Райнов Богомил

Пан Ніхто — Збірка

Богомил Райнов

ПАН НІХТО

Перекладено за виданням: Богомил Райнов. Господин Никой. — София, Народна младеж, 1967.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Вечірнє небо над Афінами казкової краси: темно-синє, безмежне, усіяне великими мерехтливими зорями.

Трохи інакшим видається воно, коли дивитись на нього крізь тюремні грати. А я саме крізь них і дивлюся на небо. Тому мені зовсім байдуже до мерехтіння південних зірок. Я припав до грат лише для того, аби не чути нестерпного смороду сечі, якою просякли камера.

— Нікчемний зраднику! — чую позад себе хрипкий, утомлений голос.

Я не відповідаю; припавши до грат, жадібно вдихаю нічну прохолоду.

— Ми гниємо у в'язницях за соціалізм, а такі зрадники, як ти, тікають від нього! — чую той самий голос.

— Заткни пельку, тварюко! — кидаю у відповідь, не обертаючи голови.

— Мерзенний, нікчемний зрадник — ось хто ти! — знову чується із глибини камери.

Отак знехотя ми обмінюємося «люб'язностями» вже п'яту добу. Відтоді, як його посадили в цю камеру і я необачливо прохопився, що втік з Болгарії, цей тип безперервно обзиває мене негідником і запроданцем. Він нібито македонець десь з-під Салонік, видає себе за визначного революціонера, та, мабуть, це звичайнісінький провокатор, якого підсадили до мене. Я зовсім не цікавлюсь ним і міг би терпляче слухати його лайки, якби він хоч трохи урізноманітнював їх. Погодьтесь, коли тобі, як з тієї зачовганої пластинки, сто разів на день повторюють одне й те саме: «Нікчемний зрадник», — це, зрештою, набридає.

Мій сусіда ще раз промовляє завчену фразу, та я не реагую. Він замовкає. Я рвучко обертаюсь і од вікна прямую до дерев'яних нар, засланих смердючою ковдрою. Це моє ліжко. Свіже повітря подіяло на мене, як снотворне, і я випростуюсь на нарах, щоб хоч трохи покуняти, доки мене не збудять. Бо ж, помітивши, що я заснув, мене відразу зганяють з нар, ведуть до пустої напівтемної кімнати і там спрямовують у вічі яскравий промінь настільної лампи і починають обстрілювати запитаннями, такими ж одноманітними, як лайка мого набридливого співмешканця: «Хто послав тебе за кордон?», «З ким тобі наказано зв'язатися?», «Які маєш завдання?».

На кожне з цих запитань я щоразу відповідаю однаково. Та кожна моя відповідь неодмінно породжує нове запитання, наступна відповідь — ще запитання, і так триває годинами, аж поки від надто яскравого світла в мене перед очима починають спливати червоні кола, а від утоми тремтять коліна. Іноді котрийсь із допитувачів зненацька підхоплюється з місця і горлає мені в обличчя:

— Ач! А минулого разу ти казав зовсім інше!

— Нічого іншого я не казав, — спроквола відповідаю, силкуючись утриматись на ногах. — Я не міг говорити нічого іншого, бо все, що сказав, — свята правда.

Часто допитувач виявляється менш витриманим за мене і дає волю своїм нервам, нагороджуючи мене кількома ляпасами.

— Хочеш нас обдурити? Кроть твою ма! Зараз я покажу тобі, як розмовляють з такими, як ти, брехунами!

Якщо ж не зважати на ці відхилення, допит загалом ведеться одноманітно: ті самі запитання і однакові відповіді. А за кілька годин, як тільки допитувачі помітять, що я задрімав на своїх смердючих нарах, починається все з початку.

Але сьогодні події розгортаються трохи незвично. Мене привели не у велику напівтемну кімнату, а в іншу — значно меншу. За столом стояв низенького зросту, опецькуватий чоловік з лискучими залисинами. Він подав знак конвоїрові залишити нас, показав мені на стілець і вийняв з кишені сигарети. Перша сигарета за шість місяців! Добре, що я сів, бо інакше, напевно, втратив би рівновагу від запаморочення.

Опецькуватий терпляче ждав, поки я кілька разів затягнувся сигаретою, а тоді добродушно всміхнувся й проказав:

— Вітаю вас. Нарешті ваші муки скінчились.

— Тобто?

— Ми повертаємо вас до Болгарії.

Я так щиро жахнувся, що, якби чоловік за столом був ідіотом, то й тоді б помітив це. Однак він удав, ніби нічого не бачить, хоч насправді уважно пильнував за мною.

— Ну то як, задоволені?

Я помовчав, мовби опановуючи свій переляк. Потім машинально відклав сигарету і сказав:

— Отже, повертаєте, щоб мене ліквідували… Але скажіть, бога ради: яка вам з цього користь?..

— Ну-ну, — заспокійливо махнув рукою коротун. — Ніхто вас не каратиме. В найгіршому випадку трохи всиплють за те, що не виконали завдання. Та ви поясните їм, що у Греції дурнів нема. Так я кажу?

І він знову добродушно засміявся.

— Стривайте! — схвильовано вигукнув я. — Мене там розстріляють, я знаю це! Благаю вас, не повертайте мене туди!

— Можна й так! — погодився раптом опецькуватий. — Але в такому разі ви гнитимете в тутешніх в'язницях. Навіщо нам болгарські комуністи, в нас і своїх вистачає.

— Я не комуніст. А то б чого я тікав за кордон? Якщо хочете, тримайте мене у в'язниці, але не відправляйте в Болгарію! У в'язниці людина все-таки живе…

— Гаразд, — засміявся коротун. — У вас буде таке життя, що ви самі радніші будете вмерти. — Потім він зовсім іншим тоном додав: — А найкраще — зізнатись у всьому. Зізнайтесь — і я урочисто обіцяю вам, що ми повернемо вас додому. Нічого лихого ми не заподіємо вам: ви ще не встигли вчинити ніякого злочину. Отже, вас негайно відправлять на батьківщину.

— Та збагніть ви нарешті, що мені нема в чому зізнаватися! — вигукнув я, втративши терпець. — Кажу вам святу правду: я втік, щоб пожити на волі! Втік, бо там мені не було життя! Я втік, утік, розумієте?

Чоловік простяг пухкеньку руку, наче хотів захиститися від моєї істерики, а другою натиснув кнопку.

— Виведіть його!

Вартовий вивів мене, підштовхуючи в спину. Я йшов довжелезним порожнім коридором, намагаючись угамувати свої думки, а чийсь голос насмішкувато шепотів мені на вухо: «Можеш пожалітися таткові й мамі!»

Це сталося в обідню пору. Зараз уже вечір, а мене й досі не чіпають. Немов усі забули про мене, всі, крім мого співмешканця, котрий через кожні п'ять хвилин нагадує мені про те, що я зрадник. Мене облишили. Та я певен: тільки-но спробую заснути, вони зараз же прийдуть і розбуркають мене.

Нари огидливо брудні, насичені задавненим смородом людського поту. Я лежу горілиць, — так менше дошкуляє той сморід, — і намагаюсь не думати про те, що чекає на мене. Я вже обміркував усі можливі варіанти й вирішив, як діяти в кожному окремому випадку. Тож на сьогодні досить, можна відпочити. Адже думки неабияк стомлюють. Як і оті безглузді звинувачення мого сусіди.

— Вставай!

Голос долинає здалеку, і я не зважаю на нього.

— Вставай!

Тепер голос лунає виразніше. Я чую не лише звук, а й стусана в бік. Отже, не помилився: не встиг заснути, як розбудили знову.

Розплющую очі. Вартовий штурхає мене важким черевиком. Поруч з ним стоїть один з моїх постійних допитувачів.

— Вставай! Ти що, оглух!

Мене привели до тієї самої кімнати. Але зараз опецькуватого немає. Замість нього біля темного вікна спиною до дверей стоїть стрункий сивоголовий чоловік у бездоганно скроєному сірому костюмі. Люди, які супроводжували мене, залишають кімнату, зачинивши двері. Сивий ще з хвилину дивиться у вікно, ніби не помічаючи мене, потім ліниво обертається і з цікавістю розглядає мене.

— Пан Еміль Бобев?

Я киваю, трохи здивований таким звертанням. Досі ніхто тут не величав мене паном.

— Моє прізвище Дуглас. Полковник Дуглас, — відрекомендовується чоловік у сірому.

Знову киваю, чекаючи, що буде далі.

Далі з'являється пачка сигарет «Філіпп Моріс».

— Курите?

Киваю втретє, беру сигарету, припалюю, про всяк випадок зіпершись рукою на край столу.

— Та сідайте ж!

Сідаю на стілець біля столу. Сивий також сідає, але не в крісло, а на ріжок столу, глибоко затягується сигаретою і уважно оглядає мене безбарвними очима. В нього все якесь безбарвне, наче від надмірного миття: солом'яні брови, бліді, аж білі, губи, світло-сірі очі.

— Повезло вам, чи не так?

Він знає болгарську мову, але розмовляє з виразним акцентом.

— Тобто? — обережно запитую я.

— Тобто прагнули свободи, а опинились у в'язниці! — відповідає чоловік у сірому і раптом заходиться сміхом, аж надто гучним як для такої непоказної людини.

— Всяк буває, — промимрив я, відчуваючи приємне запаморочення від тютюну.

— Наше життя, пане Бобев, це ланцюг везінь і невезінь, — повчально вимовляє сивоголовий, уриваючи сміх.

Я мовчки палю сигарету, оповитий нікотиновим туманом.

— Отже, треба мати терпіння і чекати, що викине доля; вона може всміхнутись і бути щасливішою за нинішню.

Дуглас розмірковує банально, але логічно, тому я не перебиваю його. А він, здається, хоче втягнути мене до розмови.

— Чи не розповіли б ви мені про дотеперішні свої пригоди, спокійно й щиро, як другові…

— Знову? — страдницьки дивлюся на нього.

Сивий підводить безбарвні брови, ніби здивований такою реакцією. Це ще дужче дратує мене.

— Чуєте, пане Дугласе: ви кажете про везіння в житті, але тут ідеться про звичайнісіньке тупоумство. Дурні, які ось уже протягом півроку тричі на добу влаштовують мені допити, не можуть збагнути, що я не маю ніякого відношення до болгарської розвідки. Я розповів їм усе про своє життя, відколи пам'ятаю себе, але ці ідіоти…

— Тс! — чоловік у сірому змовницьки прикладає до губів пальця, чиркнувши на стіну так, ніби побачив крізь неї прихований десь поблизу апарат для підслухування.

