem sérült meg?

A boszorka fejét rázta.

— Olyan, akár forró jégcsapot kézben tartani — közölte. — Gyerünk, nincs időnk álldogálásra és cseverészésre.

— Hogyan fogunk visszajutni?

— Ember, mutasson már egy kis kurázsit, az istenek szerelmére! Repülni fogunk.

Néne meglengette a söprűjét. Az Arkrektor kétkedve nézett rá.

— Ezen?

— Persze. A varázslók nem repülnek a vesszejükön?

— Ez kifejezetten méltóságon aluli.

— Ha én el tudom viselni, akkor maga is.

— Igen, de biztonságos ez?

Néne megsemmisítő pillantást vetett rá.

— Abszolút értelemben kérdi? — érdeklődött. — Vagy, mondjuk, összehasonlítva egy olvadozó úszó jégtáblán maradással?

— Ez az első alkalom, hogy söprűnyélen lovagolok — jelentette be Katángli.

— Tényleg?

— Azt hittem, hogy csak rájuk ül az ember s máris repül — jegyezte meg a varázsló. — Nem tudtam, hogy ilyen rengeteg föl-lefutkosást és rájuk kiabálást is kell csinálni.

— Ez a fortélya — mutatta ki Néne.

— Azt gondoltam, gyorsabbak is — folytatta Katángli —, és őszintén szólva, hogy magasabban szállnak.

— Hogy érti azt, magasabban? — kérdezte Néne, megpróbálva ellensúlyozni a mágus súlyát a háta mögött, ahogy viszszafordultak a folyó folyásával szembe. Mint minden pótülésen ülő utas az idők hajnala óta, a férfi állhatatosan a rossz irányba dőlt.

— Nos, valahogy a fák fölött — említette Katángli lebukva, miközben egy csöpögő ág lesöpörte a kalapját.

— Semmi olyan baja nincs ennek a söprűnek, amin ne segítene, ha maga leadna vagy fél mázsát — csattant föl Néne. — Vagy szívesebben szállna le és gyalogolna?

— Eltekintve attól a ténytől, hogy az idő zömében a lábam amúgy is érinti a talajt — mondta Katángli —, nem szeretném zavarba hozni magát. Ha valaki megkért volna, hogy soroljam föl a repülés veszélyeit, tudja, sose jutott volna eszembe, hogy közéjük vegyem az ember lábának halálra csapkodását magas sasharaszttal.

— Maga dohányzik? — firtatta Néne, komoran meredve maga elé. — Valami ég.

— Csak hogy megnyugtassam az idegeim, asszonyom, emiatt az elhamarkodott fejesugrás miatt a levegőbe.

— Nos, most rögtön nyomja el! És kapaszkodjon!

A söprű fölfelé bukdácsolt, s növelte sebességét, kábé egy geriátriáról szökött kocogóéval.

— Mr. Varázsló.

— Halló?

— Amikor azt mondtam, kapaszkodjon…

— Igen?

— Nem úgy értettem, hogy ott.

Csönd támadt.

— Ó! Igen. Értem. Rettentően sajnálom.

— Semmi baj.

— A memóriám már nem a régi… Biztosíthatom… nem akartam megsérteni.

— Nem sértődtem meg.

Egy pillanatig csöndben repültek.

— Mindazonáltal — jegyezte meg Néne elgondolkozva — azt hiszem, hogy mindent egybevéve, jobb szeretném, ha elvenné onnan a kezét.

Vastag sugárban dőlt az eső a Láthatatlan Egyetem esővízcsatornáiba s a csurgókba folyt, ahol a nyár óta elhagyatott varjúfészkek úgy lebegtek, mint nagyon rosszul megépített csónakok. A víz ősi, lerakódott rétegekkel bevont csövekben gurgulázott. Utat talált a cserepek alá, s ráhellózott a pókokra az ereszek alatt. Levetődött az oromzatról s titkos tavacskákat hozott létre a csúcsos tornyok közt.

Egész ökológiai rendszerek léteztek az Egyetem végtelen tetőin, amikhez képest Gormenghast[3] szerszámkamrának tűnt volna egy vasúti parcellán, madarak daloltak apró almákból és dudvamagokból kinőtt dzsungelekben, kicsiny békák úszkáltak a felső ereszekben, s egy hangyakolónia szorgosan munkálkodott egy izgalmas és bonyolult civilizáció megalkotásán.

Az egyetlen dolog, amit a víz nem tehetett meg, az a tetőkön sorakozó díszes vízköpőkből való kibugyogás volt. Ez azért volt így, mert a vízköpők az eső első jelére elkószáltak és menedéket leltek a padláson. Úgy tartották, hogy attól, hogy csúnya vagy, még nem kell hülye is legyél.

Patakokban esett. Folyókban áradt. Tengerekben szakadt. De legfőképp a Nagycsarnok tetején ömlött keresztül, ahol a párbaj Néne és Katángli között nagyon nagy lyukat hagyott maga után, s Hidló úgy érezte, hogy valamiképp személy szerint rázuhog.

Egy asztalon állt, a diákcsoportokat szervezve, akik leszedték a festményeket és vénséges faliszőnyegeket, még mielőtt ronggyá áznának. Muszáj volt asztalra állni, a padlót már több hüvelyknyi víz borította.

Sajnos, nem esővíz. Ez saját egyéniséggel rendelkező víz volt, azzal a jellegzetes karakterrel, amit akkor szerez a víz, ha hosszasan utazott iszapos tájakon. Magáénak mondhatta az autentikus Ankh-víz sűrű állagát: iváshoz túl szilárd, szántáshoz túl folyékony.

A folyó átszakította a gátakat, milliónyi apró mederben folyt hátrafelé, betörve a pincékbe, kukucsot játszva a padlólapokkal. Hébe-hóba távoli bummok hallatszottak, amikor valami elfeledett varázslat víz alá került alagsorában rövidre záródott és kiadta erejét; Hidló egyáltalán nem lelkesedett a felszínre szivárgó ocsmány bugyborékolások és sziszegések némelyikéért.

Megint azt gondolta, milyen szép is lenne olyan varázslónak lenni, aki kicsiny barlangban él valahol, gyógyfüveket gyűjt, jelentős gondolatokat gondol és tudja, mit beszélnek a baglyok. De valószínűleg a barlang vizes lenne, a növények mérgezőek, és Hidló sose lehetne biztos, végső soron, pontosan melyek is a jelentős gondolatok.

Ügyetlenül leereszkedett, s átgázolt a sötét, örvénylő vízen. Nos, megtett minden tőle telhetőt. Megpróbálta rávenni a rangidős varázslókat a tető mágikus megjavítására, de általános vita támadt a használható bűvigéket illetően, s a végső közmegegyezés szerint ez amúgy is a mesteremberek dolga.

Nesze neked varázslók, gondolta rosszkedvűen, amint a csöpögő boltívek alatt evickélt, mindig a határtalant piszkálgatják, de sose veszik észre a meghatározottat, különösen akkor nem, ha háztartási munkákról van szó. Sose voltak ilyen gondjaink annak a nőnek a fölbukkanása előtt.

Fölcuppogott a lépcsőn, amit egy különösképp imponáló villámlás világított meg. Dermesztő bizonyossággal tudta, hogy noha senki sem hibáztathatja őt mindezért, mindenki fogja. Megragadta köntöse szegélyét s boldogtalanul kicsavarta, aztán a dohányzacskójáért nyúlt.

Csinos, zöld, vízhatlan zacskó volt. Ez azt jelentette, hogy a belefolyt eső nem tudott aztán kijutni belőle. Leírhatatlan volt.

Megtalálta a papírok kis tekercsét is. Egy csomóba tapadtak, mint a kimosott, kicentrifugázott, megszárított és kivasalt nadrág farzsebében lelt mesés bankjegy.

— A francba! — mondta, mély érzéssel.

— Hé! Hidló!

Hidló körbenézett. Ő hagyta el utolsónak a csarnokot, ahol mostanság kezdtek egyes padok úszni tanulni. Örvények és buborékfoltok jelezték a helyeket, ahol a mágia kiszivárgott a pincékből, de sehol nem látszott senki.

Hacsak nem az egyik szobor szólalt meg, na persze. Túl nehezek voltak az elmozdításhoz, s Hidló emlékezett, hogy azt mondta a hallgatóknak, egy alapos mosdatás valószínűleg jót fog nekik tenni.

A szigorú arcokra pillantott, s megbánta szavait. A roppant hatalmas mágusok szobrai néha sokkal elevenebbnek tűntek, mint amihez bármilyen szobornak joga van. Talán halkabbra kellett volna fogja a hangját.

— Igen? — kockáztatta meg, kínzóan tudatában a kőkemény pillantásoknak.

— Itt fönt, te bolond!

Fölnézett. A söprű nehézkesen ereszkedett alá az esőben, hirtelen zuhanások és rándulások sorával. Öt lábbal a víz fölött elveszítette utolsó megmaradt légi jogigényét is és zajosan egy örvénybe pottyant.

— Ne álldogálj ott, idióta!

Hidló idegesen meregette szemét a homályba.

— Valahol muszáj álljak — mutatta ki.

— Úgy értem, nyújts segédkezet! — acsargott Katángli, úgy emelkedve ki a hullámocskákból, akár egy kistermetű, kövérkés Vénusz. — Természetesen, először a hölgynek.

Nénéhez fordult, aki a zavarosban halászott.

— Elvesztettem a kalapom — közölte.

Katángli fölsóhajtott.

— Tényleg számít az valamit is ilyen időben?

— A boszorkánynak kell, hogy legyen kalapja, különben ki ismerné föl? — magyarázta Néne. Amikor valami sötét és elázott úszott arra, odakapott, diadalmasan kacarászott, kiöntötte belőle a vizet, s fejébe csapta a kalapot, ami elvesztette minden merevségét s eléggé kackiásan csüngött fél szemébe.

— Remek — mondta, olyan hangon, ami azt sugallta, jobb lesz, ha az egész világegyetem meghúzza magát.

Újabb ragyogó villámcsapás érkezett, ami azt mutatja, hogy még a viharisteneknek is jól fejlett drámai érzéke van.

— Jól áll magának — motyogta Katángli.

— Elnézést — vágott közbe Hidló —, nem ő az a n…

— Ne is törődj vele — legyintett Katángli, s megfogva Néne kezét, fölsegítette a lépcsőn, miközben a botot lóbálta.

— De az tanellenes, hogy beengedjünk ide a n…

Elhallgatott s csak bámult, amikor Néne odanyúlt és megérintette a falat az ajtó mellett. Katángli megütögette Hidló mellkasát.