— Вони не варті й мідного шеляга, — буркнув я. — Нехай слухають, якщо мають бажання. Нехай чують, що вони ідіоти…

— Та-а-ак, — непевно мовив полковник. — Чи не продовжити нам розмову десь у більш підхожому місці? Де б ви мали змогу заспокоїтися і почувати себе певніше.

— Я вже не вірю в чудеса, — байдуже відказую йому. — Перестав вірити навіть у минуле.

— Я поверну вам віру, — підбадьорливо вимовляє сивий, встаючи зі столу. — Ви маєте друзів, пане Бобев. Друзів, про яких ви навіть не здогадуєтесь.

________

Ресторан оповитий рожевою напівтемрявою. З кутка, де розмістився оркестр, долинає протяжливе квиління блюза. На матово-молочному дансингу кружляють пари. Я сиджу за столиком і дивлюся крізь тютюновий дим на сивоголового. Його обриси тануть, розпливаються, як відображення в струмочку води.

Це запаморочення викликане не трьома келихами шампанського і не десятком сигарет, а тими змінами, що сталися так несподівано і приголомшили мене. «Ланцюг везінь і невезінь», — як казав пан полковник.

Все сталося протягом якихось трьох годин, так швидко, що я навіть всього не запам'ятав. Окремі враження переплуталися в моїй голові, наче знімки, зроблені недосвідченим фотографом на один і той самий кадр. Швидкий рух «шевроле» з різкими поворотами, натискання на газ, вечірні панорами незнайомих вулиць, упевнена рука на кермі та уривчасті репліки з протяжним акцентом: «Ви дуже суворі до наших грецьких хазяїнів… Можливо, їх методи трохи грубі, але ж вони дійові… Недовіра, пане Бобев, це якість, що заслуговує на повагу…»

А згодом — розкішні сходи. Ліфт із дзеркалами. І знову голос Дугласа: «Зараз я поверну вам людську подобу… Я люблю мати справу з гідними партнерами». Розкішна квартира. Буфет з різнобарвними пляшками. Плюскіт води, що наповнювала ванну. І знову голос Дугласа: «Трохи віскі?.. Будьмо… А тепер прийміть ванну й поголіться».

Вода в сніжно-білій ванні аж чорніє, як я намилююсь.

— Правду кажучи, я трохи обізнаний із вашою одіссеєю, — каже Дуглас, обіпершись на двері. — Через те й вирішив допомогти вам. До речі, за що вас вигнали з радіомовлення?

— За помилки у тексті передачі, — машинально відповідаю я, вдруге намилюючись.

— А саме?

— Дурниці: замість слова «капіталізм» було написано «соціалізм», замість «революційно» — «реакційно» і ще дві-три помилки такого ж характеру.

— Інакше кажучи, ви жартували з існуючим режимом, використовуючи офіційні передачі?

— Я не хочу приписувати собі подібного героїзму, — заперечую я, стоячи під душем. — Зрештою, помилки були припущені з вини пришелепкуватої друкарки, а я не вичитав тексту після передруку. Винна була та дурепа, але все окошилося на мені — через моє буржуазне походження і мою поведінку.

— Вашу поведінку… — повторює полковник. — Якою ж була ваша поведінка?

Він допитливо дивиться на мене, а я купаюсь під душем — і раптом шпигає думка: ще шість місяців тому я ніяковів би від цього погляду, а тепер він не справляє ніякого враження. Шість місяців життя в нелюдських умовах цілком достатньо для того, щоб перетворитися на тварину. Та це непогано. Я відчуваю, що за мною тепер постійно стежитимуть очі незнайомих людей. Тож на краще, що я своєчасно згрубів.

— Ви трималися зухвало? — знову запитує Дуглас.

— Очевидно, так їм здавалось. Проте я вам уже казав, що не збираюсь удавати з себе героя. Я жив так, як мені хотілося, і говорив те, що думав. І тільки. Бо не бажав, щоб будували соціалізм моїм горбом…

Я намилив голову й знову став під душ. Тільки-но встиг змити піну, як чую нове запитання полковника:

— Ваш батько був, здається, книгарем?

— Книговидавцем, — поправляю я, трохи ображений. — Між іншим, видавав і твори англійської літератури…

— Я — американець, — сухо уточнює Дуглас.

— І американської теж: «Віднесені вихором», «Містер Бербіт», «Американська трагедія»…

— Цікаво, — зовсім байдуже буркоче полковник. — Однак не зловживайте купанням. Віднині ви матимете можливість купатися, коли вам заманеться. З того боку є гардероб із костюмами й білизною. Приміряйте ось цей, гадаю, вам підійде… От і чудово… Ще трохи віскі?

Я відчуваю чистоту свого тіла, і це п'янить мене. Так само, як і дотик чистої прохолодної білизни. Костюм сидить на мені так, наче шитий для мене. Черевики трохи завеликі, але це краще, ніж малі.

— Ви не голодний? Я, наприклад, страшенно хочу їсти.

Знову карколомна поїздка на «шевроле», фасади будинків, що схиляються над нами при поворотах, гуркіт мотора на підвищеній швидкості й різке гальмування під величезним неоновим написом: «Копакабана».

Обличчя Дугласа зникає у сигаретному диму, а я намагаюся звільнитись од легкого запаморочення і збагнути зміст слів, що їх вимовляє полковник:

— Я забув вам сказати, що я полковник розвідки, а не піхоти…

— Хіба не однаково… — процідив я крізь зуби, великодушно махаючи рукою, і наливаю в келих шампанського, намагаючись міцно тримати пляшку.

— Не зовсім однаково. Бо коли б я був полковником піхоти, то не зміг би вам допомогти, а так можу вас запросити працювати на нас.

— Я ладен працювати й на дідька, — не дуже тактовно заявляю. — Працюватиму на кого завгодно, аби тільки мене не вертали назад у Болгарію й не кидали знову до в'язниці.

— Ми пропонуємо вам працювати не на дідька, а на свободу, пане Бобев.

— Гаразд, працюватиму на свободу, — примирливо киваю головою. — Я згоден працювати на будь-кого, тільки б не повертали мене назад.

Якийсь час полковник мовчки стежить за мною. Його губи й очі здаються напрочуд білими навіть у рожевій напівтемряві. Труба і саксофон з оркестру випромінюють сріблясті блискавки й солодкі тягучі звуки.

— Ваші погляди, якщо ви їх маєте, видаються мені аж надто цинічними, — зауважує Дуглас із холодною безбарвною посмішкою.

— Ви вгадали. Але не намагайтесь доводити свою вищість, бо й у вас були б такі самі погляди, якби ви прожили моє життя.

— Гаразд, гаразд, — полковник заспокійливо підносить руку. — І все-таки, що ж підбило вас на втечу?

— Зовсім не прагнення боротися за свободу батьківщини. Моя спонука називається «Младеиов».

— Я вже чув це ім'я. То прізвище чоловіка, з яким ви перейшли кордон, чи не так?

— Вам, мабуть, усе відомо…

— Майже все, — уточнює сивий.

— То навіщо ви розпитуєте? Невже й досі не вірите мені?

— Розумієте, Бобев: якби вам не вірили, ви б сиділи у своїй камері. Давайте вважатимемо розмову на цю тему вичерпаною. Просто я звик усе чути на власні вуха. Та й не люблю працювати з посередниками.

— Гаразд Запитуйте мене про все, що вас цікавить. Я можу відповідати на будь-які питання.

— Йдеться про Младенова, — нагадує полковник. — Що він за птах?

Блюз кінчився. Темні пари розходяться з дансингу в рожеву напівтемінь. До нашого столика підійшов офіціант у білому смокінгу.

— Ще пляшку? — пропонує Дуглас.

— Дякую, з мене досить, — відмовляюсь я. — Не вживаю зайвого.

— Чудова звичка, — погоджується полковник, заперечливо махаючи офіціантові. — Ну, то що ж за один цей Младенов?

— Велике цабе… В середовищі, звісно, колишньої опозиції. Сидів. Потім випустили. Ми випадково познайомилися в забігайлівці й потоваришували. Колишній міністр, але тепер він скотився до рівня шинкарського політикана. «Якби я зміг перейти кордон, то став би асом паризької еміграції», — сказав він мені одного разу. «То перейди, хто ж тобі заважає?»— відповів я. «Не знаю каналів». — «Це можна влаштувати. Але з умовою, що візьмеш і мене». На цьому й зійшлися.

— А ви звідки знали про канал? — запитує Дуглас, пригощаючи мене сигаретами «Філіпп Моріс».

— Тоді я ще нічого не знав. Але моя мати родом з прикордонного села. Мені й раніше спадало на думку попросити одного друга дитинства провести мене через кордон. Правда, це бувало вряди-годи, коли мені аж надто допікали. Я, пане Дуглас, людина дійова і не люблю фантазувати. Перейдеш кордон, а якого дідька робити далі? Хіба найнятися вантажником у Піреї?

Я замовкаю, не зводячи погляду з полковника, немов чекаю відповіді. Його застигле обличчя виразно вимальовується в серпанку тютюнового диму. В моїй голові проясніло. Поводжу довкола очима і за сусіднім столиком помічаю молоду жінку. Мене не обведеш, я добре пам'ятаю: ще хвилину тому цей столик був вільний, а зараз там раптом з'явилася чорнява красуня в строгому темному костюмі з срібними ґудзиками, недбало закинувши одну на одну рівні, мов виточені, ніжки.

Дуглас перехоплює мій погляд, та вдаючи, що нічого не помітив, нагадує:

— Ви розповідали про Младенова… Так, так. Лише коли я познайомився з Младеновим, мої мрії про втечу стали реальніші. Младенов — це прапор певної частини політичної еміграції. В Парижі його б носили на руках, і я теж якось би влаштувався біля нього. До того ж цей дідусь подобався мені.

— Він приваблював вас своїми ідеями. Чи не так?

— Ет, ідеї!.. Ідеї в наш час нічого не варті, пане Дуглас. Вони можуть бути лише прикриттям корисливих намірів.

— Невже ви не визнаєте ніяких ідей?

— Ніяких, крім суто негативних.

— А саме?

Мій погляд мимоволі прикипає до жіночих ніжок, що зухвало схрестилися за три метри від мене. Може, вони трохи заповні, але гарної форми. Жінка дивиться кудись у бік дансингу, не звертаючи на мене ніякої уваги.

— Наприклад, я проти соціалізму, — промовляю я, насилу переводячи погляд на свого співбесідника. — Мене ніхто не запитував, бажаю я будувати соціалізм чи ні, — значить, мені хотіли силою нав'язати його. Але я не знаю, що протиставити соціалізму, і взагалі ці високі ідеї мене не обходять. Досить з мене особистих клопотів. Нехай кожний влаштовується, як сам знає. Це найкраща політична програма.

— Отже, ви до деякої міри анархіст?

— Та-а, — мимрю я, відчувши, що жіночі ніжки знов оволоділи моїми думками, мов нав'язлива ідея. — Якщо вам здається, що я анархіст, нехай буде так. Мені байдуже.

— Що сталося з Младеновим? — повертає полковник на своє, збагнувши, що сусідній столик відволікає мене.

— Сталося так, як я й передбачав. Можливо, я не спроможний на високі ідеї, але людина я досить практична. Через третю особу я запросив свого друга із села до Софії, дав йому грошей, щоб заохотити його, — і ми про все домовились. У призначений час ми з Младеновим прибули в умовлене місце. Друг мій виявився досвідченим провідником, і ми б непомітно перетнули кордон, коли б не та пригода… Та вам усе, мабуть, відомо…

— В загальних рисах. Однак не завадило б почути про це ще раз.

Я гублюся. Не тому, що хочу щось замовчати, а тому, що в цю мить оркестр загримів якийсь оглушливий твіст. Пари знову заполонили дансинг і заходилися танцювати з таким завзяттям і вихилясами, що здалося, я от-от матиму морську хворобу від цієї несамовитої хитавиці тіл. Дуглас дивиться на мене крізь тютюновий дим, мабуть, все ще вивчає мене.

— Сталося непередбачене. Нас помітили і відкрили вогонь. Младенов, можливо, й великий політик, але виявився боягузом. Він розгубився й побіг не туди, куди слід. З кущів прямо на нього вискочив прикордонник із автоматом. Коли б я не вистрелив, — там йому був би амінь. Солдат упав. Я потяг за собою Младенова, і ми скотилися косогором на грецьку територію.

Біля нашого столика знову виструнчується офіціант у білому смокінгу. Я кидаю на нього невдоволений погляд, бо він заступає мені сусідній столик.

— Може, ще по чарочці? — звертається до мене Дуглас. — Я не зловживаю питвом, але сьогодні можна зробити виняток.

Я байдуже знизую плечима, і Дуглас киває офіціантові, показуючи на порожню пляшку. Людина в білому смокінгу підхоплює відерце і льодом і, мов привид, зникає. За мить повертається, спритно відкорковує шампанське, наповнює келихи, вклоняється і знову непомітно йде геть. Дама за сусіднім столиком неквапливо обводить чорними очима залу і, ковзнувши ними по нас, зупиняє погляд на вході.

— Будьмо! — каже полковник, відпиваючи з келиха. — Мушу вам сказити, пане Бобев, що саме цей інцидент на кордоні зробив мене вашим прихильником. Ви не дитина і, очевидно, здогадуєтеся, що ваші свідчення належним чином перевірялися. Після цього я — в мене є звичка з дрібниць робити великі узагальнення — вирішив, що ви кмітлива, розважлива й хоробра людина, а значить, можете бути корисним для нас…

— Не знаю, який я, — недбало відповідаю йому. — Знаю тільки, що поки я шість місяців гнив у смердючій в'язниці, Младенов, напевно, безперешкодно дістався до Парижа.

— Може, це й на краще, як кажуть у вас, — всміхається полковник блідими губами.

— Мені краще в Парижі.

— Туди ніколи не пізно. Побуваєте і в Парижі. А втім, судячи з того, як ви задивляєтесь, ви вмієте помічати красу не лише в Парижі.

— О, це зовсім інша річ, — відповідаю я, зніяковіло відводячи погляд од чорнявої сусідки. — Коли шість місяців не бачиш жінки, то звичайнісінька спідниця видається божеством.

— Ви можете вибрати собі жінку, яка вам до вподоби, — зауважує Дуглас.

— Отакої! — саркастично посміхаюся я. — Ви, здається, забуваєте, що на мені навіть костюм чужий.

— Ви кажете про сьогодні, пане Бобев, а я маю на увазі завтрашній день. Завтра ви опинитесь у чудовій віллі, з ванною, садком і всіма іншими вигодами і зможете харчуватись і одягатися, як вам заманеться.

— А що я робитиму на тій віллі?

— Потроху опановуватимете нову професію, — ухильно відповідач полковник, люб'язно наповнюючи мій келих.

— Чи зможу я звідти виходити? — підозріло запитую його.

— Поки що ні…

— Отже, знову в'язниця, тільки вищого гатунку.

Дуглас енергійно крутить головою.

— Помиляєтесь, друже, помиляєтесь. Ідеться не про ув'язнення — це професійна обережність. Згодом ви ходитимете де завгодно. А поки що для розваги підшукаємо вам жінку.

Він лукаво дивиться на мене і широко розводить руки.

— Вибирайте, пане Бобев! Вибирайте кого хочете! Пересвідчитесь на практиці, що полковник Дуглас слів на вітер не кидає.

Сивий обводить рукою залу, багатозначно показуючи на бар, де на високих стільцях сидить з півдюжини красунь. Я обдивляюсь їх і знову втуплююсь у чорняву даму за сусіднім столиком.

— Досить, — піднімає руку Дуглас, усміхаючись блідими губами. — Я зрозумів.

Він підкликає офіціанта і як тільки той з'явився поблизу, щось шепоче йому на вухо. Офіціант улесливо всміхається й прямує до чорнявої.

Мій співрозмовник у сірому костюмі підносить келих і змовницьки підморгує мені, навіть не глянувши на сусідній столик. Він знає, що воля полковника Дугласа — закон.

Шкода тільки, що існують ще й порушники закону. Дама байдуже вислуховує офіціанта, презирливо всміхається і відповідає йому щось не дуже приємне, що згодом той переповість сивому. Полковник невдоволено супить солом'яні брови, відсьорбує з келиха й дивиться на мене:

— Здається, ми помилилися. Дама каже, що вона не з професіоналок, та я ладен битись об заклад, що якраз навпаки. Треба ще звернути увагу на бар.

— Це зайве. І взагалі не турбуйтесь за мене.

Мені зовсім не до шмиги ідея — мати даму на замовлення, і все ж відчуваю, що відмова чорнявої образила мене. Дуглас, мабуть, також трохи розчарований, що не зумів довести своєї всемогутності.

— Нічого, — раптом промовляє він. — Однаково матимете вашу обранку, хоч вона, може, не з професіоналок.

— Яка вона обранка… Облиште цю пихату курву! — зневажливо заперечую я.

— Ні, вона таки буде вашою, і ви пересвідчитесь, що полковник Дуглас не пустомолот.

Він повільно повертає голову, неприязно дивиться на чорняву і підкликає офіціанта:

— Рахунок!

________

Прокидаюсь я в сонячній, блідо-зеленій кімнаті. Миюсь у ванні, що виблискує синьою емаллю й нікельованими кранами. Снідаю в затишному рожевому холі, потім випростовуюсь у м'якому кріслі під жовтогарячим накриттям веранди й дивлюся на буйну садову зелень. Одне слово, обіцяна вілла — вже реальність.

Окрім мене, на віллі тільки двоє — садівник і прислужник. Вони в моєму розпорядженні, а я — в їхньому, бо їм, мабуть, наказано пильнувати мене. Мені так і кортить кинути їм: «Займайтеся своїми справами, я не такий дурний, щоб тікати з раю!» Але не кажу нічого, аби тримати їх у постійному напруженні.

Взагалі я не дуже балакучий. Життя навчило мене: коли багато базікаєш, неодмінно ляпнеш зайве, інші ж використають це проти тебе. Отже, якщо хочеш поговорити, говори подумки. Розмови призводять до самовиказування, а в житті заведено так: хто менше розкривається, того важче вразити.

Беру пачку «Філіппа Моріса», залишену чиїмись дбайливими руками, запалюю сигарету і знову задивляюся в садок. Сріблясті маслини аж побіліли на сонці. Листя помаранчевих дерев темне й густе, а за ними чорною стіною височать кипариси. Цей райський куточок досить густо засаджений деревами, щоб нічого не видно було довкола.

За стіною кипарисів гуркоче автомобіль, зупиняючись десь поблизу. Потім біля вхідних дверей лунає дзвоник, і невдовзі в холі позад мене чути швидкі, впевнені кроки.

Повертаю голову. Наді мною схиляється бліде, безбарвне обличчя полковника Дугласа, яке немов допіру побувало в хімчистці.

— Доброго ранку! Як настрій? — промовляє він з виразним акцентом.

— Дякую, все гаразд, — відповідаю я, підводячись.

Полковник не сам. Ліворуч нього стоїть низенький чоловік у білому капелюсі й чорних окулярах.

— Пан Гарріс буде вашим учителем, — пояснює сивий, відрекомендувавши нас один одному. — Ви, якщо не помиляюсь, добре володієте французькою?

Я ствердно киваю головою.

— От і чудово. Пан Гарріс ознайомить вас із матеріалом, потрібним для вашої майбутньої роботи. З усіх питань звертайтеся до нього. Я певний час не бачитимуся з вами, та це не означає, що я не думатиму про вас. На все добре і приємного дозвілля!

Полковник кривить бліду посмішку, потискає мені руку і йде до дверей. Але я наздоганяю його біля виходу.

— Пане Дуглас! Можна вас на два слова?

— Звичайно, — відповідає він незворушно.

— Прошу вас, не повертайте мене туди!

— Я матиму на увазі ваше прохання, — байдуже промовляє полковник. — А ви теж пам'ятайте, що я не всемогутній. Такі речі вирішують інші люди.

— Якщо я повернусь туди, мене відправлять на той світ. Адже ви обіцяли послати мене до Парижа! Я чудово знаю мову і можу бути корисним для вас.

Полковник пронизує мене поглядом безбарвних, стомлених очей і каже лагідно, як дитині:

— От що, друже: при нагоді ви побуваєте і в Парижі, і ще багато де, житимете в затишних будиночках, як оцей, відвідуватимете розважальні заклади, матимете вродливих подруг і взагалі радітимете свободі. Але всі ці радощі треба оплачувати напруженою роботою і певним ризиком, пане Бобев! Ви не дитина й добре розумієте, що на цьому світі ніщо не робиться задарма.

Він махає мені рукою і швидко зникає, перш ніж я встигаю сказати йому що-небудь. Та, зрештою, це зайве. Я й справді не дитина і розумію, що мою долю вже вирішено якимись незнайомими людьми в невідомих канцеляріях під час розмов, про які я ніколи не дізнаюсь. Розкішна вілла і все інше — це блеф, що прикриває жорстокий присуд: перекинути мене назад через кордон на той бік. Невідомо тільки, коли й для чого саме.

Я повертаюся в хол. Пан Гарріс, поклавши на стіл перед себе маленьку чорну теку, сидить на стільці й куняє.