— Mutasd meg nekem, hol van ez leírva.

— A könyvtárban vannak — szakítottá félbe Néne.

— Az volt ez egyetlen száraz hely — szólt Hidló —, de…

— Ez az épület fél a viharoktól — jelentette ki Néne. — Ráférne egy kis vigasztalás.

— De a tan… — ismételte meg kétségbeesve Hidló.

Néne már nagy léptekkel rótta a folyosót, a mögötte mendegélő Katánglival. Az Arkrektor visszafordult.

— Hallottad a hölgyet — utasította.

Hidló tátott szájjal nézte távozásuk. Amikor lépteik elhaltak a távolban, egy pillanatig csöndben állt, az életről gondolkodott, meg hogy az övé hol siklott félre.

Ellenben nem akarta, hogy engedetlenséggel vádolják.

Nagyon óvatosan, anélkül, hogy tudta volna miért, odanyúlt, s barátian megveregette a falat.

— Semmi baj, semmi baj — motyogta.

Különös, de utána jobban érezte magát.

Fölmerült Katángliban, hogy saját birtokán neki kéne előremennie, de a siető Néne nem volt egyenrangú ellenfél egy csaknem szélsőségesen nikotinfüggő számára, s az Arkrektor csak rákmódra ugrándozva tudott vele lépést tartani.

— Erre van — mutatta a férfi, áttocsogva a tócsákon.

— Tudom. Mondta az épület.

— Igen, erről már meg akartam kérdezni — mondta Katángli —, mert, tudja, nekem sose mondott semmit, pedig már évek óta itt lakom.

— Odahallgatott rá akár egyszer is?

— Nem, nem igazán — ismerte be Katángli. — Semmi ilyesmi.

— Hát akkor? — szólt Néne ferdén átvágva a vízesés mellett, ahol azelőtt a konyhalépcső volt (Mrs. Körömlob mosnivalója soha többé nem lesz a régi). — Azt hiszem, itt van fönn, a folyosó végén, nem igaz?

Elsöpört a döbbent varázslók triója mellett, akiket nagyon meglepett jelenléte s teljesen elképesztett a kalapja.

Katángli mögötte kapkodott levegőért, s megragadta a karját a könyvtár ajtajánál.

— Figyeljen — zihálta kétségbeesve. — Nem akarom megbántani, kisasszony, ümm, úrnő…

— Azt hiszem, mostantól szólíthat Eszmereldának. Mivelhogy osztoztunk a söprűnyélen meg minden.

— Előremehetek? Ez az én könyvtáram — esengett a férfi.

Néne megfordult, arca csupa meglepődés. Aztán elmosolyodott.

— Természetesen. Nagyon sajnálom.

— Csak a dolog kinézete miatt, tudod — mentegetőzött Katángli. Belökte az ajtót.

A Könyvtár tele volt varázslókkal, akik úgy törődnek a könyveikkel, ahogy a hangyák tojásaikkal, s nehéz időkben körülbelül ugyanúgy hurcolják magukkal őket. A víz már ide is kezdett bejutni, s meglehetősen fura helyeken bukkant föl a könyvtár különös gravitációtorzító hatása miatt. Minden alsó polcot kiürítettek, s varázslók meg hallgatók váltakozva halmozták a köteteket minden elérhető asztalra és száraz polcra. A levegő tele volt mérgesen susogó lapok hangjával, ami csaknem elfojtotta a vihar távoli őrjöngését.

Ez nyilvánvalóan fölzaklatta a könyvtárost, aki mágustól mágusig inalt, hatástalanul ráncigálva köntösük, „úúk”-ot kiabálva.

Meglátta Katánglit, s sebesen felé négykézlábalt. Néne még sosem látott orángutánt, de esze ágában se volt ezt beismerni, és eléggé nyugodt maradt a kis, pocakos férfival szemben, akinek hihetetlenül hosszú karja volt, s 12-es bőrt viselt 8-as méretű testén.

— Úúk — magyarázta az emberszabású —, úúk.

— Úgy vélem — felelte röviden Katángli, s megragadta a legközelebbi varázslót, aki egy tucat grimoire súlya alatt imbolygott. A férfi úgy bámult rá, mintha kísértetet látna, oldalvást Nénére sandított, s leejtette a könyveket a földre. A könyvtáros arca megrándult.

— Arkrektor? — akadt el a mágus lélegzete —, maga él? Úgy értem… hallottuk, hogy magát eltüntetette egy… — újra Nénére pillantott —, …úgy értem, azt hittük… Hidló azt mondta nekünk…

— Úúúk — szólt a könyvtáros, visszahessegetve néhány lapot borítójába.

— Hol az ifjú Simon meg a kislány? Mit tettetek velük? — érdeklődött Néne.

— Ők… oda hátrébb tettük őket — válaszolta a varázsló sebesen hátrálva. — Ümm…

— Mutasd meg! — parancsolta Katángli. — S hagyd abba a makogást, ember, az ember azt hinné, sose láttál még nőt.

A varázsló nagyot nyelt, s nyomatékosan bólogatott.

— Igenis. És… úgy értem… kérem, kövessen… ümm…

— Nem akartál semmit se mondani a tanról, ugye? — firtatta Katángli.

— Ümm… nem, Arkrektor.

— Akkor jó.

Szorosan jól megtiport sarkában követték, ahogy végignyargalt a sürgő-forgó mágusok között, akiknek többsége abbahagyta a munkálkodást, hogy jól megbámulja a mellettük elsiető Nénét.

— Kezd a dolog zavarba ejtő lenni — vetette oda Katángli szája sarkából. — Kénytelen leszek kinevezni téged tiszteletbeli varázslónak.

Néne egyenesen előre nézett, ajkai alig mozdultak.

— Ha megteszed — sziszegte —, ki foglak nevezni tiszteletbeli boszorkának.

Katángli gyorsan befogta a száját.

Esk és Simon egy asztalon feküdtek az egyik oldalsó olvasóteremben. Fél tucat varázsló vigyázott rájuk, akik idegesen félrehúzódtak, mikor a trió közelgett, mögöttük a peckesen masírozó könyvtárossal.

— Gondolkoztam a dolgon — mondta Katángli. — Egész biztos, hogy sokkal jobb lenne Simonnak adni a botot, nem? Ő varázsló, és…

— Csak a holttestemen át — szakította félbe Néne. — Meg a tiéden. Ők rajta keresztül szerzik az erejük, még többet akarsz nekik adni?

Katángli sóhajtott. Csodálattal adózott a varázspálcának, az egyik legjobb volt, amit valaha is látott.

— Nos, jó. Természetesen igazad van.

Odahajolt, s ráfektette a botot Esk alvó alakjára, aztán drámaian hátralépett.

Semmi sem történt.

Az egyik varázsló idegesen köhécselt.

Továbbra se történt semmi.

— A dolog nem működik — mutatta ki Katángli —, igaz?

— Úúk.

— Adj neki időt — javasolta Néne.

Adtak neki időt. Odakint a vihar körbesétált az égbolton, megpróbálva leemelni a házak fedelét.

Néne lecsüccsent egy könyvkupacra, s megdörzsölte szemét. Katángli keze a dohányzacskója felé kalandozott. Az idegesen köhécselő mágust egy kollégája kivezette a szobából.

— Úúk — jegyezte meg a könyvtáros.

— Tudom már! — kiáltott föl Néne, így hát Katángli félig megsodort cigarettája dohányzáporként szóródott ki erőtlen ujjai közül.

— Mit?

— Még nincs vége!

— Mi?

— Esk persze nem tudja használni a botot — mondta Néne fölállva.

— De hát azt mondtad, hogy ezzel söpörte a padlót, és a bot védelmezte őt, és… — kezdte Katángli.

— Nemnemnem — vágott közbe Néne. — Ez azt jelenti, hogy a bot hasznosította magát, vagy használta a lányt, de a gyerek sose volt képes használni őt, érted?

Katángli rámeredt a két mozdulatlan testre.

— Tudnia kellene használni. Valódi varázslói pálca.

— Ó! — mondta Néne. — Szóval a lány valódi varázsló, mi?

Katángli tétovázott.

— Nos, természetesen nem. Nem kérheted, hogy nyilvánítsuk varázslónak. Hol erre a precedens?

— A micsoda? — kérdezte élesen Néne.

— Még sosem történt ilyesmi.

— Egy csomó olyan dolog van, ami még sosem történt meg. Csak egyszer születünk.

Katángli néma esengéssel tekintett rá.

— De ez ellentétes a t…

„Tant” kezdett mondani, de a szó csöndbe fulladt.

— Hol mondja ezt? — firtatta diadalmasan Néne. — Hol mondja azt, hogy nők nem lehetnek varázslók?

A következő gondolatok száguldottak át Katángli agyán:

…Nem mondja sehol, csak mindenhol.

…De a fiatal Simon mintha azt állílotta volna, hogy a mindenhol olyannyira hasonlít a seholra, hogy nincs is különbség.

…Akarom, hogy úgy emlékezzenek rám, mint az első Arkrektorra, aki nőket engedett az Egyetemre? Viszont … az biztos, hogy nem felejtenének el.

…Igazán imponáló asszony, amikor ebben a pózban áll.

…A botnak megvannak a maga elképzelései.

…Valamiképp van ebben logika.

…Ki fognak nevetni.

…Lehet, hogy nem sikerül.

…Lehet, hogy sikerül.

Nem bízott bennük. De nem volt választása.

Esk rámeredt a rettentő pofákra, amik lebámultak rá, meg a könyörületesen ruhafedte, hórihorgas testekre.

A keze viszketett.

Az árnyékvilágban az eszmék valóságosak. A gondolat, úgy tűnt, fölfelé terjed a karján.

Afféle derűlátó gondolat volt, csupa pezsgés gondolat. Nevetett, és széttárta kezét, s a bot úgy csillogott benne, akár a megszilárdult elektromosság.

Az Izék ideges csivitelésbe fogtak, s hátul egy-kettő elkezdett elimbolyogni. Simon előreesett, amikor fogva tartói sietve elengedték, s négykézlábra érkezett a homokon.

— Használd föl! — kiáltotta. — Ez az! Meg vannak rémülve!

Esk rámosolygott, s folytatta a bot vizsgálatát. Most először ki tudta venni, mit is ábrázolnak valójában a faragások.

Simon fölmarta a világ gúláját, s felé szaladt.

— Gyere! — hívta. — Ezt gyűlölik!