— Якісь неприємності? — люб'язно запитує він, помітивши мій стан. І, не дочекавшись відповіді, додає: — Сідайте тут! Ось так, А зараз почнемо. Гадаю, ви знаєте, що таке криптографія?

Я мовчу, втупившись очима в перську скатертину на столі, і, певна річ, найменше думаю про криптографію.

— За відомою формулою Джона Бейлі, «криптографія — це мистецтво писати в спосіб, незрозумілий тому, хто не має ключа від цієї системи».

Низенький чоловічок дивиться на мене крізь темні окуляри, сподіваючись, напевно, що формула Бейлі приголомшить мене, та я й далі розглядаю скатертину, байдужий до Бейлі і його формул.

— Є різні види криптографії. Зараз ми з вами познайомимося з так званим шифром. Гадаю, це слово вам відоме…

Нарешті пан Гарріс помічає, що мої думки дуже далекі від проблем шифру. Він ввічливо кашляє і додає іншим тоном:

— Пане Бобев! Предмет, який нам треба вивчити, досить складний, часу ж обмаль. Тому я прошу вас уважно слухати мене. Про свої клопоти розповісте потім.

Пан Гарріс відкриває теку, дістає звідти кілька аркушів паперу і, змінивши чорні окуляри на прозорі, перебігає очима папірці й подає один мені:

— Що ви тут бачите?

На папірці через рівні інтервали написано кілька цифр: 85862 70113 48931 66187 34212 42883 76662 18984…

— Числа, — неохоче відповідаю я.

— П'ятизначні числа, — уточнює містер Гарріс. — Ці п'ятизначні числа становлять зашифрований текст. Перед вами шифрограма, якою радянська розвідка попередила Сталіна про підготовлюваний напад гітлерівських армій. Якщо ці числа відповідним чином розшифрувати, вони означатимуть: «Дора директорові через Тейлора. Гітлер остаточно визначив 22 червня днем нападу на Радянський Союз…»

Я знову вдивляюсь в числа, та вони видаються мені надто невинними й банальними для такого драматичного змісту.

— Зараз більшість розвідок користуються для шифру п'ятизначними числами, — веде далі пан Гарріс. — Але кожна розвідка зашифровує й розшифровує тексти за допомогою спеціального секретного ключа. Вам, до речі, треба опанувати майстерність здійснювати ці обидві операції за допомогою одного певного ключа. Ми, звісно, почнемо з найпростіших речей.

________

Шоста година вечора. Знесилений, з важкою головою, лежу в холі на канапі, безтямно ввіп'явши зір у білу стелю. Стеля видається мені не білою, а змережаною п'ятизначними числами, які з божевільною настирливістю стрибають перед очима. Склеплюю повіки, щоб відігнати ці числа, але вони так само миготять в очах. Двох годин занять до обіду і чотирьох після обіду виявилося цілком досить, щоб мені остогидли всі види п'ятизначних чисел.

Дзеленчить дзвоник, та я не зважаю, бо не чекаю ні на кого аж до завтрашнього ранку, коли знову з'явиться пан Гарріс зі своєю зловісною чорною текою. Двері кімнати відчиняються, чути кроки по килиму й м'який жіночий голос наді мною:

— Сплячий красень… Спіть, спіть, не соромтеся.

Розплющую очі, підводжусь. Переді мною чорнява дама з «Копакобани». Вона стоїть, склавши руки на грудях, і розглядає мене з цікавістю, наче експонат в зоопарку. Струнка постать незнайомки в чудовому вбранні: тютюнового кольору костюм з бежевою облямівкою по краях. Цей притамований тютюновий колір наче навмисно вигаданий для її білого обличчя і плавних чорних хвиль зачіски. — Даруйте, промовляю я. — Єдине моє виправдання в тому, що мені снилися саме ви.

— Ви брехун за фахом чи просто аматор? — запитує чорнява без тіні посмішки.

— Не люблю брехати, — сухо відповідаю. — Коли правда не на мою користь, волію мовчати.

— Гаразд, гаразд, — заспокійливо киває гостя. — Ще рано говорити про характер. Краще скажіть, як вас звати.

— Еміль.

— Лише Еміль? — вона здивовано підводить брови (дуже гарні й зовсім природні, між нами кажучи) і потім спроквола додає: «Еміль, або Про виховання»… Нещасний Руссо! Коли б він знав вас, то навряд чи об'єднав би у своєму заголовку ці два несумісні поняття. — Краще облишмо класиків, — пропоную я. — Ваше ім'я?..

— Франсуаз.

— Чим ви дозволите мені спокутувати свою провину? Віскі чи мартіні? — запитую, підходячи до буфета, в якому я вже встиг усе обстежити.

Вся ця балаканина — суцільні дурниці, але якщо розмова почалася нещиро, її вже важко змінити, треба якийсь час побазікати.

— Я віддаю перевагу перно, якщо, звичайно, воно у вас є, — заявляє Франсуаз.

Ця назва викликає в моїй свідомості лише якусь далеку літературну асоціацію. На щастя, чорнява приходить мені на поміч і відшукує в буфеті пляшку перно, на якій написано «Рікар». Потім, знову ж таки спільними зусиллями, беремо з холодильника на кухні кілька кубиків льоду, знаходимо глечик з водою, келихи, виходимо на веранду і розставляємо все це на столику.

Праця зближує людей. Коли ми нарешті сідаємо коло своїх келихів, фальшивий тон розмови змінюється на пристойний.

— Ваш приятель виявився страшенно наполегливою людиною, — звіряється мені Франсуаз, припаливши запропоновану мною сигарету й опустившись у крісло.

Я не знаю, яке справжнє ім'я моєї гості, та, судячи з її вимови, вона француженка. А втім, цього разу мене цікавила не стільки її вимова, як дві стрункі ніжки, що їх вона необережно схрестила перед моїми очима. Я намагаюсь відвести погляд і незручно соваюся в кріслі.

— Вас щось турбує? — невинно запитує гостя.

— Оці ноги…

— Боїтесь, щоб не наступили на вас?

— У переносному розумінні так. На серце.

— Вибачайте. Наступного разу я прийду в бальній сукні. Їх за традицією шиють аж до п'ят.

— Отже, мій приятель наполеглива людина? — запитую, щоб покласти край дурницям.

— Просто нестерпний. Мене тільки дивує, чому ви вирішили діяти не сам, а через нього. Спочатку я була подумала, що ви глухонімий.

— Я соромливий. Надто соромливий.

— Соромливі люди не хваляться своєю скромністю. А втім, ще побачимо.

— І швидко настане це «ще»?..

Жінка кидає на мене швидкий погляд, але тільки промовляє:

— Я страшенно голодна.

— Тут десь є прислужник, але я не знаю, куди він запропастився, — виправдовуюсь я.

— Ви, бачу, знайомі з цим будинком так само, як і я…

— Вгадали, — киваю головою. — Я тут з учорашнього вечора.

— Як же це? — питає Франсуаз, беручи другу сигарету. Підношу їй вогню, потім припалюю сам і двічі глибоко затягуюся для того, щоб виграти час. Тоді пояснюю:

— Це просто неймовірна історія, люба Франсуаз. Увечері, покинувши вашу досить непривітну компанію, ми вирішили зіграти в покер, і наш спільний знайомий програв мені цю віллу…

— … в яку ви негайно ж перебралися, — додає чорнявка. — Що ж, для людини, яка не любить брехні, вигадка непогана. Сподіваюсь, це не єдина страва, якою ви почастуєте мене.

— Боюся, що таки єдина, — скрушно визнаю. — Якщо тільки ми не докладемо спільних зусиль…

— «Еміль, або Про виховання», — сумно вимовляє жінка, гасить у попільниці сигарету й, прикро зітхнувши, підводиться. — Бідолашний Руссо! Та що вдієш… То ходімо, чого ж сидите?

Так ми спільними зусиллями беремось іще за одну справу. За півгодини на столі в холі з'являється щось схоже на холодну закуску: ковбаси, варене курча, рибні консерви і салат. Нестачу їжі якоюсь мірою врізноманітнюють численні пляшки.

Як уже я казав, праця зближує людей. За вечерею ми невимушено розмовляємо про те, про се. З притаманною жіноцтву цікавістю запитує здебільшого Франсуаз, а я задовольняюся відповідями. За шість місяців я набув у цьому певного досвіду, цілком достатнього, аби зрозуміти, що запитання чорнявої, начебто байдужі і на перший погляд зовсім безневинні й щирі, ставляться з метою довідатись про моє минуле, сьогоднішнє і, наскільки це можливо, про майбутнє. Я її, звісно, дурю, імпровізуючи зі сміливістю й легковажністю людини, яка не прагне, щоб їй вірили.

Після однієї такої довгої й вигадливої історії Франсуаз утомленим жестом зупиняє мене:

— Досить. Тепер я маю деяке уявлення про вас. Ви, звичайно, безбожно брешете, забуваючи, що навіть коли людина бреше, в неї іноді прохоплюється правда. Тож краще приступаймо до кави.

Я скоряюсь їй і виходжу на кухню. Жінка йде за мною, стежить за моїми діями. Не зайва обачність, оскільки за своє життя я рідко пив каву і ніколи не готував її. На кухні я знаходжу чималий запас розчинної кави й кави в зернах. Яскраві етикетки розчинної кави викликають у мене більше довіри. Я висипаю в каструлю цілу банку кави, добавляю на око цукру, потім наливаю холодної води і ставлю все це на електроплитку.

Незважаючи на мій рішучий вигляд, мета якого — викликати довіру, Франсуаз заклала руки за спину і скептично спостерігає за моїми діями.

— Бідолашний мій друже, вам бракує не лише виховання, а й глузду, — каже вона, хапаючи посудину і виливаючи з неї все в умивальник. Потім береться за каву сама.

Нарешті кину приготовано, а згодом — і випито. Франсуаз дивиться на свій годинник.

— Мабуть, пора закінчувати ці відвідини, — каже вона, гасячи сигарету.

Ця жінка зовсім не дбає про економію — всі сигарети гасить недопаленими.

— Ви жартуєте? — запитую, намагаючись вгадати, правду вона каже чи жартує. — Бал тільки починається.

— Ах, я й забула про маленьку дрібницю, — відповідає Франсуаз, підводячись.

Вона виходить на середину холу, визивно піднімає до волосся руки, демонструючи свій високий бюст, і майже з прикрістю промовляє:

— Я маю роздягтися сама чи ви допоможете мені?

Я уважно дивлюся на неї, потім відводжу погляд і встаю.

— Ви далеко заходите у своїх жартах, — відповідаю якомога байдужіше.

— Які ж це жарти? — скидає очима чорнява. — Хіба ви не для цього кликали мене? А тепер, коли я до ваших послуг, чомусь вважаєте це за жарт.