— Tessék? — mondta Esk.

— Használd a botot! — sürgette Simon, s odanyúlt érte. — Hé! Megharapott!

— Sajnálom — mentegetőzött Esk. — Miről is beszélgettünk? — Fölnézett s szemügyre vételezte a siránkozó Izéket, mintha most látná őket először. — Ó, azokról. Ők csupán az elménkben léteznek. Ha nem hinnénk bennük, egyáltalán nem is lennének.

Simon körbenézett.

— Őszintén szólva nem mondhatom azt, hogy hiszek neked — jelentette ki.

— Azt hiszem, most haza kéne menjünk — javasolta Esk. — Már biztos aggódnak értünk.

Összetette kezét, s a bot eltűnt, bár egy pillanatig úgy ragyogott a keze, mintha gyertyaláng körül tartaná.

Az Izék vonítottak. Néhányuk hanyatt esett.

— Az a fontos a mágiában, hogy hogyan nem használod föl — nyilatkozta Esk, Simon karjába kapaszkodva.

A fiú a szétporladó alakokra bámult, s bolondul vigyorgott.

— Nem használod? — tudakolta.

— Ó, igen — bólogatott Esk, miközben az Izék felé közelítettek. — Próbáld ki magad.

Kinyújtotta kezét, kihúzta a botot a levegőből, s odakínálta a fiúnak. Simon érte nyúlt, de aztán visszakapta a kezét.

— Öh, inkább nem — mondta. — Nem hiszem, hogy különösebben kedvelne engem.

— Azt hiszem, akkor teljesen rendben van, ha én adom oda neked. Azzal nem vitatkozhat — nyugtatta Esk.

— Hova tűnik el?

— Pusztán saját maga eszméjévé válik, azt hiszem.

A fiú újra odanyúlt, s ujjai a csillogó fára zárultak.

— Remek — jegyezte meg, s a klasszikus, „bosszúálló varázsló” pózba emelte. — Majd én megmutatom nekik!

— Nem, az helytelen.

— Hogy érted azt, hogy helytelen? Van hozzá hatalmam!

— Ők afféle… visszatükröződéseink — magyarázta Esk. — Nem győzheted le a saját tükörképed, az mindig ugyanolyan erős, mint te. Ezért húzódnak közelebb hozzád, amint mágiát kezdesz használni. És ők nem fáradnak el. A mágia élteti őket, szóval nem győzheted le őket varázslattal. Nem, az a lényeg… nos, ha nem használsz varázslatokat, mert nem vagy képes rá, annak semmi haszna. De ha nem használsz varázserőt, noha tudnál, az aztán tényleg kiborítja őket. Még a gondolatát is rühellik. Ha az emberek nem varázsolnának egyáltalán, akkor elpusztulnának.

Előttük az Izék siettükben, hogy elhátráljanak előlük, átestek egymáson.

Simon a botra nézett, aztán Eskre, aztán az Izékre, aztán vissza a botra.

— Erről muszáj lesz alaposan elgondolkozni — mondta tétován. — Ezt tényleg nagyon szeretném kikalkulálni.

— Biztos vagyok benne, hogy nagyon jól fogod csinálni.

— Mert valójában azt mondod, hogy az az igazi erő, amikor átvágsz a mágián, ki, egész a túloldalára.

— De működik, nem igaz?

Mostanra egyedül maradtak a hideg síkon. Az Izék távolba vesző pálcikafigurák lettek.

— Kíváncsi vagyok, vajon ezt értik-e bűbájolás alatt? — mormolta Simon.

— Nem tudom. Lehetséges.

— Tényleg nagyon szeretném ezt kidolgozni — szögezte le ismét Simon, meg-megforgatva a botot kezében. — Kísérleteket végezhetnénk, tudod, a mágia szándékos nemhasználatáról. Roppant gondosan nem rajzolnánk nyolcszöget a padlóra, és előre megfontoltan nem idéznénk meg mindenféle dolgokat, és.:. már a puszta gondolattól kiver a veríték!

— Arról szeretnék gondolkozni, hogy kerülünk haza — említette meg Esk, lepillantva a gúlára.

— Nos, ez elvileg az én elképzelésem a világról. Képesnek kéne lennem arra, hogy erre módot leljek. Hogy is csinálod ezt a dolgot a kezeddel?

Összetette kezét. A bot közötte siklott, a fény átragyogott ujjain egy pillanatig, aztán elenyészett. A fiú vigyorgott.

— Rendben. És most semmi mást nem kell tennünk, csak meg kell keressük az Egyetemet…

Katángli harmadik sodormányára gyújtott a második csikkjéről. Ez az utolsó cigaretta sokat köszönhetett az ideges energiák alkotóerejének, s úgy nézett ki, mint valami teve, aminek levágták a lábait.

Előzőleg látta, hogy a bot puhán fölemelkedik Eskrál és Simonon landol.

Most újra föllebegett a levegőbe.

Más varázslók is betömörültek a szobába. A könyvtáros az asztal alatt csücsült.

— Bárcsak lenne valami fogalmunk arról, mi történik! — sóhajtotta Katángli. — Nem bírom a feszültséget.

— Légy bizakodó, ember! — csattant föl Néne. — És oltsd el azonnal azt az átkozott cigarettát, el se tudom képzelni, hogy bárki is vissza akarjon térni egy olyan szobába, ami bűzlik, mint valami kandalló.

A varázslók testülete egy emberként fordította arcát Katángli felé, várakozásteljesen.

Az Arkrektor kivette a parázsló vacakot a szájából, és, olyan tekintettel, amivel az összesereglett mágusok egyike sem szeretett volna találkozni, eltiporta talpa alatt.

— Valószínűleg amúgy is épp ideje, hogy abbahagyjam — közölte. — Egyébként ez rátok is vonatkozik! Ez a hely rosszabb, mint egy hamugödör, néha.

Aztán meglátta a botot. Ami…

Az egyetlen mód, ahogyan Katángli le tudta írni a hatást, az, hogy úgy nézett ki, mint ami szélsebesen halad, míg ugyanakkor pontosan ugyanazon a helyen marad.

Gázsugarak lobbantak ki belőle s enyésztek el, mintha gázneműek lennének. Úgy tündöklött, mint egy hozzá nem értő különleges effektusok szakember tervezte üstökös. Színes szikrák pattantak ki belőle s tűntek el valahova.

Valamint színét is változtatta, unalmas pirossal kezdve, aztán végigmászva a skálán egy fájdalmas liláig. Fehér tűzkígyók sziporkáztak egész hosszában.

(Kéne legyen egy szó azokra a szavakra, amik úgy hangzanak, ahogy a dolgok hangzanának, ha hangot tudnának kiadni, gondolta. A „csillámlik” szó valóban kristályosan csillog, s ha létezik olyan szó, ami pontosan úgy hangzik, ahogy a szikrák kinéznek, miközben égett papíron csúsznak végig, vagy ahogy a városi fények kúsznának végig a világon, ha az emberi civilizáció egészét belezsúfolnák egyetlen éjszakába, akkor nem találhatsz jobbat a „sziporkázik”-nál.)

Tudta, mi fog történni ezután.

— Vigyázzatok! — suttogta. — A bot át fog…

Teljes csöndben, valójában abban a fajta csöndben, ami beszippantja a hangokat és megfojtja őket, a bot teljes hossza mentén tiszta oktarinba lobbant.

A nyolcadik szín, az erős mágikus téren áthaladó fény terméke, átragyogott a testeken, könyvespolcokon, falakon. A többi szín elmosódott s egymásba folyt, mintha a fény egy pohár gin lenne, amit a világ vízfestményére öntöttek. Az Egyetem fölötti felhők izzottak, lenyűgöző és nem várt formákba csavarodtak, s fölfelé lövelltek.

Egy esetleges megfigyelő a Korong fölött láthatott volna egy darabka földet a Körkörös-tengerhez közel több másodpercen keresztül drágakőként szikrázni, aztán hunyorogva kialudni.

A szobában a csöndet fa koppanása törte meg, amikor a bot lepottyant a levegőből, s visszapattant az asztalról.

Valaki nagyon halkan úúkolt.

Katángli végül visszaemlékezett, hogyan kell használni a kezét, s oda emelte, ahol reményei szerint a szeme volt. Előzőleg minden elfeketedett.

— Van itt… valaki más is? — tudakolta.

— Az istenekre, nem is tudod, mennyire örülök, hogy ezt hallom tőled — mondta egy másik hang. A csönd hirtelen tele lett fecsegéssel.

— Még mindig ott vagyunk, ahol voltunk?

— Nem tudom. Hol voltunk?

— Azt hiszem, itt.

— Ide tudnál nyúlni?

— Csak akkor, ha egészen biztos lehetek abban, mit fogok megérinteni, jóember — szólt Mállotviksz Néne eltéveszthetetlen hangja.

— Mindenki nyújtsa ki a kezét — utasított Katángli, s aztán elfojtott egy sikolyt, amikor egy puha bőrkesztyűhöz hasonló kéz zárult a bokájára. Halk, elégedett „úúk” hallatszott, ami sikeresen közvetített megkönnyebbülést, vigaszt, s egy embertárs, illetve ebben az esetben antropoid, érintésének tiszta örömét.

Gyufa csikordult, aztán áldott vörös fény lobbant, amikor egy varázsló a szoba túloldalán rágyújtott egy cigarettára.

— Ki volt az?

— Bocsásson meg, Arkrektor, a szokás hatalma.

— Annyit dohányozhat, amennyit akar, az a fickó.

— Köszönöm, Arkrektor.

— Azt hiszem, most már ki tudom venni az ajtó körvonalait — mondta egy másik hang.

— Néne?

— Igen, határozottan látom…

— Esk?

— Itt vagyok, Néne.

— Én is rágyújthatok, uram?

— Veled van a fiú is?

— Igen.

— Úúk.

— Itt vagyok.

— Mi történik?

— Mindenki hallgasson el!

Közönséges fény, lassú s a szemre ártalmatlan, oldalgott vissza a könyvtárba.

Esk fölült, lelökve ezzel a botot, ami az asztal alá gurult. Érezte, hogy valami rácsúszik a szemére, s fölnyúlt érte.

— Egy pillanat — szólt Néne, és odarontott. Megragadta a kislány vállát, s belenézett a szemébe.

— Istenek hoztak! — üdvözölte, és megpuszilta.

Esk fölnyúlt, s valami keményet tapintott ki a fején. Leemelte, hogy megvizsgálhassa.

Csúcsos kalap volt, valamivel kisebb, mint Nénéé, de világoskék, két ráfestett ezüstcsillaggal.