— Помиляєтесь, — сухо відказую я. — Я кликав вас не як вуличну дівицю.

— Значить, сталося непорозуміння. Мені здалося, що вам тільки цього й бракує.

Я не маю настрою сперечатися. Жінка розуміє це і збирається додому. Супроводжую її до виходу. Біля дверей вона обертається, кидає на мене швидкий погляд і м'яким байдужим голосом промовляє:

— Фінал трохи не вийшов… Та нічого, це вам буде уроком на майбутнє: в таких справах треба брати до уваги й думку другої сторони.

Махнувши мені на прощання чудовою білою рукою, вона простує у вечірні сутінки, де біліє довгастий спортивний автомобіль. Я повертаюся до холу в настрої, про який не варто й писати.

________

Якщо випадок колись зведе вас із паном Гаррісом, раджу не піддаватися його сумирному виглядові. Наскільки мені відомо, історія не знала жахливішого інквізитора, ніж цей миршавий чоловічок у чорних окулярах і з чорною текою. Кілька днів підряд він запаморочував мені голову п'ятизначними числами й арифметичними вправами, а потім з диявольською посмішкою заходився навчати мене азбуки Морзе. Й не тільки азбуки, а й управ для пальців.

Коли не зважати на тортури, яким піддає мене Гарріс, моє життя на віллі плине без істотних змін. Садівник і прислужник стежать за мною настільки тактовно, що я майже не відчуваю їхньої присутності. Вільні від чисел та азбуки Морзе години я проводжу переважно під жовтогарячим накриттям веранди. Випроставшись у кріслі, неуважливо споглядаю побляклу зелень маслин, густо-зелені помаранчеві дерева і далі — стіну високих кипарисів, думаючи про те, що чекає на мене попереду.

Зрештою, майбутнє неважко собі уявити: думка про нього щоразу викликає неприємне відчуття в шлунку, як після надмірного вживання їжі або від страху.

Я не думаю про майбутнє «взагалі», бо не люблю обмірковувати «взагалі» будь-яку справу: сушити голову одним і тим же обридає, ти це й зайве. Мій мозок зайнятий розробкою необхідних дій для кожної можливої зміни обставин. Бо ж обставини так чи інакше зміняться і то, напевне, скоро і навряд чи на мою користь.

У перервах між роздумами я часто згадую Франсуаз. Після стількох місяців самоти думки про чорняву красуню викликають у мене далеко не снотворні картини. Щоб відігнати їх, переконую себе, що сама Франсуаз мене аніскільки не цікавить, — мене приваблює тільки жіноче тіло. Але це неправда. І хоч у світі, де ми живемо, не обійтися без брехні, обманювати самого себе просто безглуздо. Коли б мене вабило тільки жіноче тіло, — в «Копакабані» є широкий вибір. Але після Франсуаз жодна з тих жінок не цікавить мене. І все ж я задоволений, що того дня не кинувся на чорнявку. Нехай бачить, що ми бідні, але чесні або ж хоч здатні вдавати, що чесні.

Якщо деякі мої сумніви виявляться небезпідставними, Франсуа і повинна знов з'явитися на моєму обрії. Якщо ж ні, то ми зустрілися й розійшлися:і нічийним рахунком.

Минув цілий тиждень мого перебування на віллі, поки чорнявка завітала до мене вдруге. Це сталося надвечір — о порі, коли самотність гнітить навіть таких людей, як я, — тобто тих, кого життя наділило тільки самотністю. Я саме знімав піжаму, щоб надягти нову білу сорочку, як раптом чую дзвоник. Коли Франсуаз входить до холу, я саме вожуся з краваткою.

— Добрий вечір. Ви прокинулися чи збираєтесь знову лягати? — запитує вона, дивлячись на мене із вибачливою цікавістю.

— Ні те, ні друге. Просто готуюся до зустрічі з вами, — скромно відповідаю я.

— Яка інтуїція… Схоже, що кохання робить людей ясновидцями.

— І зненависть теж.

— У такому разі мені, мабуть, краще піти.

— Дозвольте, я хоч пригощу вас кавою.

— Невже ви настільки ненавидите мене? Краще вже пригостіть ляпасом.

— Гаразд, не будемо лаятись, — примирливо бурмочу я. — Пригощу вас келихом перно, а ви мене — кавою.

Вдягаю піджака і прямую до буфета, намагаючись обмежуватись лише суто діловими рухами й не дивитися на Франсуаз, бо сьогодні вона ще більше збуджує мене. Не знаю, чим це викликано: тим, що образ цієї жінки переслідував мене цілий тиждень, чи її визивним туалетом, але присутність Франсуаз знову впливає на мене як ідея фікс. На ній світло-синій костюм, який щільно облягає її форми, й поплінова блуза в синьо-шоколадних квітах. Я вже не кажу про імпозантні обриси бюста. Пастельно-синій колір надає її волоссю, чорним очам та білому обличчю якоїсь майже неймовірної ефектності. Цій жінці личать усі кольори.

— Ви, певно, збиралися кудись? — цікавиться гостя, поки я пораюсь із пляшками й келихами.

— Не вгадали. Я звідси не виходжу.

— Правда? Навіщо ж тоді цей вишуканий вигляд?

— Так, для самопочуття.

— Сьогодні ви говорите якось незрозуміло.

— Що ж тут незрозумілого? — відповідаю я, кидаючи в келихи лід і наливаючи питво. — В такий час люди, як правило, виходять розважатись, поспішають у ресторан або на побачення. От і я приготувався, наче теж кудись іду. Це створює ілюзію, нібито і я такий, як інші.

Жінка кидає на мене свій звичний швидкий погляд і каже:

— Мені здається, що замість такого сеансу самонавіювання простіше було б вийти, як це роблять усі.

— Згоден, — схвально киваю головою. — Тоді допоможіть мені винести все це начиння на веранду.

Якийсь час ми сидимо під жовтим накриттям, п'ємо з холодних запітнілих келихів, випускаючи в повітря цівки тютюнового диму.

— Ви не відповіли мені, — нагадує Франсуаз.

— Значить, не мав бажання відповісти.

— Це нетактовно…

— Чому? Ви теж не про все розповідаєте.

— Наприклад?

— Будь ласка: чому ви приходите сюди? Я не повірю, якщо ви переконуватимете мене, буцімто не можете без мене жити.

— Не хвилюйтесь. Я брешу помірніше, ніж ви.

— Чому ж тоді?

— Нещасна ви людина! Скільки вам треба ще прожити на цім світі, доки збагнете, що найбільша втіха кожної жінки — задовольнити свою цікавість? Ви викликали в мені цікавість до себе. Ваш посередник, який заманив мене сюди, ваше відлюдництво у цій віллі, яка, звичайно, не належить вам, не кажучи вже про безліч вигадок, що ними ви пригостили мене, — все це дуже загадкове.

— І не здогадувався, що в мене такий загадковий вигляд. Але якщо так, спробую зберегти його, щоб не втратити такої клієнтки.

Франсуаз підводиться, робить кілька кроків по веранді і зупиняється біля мого крісла. Це, звісно, продуманий маневр, а можливо, й наслідок звичайного пригнічення. Я не дуже цікавий співрозмовник… Цього разу я вже не можу відвести очей од її стрункої звабливої постаті, — вона заступила мені весь виднокруг. Я підводжусь, наче загіпнотизований.

— Скажіть, Емілю… — вона замовкає, ніби їй важко вперше вимовити моє ім'я.

— Що? — шепочу я пересохлими вустами, намагаючись щось розгледіти в темряві її чорних очей.

— Скажіть… ви мене справді кохаєте?

— Не меліть дурниць. Між такими, як ми, не може бути справжнього кохання, — відповідаю я.

І обіймаю її округлі тугі плечі.

________

Після азбуки Морзе беремося за тайнопис. Я вивчаю всілякі рецепти, хімікалії, слухаю технічні настанови. Знання пана Гарріса невичерпні і бездоганні — справжня енциклопедія. Об'ємиста й корисна енциклопедія, яка навряд чи скоро побачить світ, бо назва їй — «Довідник шпигуна». Шкодо, що невдовзі Гарріс візьме під пахву свою чорну теку й подасться читати лекції новому дебютантові, я мене пошлють складати іспити шпигунства в країні, з якої я ледве втік.

Непокоїть мене й інше. З кожним днем я все більше усвідомлюю, що заняття наближаються до кінця. Поки що мене вчать теорії. Про те, що буває потім, я не раз чув у Болгарії: замість Гарріса з'явиться Дуглас чи хтось інший і викладе конкретний план операції, який я змушений буду не тільки завчити напам'ять, а й здійснити на практиці.

В ці дні напруженого очікування єдина втіха для мене — Франсуаз. Побоювання, що після першої фізичної близькості вона надокучить мені, не справдились. Либонь, через те, що ми з Франсуаз, хоч таке трапляється рідко, аж надто рідко, підходимо одне одному. Й саме тому, що вона не належить до так званих «солоденьких жіночна», Насолода, зрештою, колись, а часто й першого разу, обертається гіркотою. Прагнеш охолоджувального напою, а маєш клейкий сироп петицій і примх. А Франсуаз мені цим не загрожує. Після нашої першої безсонної, п'янкої ночі вона вдоволено кинула крізь прочинені двері ванної:

— Ти виявився аж надто стомливим коханцем, наче дикун. Добре, що більшість не такі, як ти.

У такий же спосіб Франсуаз і надалі виявляла свою прихильність до мене. Все ж це краще, аніж коли б вона вішалася мені на шию, волаючи: «Любий, ну скажи, що ти мене кохаєш!» Особливо коли брати до уваги, що зріст її сто сімдесят два сантиметри і вага відповідна до зросту.

Франсуаз приходить через день і завжди надвечір. Програма наших зустрічей одна й та сама: помірна чарка з помірною їжею, саморобна вечеря й кохання без зайвих балачок. Хтось інший на моєму місці вже, мабуть, вирішив би, що жінка ця нестямно закохана в мене і я став невід'ємною часткою її життя. Я ж відчуваю, що ми обоє прагнемо почути одне від одного щось інше, приховане, те, що не має ніякого відношення до наших взаємин як чоловіка й жінки.

Нарешті одного дня пан Гарріс повідомляє, що моє навчання закінчено, й безбарвним голосом бажає мені успіхів у застосуванні цих знань на практиці.

Увечері, коли ми з Франсуаз, як завжди, сиділи під жовтим накриттям, випиваючи звичну дозу хмільного й обмінюючись компліментами, я вирішив, що час поговорити з нею. Слабший завжди змушений починати першим. Такий закон гри, і проти нього нічого не вдієш, бо вигаданий він не мною.

— Люба Франсуаз, твої дотепи справді вже перевірені часом, але вони одноманітні. Чи не здається тобі, що нам не завадило б змінити тему?

В цих словах не було нічого незвичайного, але мій погляд був досить красномовним.

— А тобі не здається, що нам варто також змінити й місце? — замість відповіді запитала Франсуаз. — Ми так подовгу лежимо під цим накриттям, що я боюся залишитись оранжевою на все життя.

Вона підводиться, сходить трьома мармуровими приступками на алею, що веде в садок. Досі нам чомусь ніколи не спадало на думку прогулятися садком. Я рушаю за нею і, коли ми опиняємось у темній алеї під кипарисами, запитую:

— Ти гадаєш, нас тут не підслуховують?

— А ти як гадаєш?

— Звідки я знаю…

— То кажи те, що знаєш.

— Франсуаз, я хочу до Парижа!

— То й їдь. Щасливої дороги!

— Я не можу без тебе. Тобто я хотів сказати: без твоєї допомоги.

— Чому?

— Бо я опинивсь у безвиході. Тільки ти можеш врятувати мене.

— Невже ти дійшов до того, що тебе має рятувати якась «пихата шльондра», — так, здається, ти висловився перед своїм Дугласом?

— В тебе надзвичайно гострий слух…

Власне, й найгостріший слух не вловив би в гомоні нічного кабаре моєї репліки на відстані трьох метрів. Та я чув, що слух іноді підсилюють за допомогою спеціальної апаратури. Проте зараз мені не до таких дрібниць.

— Франсуаз, ти добре знаєш, чому я на цій віллі і що тут роблю…

— Припустімо, знаю. А далі?

— Мене готують закинути в Болгарію. Звідти я насилу виніс ноги півроку тому, а вони знову хочуть повернути мене туди…

— І ти дрижиш від страху, так?

— Тут не тільки страх. Це покладе край моїм надіям. Усе життя я мріяв про Париж… мій батько отримав французьке виховання… я жив мрією…

— Досить, а то розплачешся.

Сила була на її боці, й Франсуаз, звичайно, скористалася з цього. Я не збирався плакати, але замовк, зрозумівши, що від мене вимагають не сповіді, а відповідей на запитання. Що ж, я вже звик.

В тіні кипарисів невиразно біліє лавочка, та Франсуаз обминає її і зупиняється аж в кінці алеї. Потім подає мені знак підійти ближче і ледь чутно проказує:

— Як ти гадаєш, чи не почати нам усе з початку?

І ми починаємо з початку.

Жінка майстерно задає питання, в цьому я пересвідчився ще за час нашої водевільної розмови. Кожне запитання спрямоване на вузлову проблему, допит провадиться так вправно й напружено, що за п'ятнадцять хвилин Франсуаз витягує з мене все, на що грецька поліція витрачала години.

— Младенов може становити для нас певний інтерес, — зауважує чорнявка, закінчивши допит. — Не знаю тільки, чи буде якась користь із тебе…

— Послухай, Франсуаз: я виконаю будь-яке доручення. Я закоханий у Францію…

Жінка підводить на мене задумливі очі — в притіненій алеї вони великі й сумні.

— Людина, яка не любить своєї батьківщини, неспроможна полюбити іншу країну, Емілю.

Я промовчую. Вона, мов кобра, знає, куди жалити.

— Але не це головне. Ти сам казав, що між такими, як ми, не може бути кохання. Зараз ти злякався. Не виключено, що ти лякатимешся й надалі. Не думай, що небезпечно тільки там, у Болгарії.

— Франсуаз, я не боягуз.

— Цього я не певна. Однак тепер усе залежить від тебе: якщо ти виявишся боягузом, довго не проживеш… Ходімо. Тривалі прогулянки можуть викликати підозру.

— Зачекай, — кажу я. — Для мене немає вороття назад. Сьогодні скінчився курс моєї підготовки. Можливо, вже завтра ввечері мене відправлять за кордон.

Франсуаз була вже рушила алеєю, та по цих словах зупиняється й обертається до мене.

— І ти кажеш це мені тільки зараз? Міг би почекати, ще й прислати телеграму з кордону. Що ж я можу зробити за дві години?

— Врятуй мене звідси. Франсуаз, я вже добре знаю тебе. При бажанні ти можеш зробити все.

Комплімент, сказаний жінці, навіть такій, як Франсуаз, має велику силу. Принаймні більшу, ніж вигуки на зразок: «Заради нашої дружби!» і йому подібні. Франсуаз дивиться на чорну стіну кипарисів, щось обмірковуючи. Її обличчя ледь біліє у вечірньому мороці, але темне, дбайливо зачесане волосся приємно пахне духами «Шанель». Та я не відчуваю її чарів, бо в цю мить бачу перед собою не жінку, а анонімного представника відомства, яке вирішує мою долю.

— Ніколи підготувати навіть якийсь документ, — розмірковує Франсуаз, немов сама з собою. І, помовчавши, раптом додає: — Це гірше. Але спробуємо без документа. Пан Ніхто, родом з Нізвідки. Національність — ніяка…

Вона бере мене під руку і, повільно простуючи до вілли, тихо каже:

— Зараз я піду. Ти проводжаєш мене до дверей, п'ять хвилин вечеряєш, грюкаєш посудом і йдеш до спальні. Гасиш світло, ніби лягаєш спати, потім вистрибуєш через вікно надвір і тут, на краю алеї, перелазиш через огорожу. Зразу ж перед тобою шосе. Збочиш ліворуч. Я чекатиму за третім поворотом.

________

Білий «ягуар» летить по шосе, трохи перевищуючи дозволену швидкість. Обабіч шляху в темряві мерехтять вогні афінських передмість. Угорі на безмежному темно-синьому афінському небі миготять великі зорі. Дивовижне небо, та мені все не випадає помилуватися його красою. Франсуаз, уп'явшись очима вперед, мовчки стежить за освітленою потужними фарами стрічкою асфальту. Я теж мовчу, намагаючись подолати неприємний трепет, острах можливого переслідування.

Я мало вірю в те, що за нами женуться. Все сталося швидко й тихо, точно за планом, розробленим Франсуаз. Невідомо лише, що ми робитимемо далі. Проте, хоч як неприємно ступати в безвість, я не наважуюсь ні про що розпитувати чорнявку, і тільки дивлюся на білий капот автомобіля, який підминає під себе стрічку шосе.

Електричне світло обабіч шосе яскравішає. Автомобіль вихоплюється на вулиці Афін. Франсуаз зменшує швидкість: привертати до себе увагу поліції — то зайва розкіш, та ще коли з тобою людина без документів. Мчимо зі швидкістю сімдесят кілометрів на годину, а мені здається, що ми повземо, як черепахи, і це мене дратує. Намагання якнайшвидше втекти, звичайно, безрозсудливий, тваринний інстинкт. Вирішивши тебе схопити, поліція в наш час не женеться слідом, а перетинає шлях спереду.

Вже за північ. На перехрестях миготять жовті вогники світлофорів: можеш їхати, але будь насторожі. Ми вже звикли до цього. На моєму життєвому шляху рідко коли горіло зелене світло. Майже завжди червоне, в найкращому випадку — жовте. Застережливе жовте око: їдь, але на свій ризик.

Виїздимо на довгий бульвар, знайомий мені з вечірньої прогулянки з полковником. За хвилину перед нами спалахують білі неонові вогні готелю «Великобританія», а навпроти — зелені літери «Копакабани». Їдемо ще кілька хвилин, потім «ягуар» різко збочує в маленьку напівтемну вуличку й зупиняється. Франсуаз бере ключі від машини й виходить.

— Піду зателефоную. Зачекай тут.

Треба чекати, нічого не вдієш. Минає більш як чверть години, в чорнявки нема. Значить, вона не телефонує, а пішла до якогось представника вищої інстанції.

Нарешті Франсуаз повертається, сідає в машину, заводить мотор і дає хід, не проронивши й слова. Їдемо маленькими темними вуличками вздовж парканів залізничних складів і пустирищ. Знову виїздимо на широкий асфальтований бульвар. По один бік бульвару сяють вітрини й барвисті назви фірм, по другий — темніють неясні контури пароплавів, труб і щогли. Мабуть, ми в Піреї. Франсуаз гальмує.

— Вийди тут і почекай.

Автомобіль проїздить ще метрів двісті і зупиняється біля освітлених вітрин. Франсуаз виходить з машини й зникає в дверях якогось закладу. Невдовзі з'являється вже в супроводі чоловіка у чорному костюмі, набагато нижчого від неї. Вони перетинають бульвар і неквапом простують до мене.

— Ось тобі пасажир, — каже Франсуаз, коли вони порівнялись зі мною. — Емілю, це Жак. Відтепер про тебе піклуватиметься він.

— Ходімо, — бурмоче незнайомець, навіть не поглянувши на мене, і веде нас у темряву до пароплавів.

— Прийшли, — незабаром повідомляє він.

Перед нами низенький товарний пароплав з низенькими товстими трубами. На кормі виразний напис: «Етуаль». Чоловік підходить до трапа, простягає Франсуаз на прощання руку, а мені киває, щоб ішов за ним.

— Вирушаєте на світанку, — інформує мене Франсуаз, супроводжуючи до трапа. — Людина, до якої тебе відведуть у Парижі, буде попереджена. Скажеш тільки: «Я — Еміль, мене прислала Франсуаз».

— Спасибі, — відповідаю їй. — Щиро тобі вдячний…

— Годі про це, — заспокоює мене Франсуаз. — Ну, збирайся, бо мені вже хочеться спати.

Вона й справді чудова жінка. Тисну її руку і йду трапом за незнайомцем. Вже на палубі озираюсь на берег, обводжу поглядом просторий набережний бульвар, яскраву низку розважальних закладів і темні громади будівель за ними. Можливо, саме в цей час десь далеко звідси хтось комусь дає наказ заарештувати мене. Але я вже на маленькому хиткому клаптику французької території, і переслідувачі навряд чи знайдуть мене. Треба було б радіти цьому, а я відчуваю в своїх грудях якусь тяжку, пекучу порожнечу. Я самотній, безнадійно самотній серед цієї ночі, цього бульвару, серед громаддя цих будинків і людей, поглинутий темрявою і пригнічений порожнечею.

Франсуаз і досі стовбичить на пристані. Намагаюся спіймати поглядом цю невиразну жіночу постать, вихопити її з порожнечі і махаю їй рукою. І хоч у темряві не видно обличчя Франсуаз, та я уявляю собі, що вона всміхається мені, й відразу чую її м'який незворушний голос:

— Прощавай, пане Ніхто! Щасливого плавання!

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

— Я — Еміль. Мене прислала Франсуаз.

— А, гаразд. Як подорожувалося?