— Varázslókalap? — firtatta.

Katángli előrébb lépett.

— Á, igen — mondta, s megköszörülte torkát. — Tudod, úgy gondoltuk… úgy látszott… különben is, amikor jobban megfontoltuk…

— Varázsló vagy — jelentette ki nyíltan Néne. — Az Arkrektor megváltoztatta a tant. Egyszerű kis ceremónia, igazán.

— Van itt valahol egy bot is — állította Katángli. — Láttam leesni… ó!

Fölállt a bottal kezében, s odamutatta Nénének.

— Azt hittem, vannak rajta faragások — ráncolta homlokát. — Ez úgy néz ki, mint egy fadarab — S ez valóban így volt. A bot olyan fenyegetőnek és hatalmasnak látszott, mint egy gyújtós.

Esk annak a modorában forgatta a kalapot kezében, aki, kinyitva a közmondásos díszesen becsomagolt csomagot, fürdősót talál benne.

— Nagyon csinos — jegyezte meg bizonytalanul.

— Ez minden, amit mondani tudsz? — kérdezte Néne.

— És csúcsos is — Valahogy a varázslóvá levés egyáltalán nem különbözött a léttől, amikor nem volt varázsló.

Simon odahajolt.

— Ne felejtsd el — sugallta —, hogy előzőleg kell varázsló legyél, utána kezdhetsz vizsgálódni a másik oldalon. Ahogy mondtad.

Összenéztek és vigyorogtak.

Néne Katánglíra pillantott, aki vállat vont.

— Fogalmam sincs róla — mondta. — Mi történt a dadogásoddal, fiú?

— Úgy látszik, megszűnt, uram — felelte ragyogva Simon. — Biztos ott felejtettem valahol.

A folyó még mindig barna volt és dagadt, de legalább újra folyóhoz hasonlított.

Természetellenesen meleg volt a késő őszhöz képest, és Ankh-Morpork egész alsó részén száradni kitett szőnyegek és takarók ezreiből szállt föl a pára. Az utcákat iszap borította, ami, mindent összevetve, határozott javulást jelentett — Ankh-Morpork megkapó városi gyűjteményét döglőtt kutyákból az ár kisodorta a tengene.

Valamint az Arkrektor saját verandájának padlólapjai és az asztalon lévő teáskanna is gőzölögtek.

Néne hátradőlt a vén nádszékben, s hagyta, hogy az évszakhoz képest szokatlan meleg körbekússzék bokáján. Szórakozottan nézte a városi hangyák — amik olyan régóta laknak az Egyetem padlócsempéi alatt, hogy a háttérmágia magas szintje maradandóan megváltoztatta génjeik — egy csoportját, amint a tartóból egy nyirkos kockacukrot leemelnek egy kis targoncára. Egy másik csapat az asztal szélén darut épített gyufákból.

Lehet, hogy Néne érdeklődéssel hallotta volna, hogy az egyik hangya Dob Kvartély, aki végül úgy döntött, ad még egy esélyt az Életnek. De az is lehet, hogy nem.

— Azt mondják — szólalt meg —, hogy ha látsz egy hangyát Disznólesés Napján, akkor a tél további része enyhe lesz.

— Ki mondja? — kérdezte Katángli.

— Általában olyan emberek, akik tévednek — válaszolta Néne. — Tudod, jegyzetelni szoktam a Kalengyáriomomba. A legtöbb dolog, amiben a népek hisznek, téves.

— Mint a „vörös az ég alja, eső lesz holnapra” — példálózott Katángli. — Meg „vén kutyát nem lehet új kunsztokra tanítani”.

— Nem hinném, hogy erre valók a vén kutyák — nyilatkozta Néne. A kockacukor elérkezett az állványzathoz, s két hangya kötelekkel mikroszkopikus csigasorhoz erősítette.

— A felét se értem annak, amit Simon mond — ismerte el Katángli —, bár némelyik hallgató nagyon izgatottnak tűnik tőle.

— Én tökéletesen értem, amit Esk mond, csak nem hiszem el — felelte Néne. — Kivéve azt a részt, hogy a varázslóknak kéne legyen szívük.

— Azt is mondta, hogy a boszorkáknak meg kéne legyen eszük — jegyezte meg Katángli. — Nem kérsz egy palacsintát? Kissé nyirkos, attól tartok.

— Azt mondta nekem a lány, hogy ha a mágia megadja az embereknek, amit akarnak, akkor ha nem használnak varázslatot, az megadja nekik, amire szükségük van — folytatta Néne a tál fölött köröző kézzel.

— Ezt mondja Simon is nekem. Én a magam részéről nem értem, a mágia arra való, hogy használjuk, nem eltevésre. Rajta, kényeztesd magad!

— Mágia a mágián túl — horkant föl Néne. Elvette a palacsintát, s megkente lekvárral. Némi gondolkodás után tejszínhabot is tett rá.

A kockacukor a padlólaphoz csapódott, s azonnal körbevette egy másik hangyacsapat, készen arra, hogy hozzászíjazzák a konyhakertből rabszolgasorba hurcolt vöröshangyák hosszú sorához.

Katángli kényelmetlenül fészkelődött székében, ami nyikorgott.

— Eszmerelda — kezdte —, már régóta kérni szerettem volna…

— Nem — mondta Néne.