«Препогано. Мене передавали з рук в руки, як поштову посилку», — хочеться відповісти. Та чоловікові за столом, очевидячки, байдуже, як я добирався, отож відказую:

— Дякую, все було чудово.

— Сідайте, — запрошує чоловік за столом. — Курите?

«Курю, та не такі», — крутиться на язику, бо я вже пізнав смак «Голуаз». Та я знову дякую і обережно запалюю страшенно міцну сигарету.

Чоловік за столом якихось півхвилини відверто й по-діловому вивчає мене. Я теж дивлюся на нього краєчком ока. Худорлявий, гостроносий, з пронизливим поглядом і рівними, ніби умисне для погонів, плечима. Смаглява шкіра й коротко підстрижене, мов щітка, сиве волосся доповнюють військовоцивільний вигляд незнайомця.

— Отже, ви — Еміль. Моє прізвище Леконт. Що ви скажете мені про себе, пане Еміль?

Я починаю розповідати, знаючи, що скоро мій монолог перетвориться на запитання й відповіді. Так і сталося. Через дві години, коли в кімнаті було накурено так, що хоч сокиру вішай, і мене занудило від міцного тютюну, пан Леконт переходить до іншого.

— Гаразд. Усе це нам більш-менш відомо. В цьому поки що нас особливо цікавлять ваші взаємини з Младеновим. Ви певні, що зможете стати його довіреною особою?

— Я вже давно його довірена особа.

— Раджу вам не дуже покладатися на те, що ви врятували йому життя. Людство, знаєте, складається переважно з невдячних.

— Я був його довіреною особою ще задовго до випадку на кордоні. Те, що він мені доручив організувати втечу, щось та важить. І потім Младенов знав, що не всі зустрічатимуть його з квітами, дехто може злякатись, відчувши загрозу кар'єрі, тому й казав мені, що йому потрібний відданий помічник і що цим помічником буду я…

— Гаразд, сподіватимемось… А ваш приятель справді дещо передбачив з перебігу тутешніх подій. Младенов — велика політична фігура, і це дратує тих, які бояться бути зміщеними.

Леконт підводиться і ступає п'ять кроків до вікна, що дивиться у закіптюжену вологу стіну. Від неї в кімнаті напівтемно, і навіть н обідній час під запиленим абажуром горить тьмяна електрична лампочки. Спершись кощавими руками на підвіконня, виглядає у вікно, помітивши щось цікаве. Тоді повільно повертається і знову підходить до мене. Я теж пройшовся б по кімнаті, щоб трохи розім'ятися, але незручно, і я мовчки дивлюся на заповнену недопалками фаянсову попільничку.

Леконт сідає на стіл і втуплює в мене гострий погляд.

— Емігрантський центр, в якому вам доведеться працювати, діє головним чином у трьох напрямах: пропаганда серед еміграції, видання журналу і таке інше; збір інформації про становище в Болгарії із залученням до цього співвітчизників, які тимчасово перебувають у Парижі; при потребі — відповідно обробляти їх, щоб не поверталися на батьківщину. Ці три напрями його діяльності, зрозуміло, становлять для нас певний інтерес. Однак найбільше нас цікавить діяльність Центру та окремих його представників на користь американської розвідки.

Леконт заклопотано висуває шухлядку столу, наче шукає якийсь важливий документ, і виймає звідти… ще одну пачку «Голуаз». Неквапом розкриває її, підозріло придивляється, немов впевнюючись, що в ній справді двадцять сигарет, і лише тоді подає мені.

— Дякую. Я вже накурився.

— Куріть, поки молодий. Це в моєму віці курити шкідливо, — бурмотить Леконт.

Попри це зауваження він запалює сигарету, глибоко затягується і випускає ніздрями гострого носа дві густі цівки диму.

— Американці, звісно, наші союзники, та це не заважає їм діяти на власний розсуд, не питаючи нашої думки. А нам зовсім не байдуже знати, як вони діють, надто на нашій території. Це, між іншим, з галузі великої політики, але воно пов'язане з тими скромними завданнями, які нам з вами належить вирішувати. А саме…

Леконт знову підводиться, спирається спиною на стіну за столом, де висить адміністративна карта Франції, і починає викладати мої скромні завдання, для більшої переконливості вимахуючи сигаретою.

— Зрозуміло? — питає він.

— Зрозуміло.

— Повторіть, щоб я був певен, що ви все зрозуміли.

Я повторюю.

— Гаразд, — киває Леконт. — Вам, мабуть, зайве нагадувати, що ваші дії мають бути цілковито конспіративними. Не кажучи вже, що означав би провал для вас особисто, — та це завдало б і нам багато неприємностей. Сподіваюся, що ви виявлятимете спритність у кожному конкретному випадку.

— Я також сподіваюсь, — скромно відповідаю я.

Леконт міряє мене гострим поглядом.

— Припустімо, вам треба зустрітися з мосьє П'єром. Як ви перевірите, що ніхто за вами не стежить?

— Завертаючи за ріг, непомітно озирнуся.

— Добре, — киває Леконт. — А якщо ви бачите позад себе кількох осіб, як встановите, хто саме з них стежить за вами і чи справді стежить?

— Пройду ще трохи, тоді зупинюся й, різко повернувшись, піду в зворотному напрямку, наче збився з дороги. На перехресті озирнуся знову, щоб пересвідчитись, чи не кинувся за мною хтось із тих підозрілих.

— Дуже добре, — схвально киває Леконт. — А якщо ви переконалися, що за вами таки стежать, як ви позбавитесь переслідувача?

— Зупинюсь біля першої ж вітрини, зачекаю, поки він промине мене, і тоді кинуся в якийсь під'їзд.

— Чудово, — киває задоволено Леконт. — Хоч на вашому місці я зацідив би йому по зубах так, щоб уже ніколи не хотілося.

Він дивиться на мене з убивчою вибачливістю, гасить у попільниці сигарету й натискає на кнопку.

— Бідний мій друже, спочатку вам треба пройти найелементарнішу підготовку. Інакше ви не зможете встановити навіть номер взуття вашого Младенова…

У дверях з'являється сержант у чорному мундирі.

— Покличте Мерсьє, — наказує Леконт. І, звертаючись до мене, додає: — Як ви щодо короткого відпочинку у невеличкій віллі поблизу Фонтенбло?

«Мені вже остобісіли ваші вілли й підготовки», — хочеться вигукнути мені, але я промовчую і тужливо чекаю появи того Мерсьє.

________

Рю-де-Параді — довга й непривітна вулиця, врізана в одноманітні блоки сірих будівель. Якщо з її вигляду судити про самий рай, то переконуєшся, що людина даремно тисячоліттями оплакувала своє вигнання з раю. І все ж Рю-де-Параді прикметна одним, що вирізняє її з-поміж сотень інших, схожих на неї похмурих паризьких вулиць. З невідомих причин тут розміщено добру половину посудних магазинів міста. Їх так багато, їхні вітрини настільки захаращені крихким товаром, що так і кортить пустити сюди молодого грайливого слоника, щоб він прогулявся цією вулицею з кінця в кінець.

Рівно дванадцята година. Я ходжу тротуарами Рю-де-Параді, байдуже роздивляючись вітрини. Мене, власне, не стільки цікавить порцеляни, скільки звичайнісінькі темно-зелені двері непримітного будинку за другим перехрестям вулиці. Доходжу до дверей, простую до наступною рогу, потім вертаюся назад. Маршрут доводиться повторювати кілька разів. Нарешті зелені двері відчиняються і на вулицю виходить худорлявий чоловік в трохи заширокому, але модному, бронзового кольору плащі. Я поспішаю назустріч йому. Чоловік упізнає мене, коли ми майже порівнялись.

— Емілю!..

— Бай Марине…

Він нахиляється і незграбно обіймає мене за плечі:

— Що з тобою, хлопче? Відколи ти тут?

— Ось уже три дні. І всі три дні блукаю самотою. Зустрів одного знайомого емігранта, і він сказав, що ти живеш на цій вулиці.

— Ні, тут наш Центр. Ось так. А де ти пропадав досі?

— Де… В Греції, у в'язниці… Довга історія.

— А мені обіцяли відразу ж одпустити тебе… Ну, що було, те було. Головне, що ми зустрілися!

Обхопивши моє плече кощавою рукою, він веде мене вулицею вниз і нерозбірливо бурмоче:

— Тут, за рогом, є кав'ярня, де ми збираємося… Я познайомлю тебе з усіма… Емілю, хлопчику мій, ти не уявляєш, як ти мені потрібний. Нам з тобою доведеться добре попрацювати. Та про це потім. Ось і кав'ярня… Власник її з наших, болгарин…

Кав'ярня виявляється звичайним квартальним бістро, трохи модернізованим рожевим неоном та кількома великими дзеркалами за стойкою. Усередині гамірно і людно — саме обідній час. Младенов зупиняється біля тоталізатора, де стоять двоє, — один з них несамовито тарабанить по автомату, а другий спостерігає за ним.

— Хлопці, знайомтесь: це Еміль, ми разом утікали. А це Тоні Тенев і Милко Ілієв, гарні хлопці, свої люди…

Милко з видимим невдоволенням припиняє гру, щоб подати мені руку, і знову починає натискати кнопки. Тоні привітніший і пробує завести розмову, та Младенов тягне мене далі:

— Потім, потім. Треба познайомити тебе й з іншими.

«Інші» сидять за маленьким столиком у кутку. Двоє з них, мабуть, поважні особи, бо, знайомлячи, Младенов називає їх паном Димовим і паном Кралевим. Пан Димов чи не найголовніший. Це видно з його флегматичної поведінки й знудьгованого виразу. Він низенький, огрядний, обличчя якесь хворобливо-зеленувате. Кралев — смаглявий похмурий чоловік із широкими чорними бровами й таким же масним волоссям, прилизаним на квадратному черепі. Він такий чорнявий, що здається неголеним, хоч, напевне, зранку вже двічі шкрябав бритвою свої щоки. Младенов відрекомендовує мене мало не як опору опозиції комунізму, нагадуючи, що саме я врятував йому життя. Та ні Димов, ні Кралев не звертають на мене особливої уваги. Проте перший милостиво, але байдуже подає мені товсту пітну руку, а другий ледь киває йоржиком.

За столом сидять ще двоє, певно, особи незначні — їх називають фамільярними прізвиськами Ворон і Вуж. Є й жінка, якій має симпатизувати Димов, оскільки вона сидить поруч нього і дозволяє собі називати його Борею. Вона дебела, в якійсь вогнисто-червоній сукні, такій же яскравій, як і пурпурова помада на її губах.

— Пані Марія Кірова, наша відома актриса, — відрекомендовує її Младенов.