— Igazából azt akartam mondani, hogy azt gondoljuk, esetleg fölvehetünk néhány további lányt az Egyetemre. Kísérleti jelleggel. Mihelyt a vízvezeték-hálózat kérdése megoldódott — magyarázkodott Katángli.

— Ez természetesen a te dolgod.

— És, és, úgy tűnt nekem, hogy mivel láthatólag a sors úgy akarja, hogy koedukált intézménnyé váljunk, mondhatni, úgy tűnt nekem, azaz…

— Nos?

— Ha esetleg lehetőséget látnál arra, azaz, vajon elfogadnál-e egy Tanszéket.

Hátradőlt. A kockacukor gyufaszál görgőkön elhaladt széke alatt, a rabszolgahajcsár hangyák nyikkantásai pont a hallásküszöbön.

— Hmmm — morfondírozott Néne. — Végül is, miért ne? Mindig is szerettem volna egy olyan nagy fonottat, tudod, aminek a tetején van az a napellenzőszerűség. Ha nem túl nagy probléma.

— Nem teljesen erre gondoltam — jegyezte meg Katángli, majd sietve hozzátette —, ámbár egész biztos vagyok benne, hogy el lehet intézni. Nem, úgy értem, nem jönnél-e el és tartanál előadásokat a diákoknak? Néha-néha?

— Miről?

Katángli tapogatózva tárgyat keresett.

— Gyógyfüvekről? — kockáztatta meg. — Mi itt nem nagyon értünk a gyógynövényekhez. Meg kobakológiáról. Esk sokat mesélt nekem a kobakológiáról. Lenyűgözően hangzik.

A kockacukor egy végső rándulással eltűnt egy közeli fal repedésében. Katángli odabiccentett.

— Rengeteg cukrot fogyasztanak — tájékoztatta —, de nincs szívünk bármit is tenni ellenük.

Néne homlokát ráncolta, aztán a város fölötti párán át a távoli Kostetőn csillogó hó felé intett.

— Hosszú az út — mondta. — Az én koromban nem mászkálhatok folyamatosan ide-oda.

— Vehetnénk neked egy sokkal jobb söprűt — ajánlotta Katángli. — Olyat, amit nem kell beugratni az indításhoz. És lehetne, esetleg lehetne itt egy saját lakásod. És megkaphatnád az összes ócska ruhát, amennyit csak elbírsz — tette hozzá a végső titkos fegyverhez folyamodva. Rendkívül bölcsen időt fektetett némi társalgásba Mrs. Körömlobbal.

— Mmf — morrant Néne. — Selyem?

— Fekete és vörös — bólogatott Katángli. Egy fekete és vörös selyembe öltözött Néne képzete csörtetett át elméjén, s nagyot harapott a palacsintába.

— És talán elvihetnél néhány diákot a kunyhódba nyaranta — folytatta Katángli —, extramurális tanulmányokra.

— Ki az az Extra Murányi?

— Úgy értem, biztos vagyok benne, hogy rengeteg dolgot tanulhatnának.

Néne fontolóra vette. Az árnyékszék okvetlen alapos utánanézésre szorul, még mielőtt az idő túlságosan fölmelegszik, s tavaszra a kecskeól is érett lesz a kiganajozásra. A Gyógyfüves ágyás fölásása is fárasztó munka. A hálószoba mennyezete kész gyalázat, s néhány cserepet is vissza kéne erősíteni.

— Gyakorlatias dolgokat? — kérdezte elgondolkozva.

— Abszolúte — válaszolta Katángli.

— Mmf. Nos, majd meggondolom — felelte Néne, halványan tudatában annak, hogy az első randevún nem szabad túl messzire menni.

— Esetleg nem bánnád, ha együtt vacsoráznánk ma este, és akkor tudatnád velem? — kérdezte fölcsillanó szemmel Katángli.

— Mi lesz vacsorára?

— Hideg pecsenye és krumpli — Mrs. Körömlob jól végezte a dolgát.

Tényleg az lett.

Esk és Simon folytatták a mágia egy teljesen új fajtájának kifejlesztését, amit senki se értett pontosan, de amit mindazonáltal mindenki nagyon érdemlegesnek és némileg vigasztalónak talált.

Talán ennél fontosabb, hogy a hangyák az összes kockacukrot, amit el tudtak lopni, egy kis cukorpiramis építésére használták az egyik üreges falban, amibe aztán, nagy ünnepélyességgel, eltemették egy döglött királynő mumifikált tetemét. Az egyik parányi, titkos teremben fölvésték a falra, rovarhieroglifákkal, a hosszú élet valódi titkát.

Tökéletesen igazuk volt, és a dolog valószínűleg fontos következményekkel járt volna az egész világegyetem számára, ha, a következő Egyetemet elárasztó árvíz teljesen el nem mosta volna.

Jegyzetek

1

Utalás egy angol népdalra, She Moved Through the Fair, amit többek között Van Morrison is lemezre énekelt (a ford. megjegyzése).

2

Aki a felette levő névleges Arkrektor helyett az ügyeket intézi a brit egyetemi hierarchiában (a ford. megjegyzése).

3

Gormenghast ősi, düledező kastély Mervyn Peake „Gormenghast” trilógiájában (a ford. megjegyzése).

Content

Terry Pratchett
Egyenjogú rítusok

Jegyzetek