— Мері Лямур! — підправляє його відома актриса і великодушно показує на місце біля себе.

Я чемно всміхаюсь, аби показати, що оцінив її великодушність, хоч від Мері Лямур разом з гострим запахом парфумів трохи тхне жіночим потом.

— Гарсоне! — кличе Младенов офіціанта таким царственим порухом, ніби щонайменше замовить пляшку шампанського. — Два пива!

— Як там у Болгарії? — запитує Мері, вирішивши, як дама, підтримати розмову за столом.

— Дуже кепсько, — відповідаю я, с мутнішаючи.

— Звісно, — бурмоче Димов. — Люди невдоволені, товарів немає, ціни ростуть…

Він говорить, стискаючи товсті губи, ніби смокче цукерку. Його товсті, короткі пальці граються ключами від автомобіля, на яких прикріплена срібна пластинка з зображенням скорпіона. Шеф, певно, народився під знаком Скорпіона.

— Я не те мав на увазі, — несміливо зауважую я.

Димов дивиться на мене сонними очицями, немов здивований тим, що я хочу сказати щось таке, чого він не знає.

— Кепсько в тому розумінні, що комуністи добре окопалися. Нема надії на скоре…

— Вибачте, але ви не бачите далі свого носа, — м'яко проказує Димов, все ще смокчучи неіснуючу цукерку.

— Годі тобі, Борисе! — добродушно втручається Младенов. — Я не збираюся робити компліментів, але Еміль Бобев — один з найталановитіших наших журналістів. Комуністи, якби у них був здоровий глузд, повинні б золотом обсипати таких, як він, а не звільняти…

Він бере кухоль пива, який приніс кельнер, чокається зі мною і додає:

— Гадаю, нашому журналові потрібна саме така людина, як Еміль.

— Щоб писати про даремність боротьби з комунізмом, — уперше озивається Кралев низьким грубим голосом.

— І ви теж! Напалися на людину! — стає на мій захист Мері Лямур. — Він каже те, що думає. Як на мене, люди, які кажуть те, що думають, у сто разів кращі за тих, що вислужуються, аби тільки здерти з вас кілька франків, а потім за спиною показати вам язика!

— Дякую вам, пані, — промовляю я, на що вона відповідає милою усмішкою. — Все життя я був досить відвертим і не маю чого запобігати перед будь-ким. І зазнав чимало неприємностей від режиму. Тому зайве доводити, що він мені ненависний. Пишучи статті, ми, звісно, виходимо з тих завдань, що стоять перед нашою пропагандою. Та це зовсім не означає, що нам треба сприймати цю пропаганду за чисту монету. Найперша умова, аби перемогти ворога, — реальне уявлення про його силу.

Ця коротенька промова про політичну зрілість виголошена спокійно, але з необхідною твердістю. Враження саме таке, як я й сподівався: Кралев дивиться на мене з-під товстих вій з одвертою неприязню. Зате Младенова моя впевненість підбадьорила. Він ще раз демонстративно чокається зі мною і одним духом допиває пиво. Димов тримається нейтральної позиції.

— Не гарячкуйте, — примирливо мовить він, солодко копилячи губи, аби не виплюнути неіснуючу цукерку. — Ми люди поінформовані й більш-менш знаємо вашу біографію. І саме тому, що поінформовані, мушу сказати: ні в якому разі не можна піддаватися занепадницьким настроям. У Болгарії ви не могли знати дечого з того, що відомо нам, але ми не звинувачуємо вас. Недооцінювати ворога, звісно, легковажність, але й переоцінювати його — згубно.

На ці слова шеф підкидає вгору ключі з зображенням скорпіона і знову затискає їх у своїй пухкій долоні, мовби підкреслюючи цим, що сказав, як треба було сказати.

— Цілком згоден, — погоджуюсь я, і це повністю розряджає атмосферу.

— То ходімте обідати, — пропонує Димов і підводиться з-за столу.

Решта також підводиться. Младенов дістає з кишені гроші, уважно відраховує кілька монет і залишає їх на столі.

— Мені також треба піти залагодити твою справу, — шепоче він. — Ось тобі моя візитна картка з адресою. Приходь о шостій, поговоримо. На нас чекає багато справ.

Я сиджу біля опустілого столу, захаращеного чашками з-під кави і зеленими пляшками перно. Маю більш як п'ять годин вільного часу й не знаю, як його згаяти. В барі, на оббитому мідною бляхою великому прилавку, лежать поштові листівки — кольорові фото Парижа з ясно-синім небом, білими хмаринками і яскраво-зеленими автобусами. Це наштовхує мене на думку черкнути кілька слів своїм знайомим, як усі порядні люди, прибувши на якесь уславлене місце. Купую п'ять-шість однакових краєвидів з Ейфелевою вежею — найхарактернішою ознакою Парижа, сідаю за прибраний стіл і починаю складати тексти шаблонного в подібних випадках змісту: «Нарешті я в Парижі», «Палкий привіт з Парижа» і т. д. Правду кажучи, люди, яким я надписую ці листівки, не такі вже й щирі друзі, та самий факт, що я комусь шлю листівки, сповнює мене відчуттям, що я не зовсім самотній на цьому світі.

— Тебе залишили розрахуватись? — запитує Тоні, підходячи до мого столу.

Мабуть, втомився стукати по автомату.

— Поки що ні, — відповідаю. — Але може бути й таке.

— І Младенов навіть не запросив тебе на обід?

— Начебто ні.

— Скільки ж він тобі підкинув?

— Ніскільки.

— От скнара! — дивується Тоні.

Він підсовує ногою стільця й сідає навпроти мене. Підходить Милко й теж сідає.

— Покинули людину й пішли собі, — пояснює йому Тоні. — Отакі-то шефи. А як у тебе з грошима? — звертається він до мене.

— Кепсько.

— Шкода, значить, не пригостиш, — усміхається Тоні.

— Пригощу, коли мені підшукають роботу. Младенов обіцяв, що якось влаштує…

— А коли влаштує, то почнеш жити на всю губу, чи не так? Те обіцяли й нам із Милком. Не думай, що в нас грошей як маку. Ей, гарсоне!

Гарсон, який годився б Тоні в батьки, ліниво човгає до столу.

— Щось перехопимо, га? — пропонує Тоні. І, не чекаючи відповіді, замовляє: — Три біфштекси із смаженою картоплею і пляшку вина! Тільки швидше, чуєш!

— Ти часом не журналіст? — знову звертається до мене Тоні.

— Та ніби.

— Тоді щось підшукають. Коли б перекинули тебе на журнал, мені хоч трохи світ розвиднів би. А то зовсім збожеволіли! Де це бачено, щоб двоє працівників робили цілий журнал!

— А хто другий? — запитую я.

— Милко, — відповідає Тоні, немов сам Милко глухонімий.

Йому приблизно тридцять. У нього напрочуд біле обличчя і м'яке світло-каштанове волосся. Більше сказати про нього не можу, оскільки він досі не підводив очей і я не чув од нього жодного слова.

— Хіба у вас немає співробітників?

— Які в біса співробітники! Є один з радіо «Вільна Європа», готує політичні коментарі, та ще напівбожевільний чоботар приносить вірші про велику Болгарію. Ото й усі співробітники…

Похилого віку гарсон вкриває стіл паперовими серветками, ставить вино й келихи, а потім подає біфштекси в пластмасових тарілках. Що й казати — кав'ярня не першорядна.

Якийсь час мовчимо. Тоні, як господар, наповнює келихи і потім замовляє ще одну пляшку. Нарешті каву й по чарці коньяку.

— Тут, брате, грошву підбирають шефи, а для нас із тобою, що крізь пальці впаде, — повертається до попередньої розмови Гоні, закурюючи сигарету.

Я теж закурюю, але не таку, як у нього, бо він курить «Голуаз». Тут, здається, всі курять «Голуаз».

— Щоб мати гроші в Парижі, треба бути шефом або на зразок Мері Лямур, — просторікує Тоні, балакучий після випивки.

— Вона, здається, актриса?

— Ще й яка! Спочатку вертіла задом у кабаре, поки не прилипла до нашого Димова, й витягує з нього гроші. Така актриса!

— Не говорив би ти цього, — тихо зауважує Милко. В нього глухий, трохи хрипкуватий голос. І в цьому нічого дивного, якщо зважити, що він так рідко говорить.

— Чому не можна? Хіба неправда? — огризається Тоні.

— Тобі не треба так казати, — повторює Милко, наголошуючи на слові «тобі».

— Ти диви! А чому? Вона мені тітка чи сестра?

Милко промовчує. Він підводиться, іде до прилавка, розмінює дрібні гроші й прямує до тоталізатора.

— Він зовсім отупів від цієї машини, — довірчо каже мені Тоні. — А взагалі непоганий хлопець. Якщо тобі нічого робити, можна прогулятися. Мене аж нудить тут.

О п'ятій годині, після що кількох таких закладів на Великих бульварах, ми сідаємо на терасі ресторану «Кардинал». Пообіддя вогке й сіре. Вітер жене по небу темні, як дим, хмари. Побіля самих столів суне густий натовп людей. На перехресті вулиць Рішель і Друа утворилося стовпище автомашин, і поліцай, як вітряк, марно розмахує руками в білих пальчатах.

— Можна збожеволіти від цього гамору й нудьги, — каже Тоні, пригладжуючи жовтими від тютюну пальцями довге волосся. — Ні з ким навіть перекинутися словом. Милко балакучий, як риба. Жінки тільки втомлюють мене та й здирають останні гроші. Якщо хочеш, можу тобі підкинути. Є в мене одна русява, з отакими персами. Офіціантка з «Лібр-сервісу» на Єлісейських Полях. Якщо бажаєш, можу влаштувати…

Лице в Тоні трохи зблідло від спиртного. Волосся скуйовджене, тому що він раз у раз поправляє його прокуреними пальцями. Він уже встиг викласти мені все наболіле і тепер повторює сказане.

— Два рома, — замовляє Тоні офіціантові.

— Мені б краще каву, — осмілююсь заперечити я.

— Буде й кава, — заспокоює мене Тоні. — Нам стане часу на все. Якщо вже ти зі мною, то сповна накуштуєшся. Я не такий скнара, як інші.

Він і справді не скнара: щедро розкидає гроші, попри постійні нарікання на безгрошів'я. Взагалі Тоні видається непоганим чолов'ягою, коли не зважати на те, що п'є і базікає більше, ніж треба. Я вже знаю, що він утік з Болгарії п'ятдесятого року, ледве закінчивши гімназію, шукав пригод, «а тепер ось тобі всі пригоди!». Помічав також, — але це між нами, тільки між нами, — що йому часом уривається терпець і він ладен повернутися на батьківщину, але його стримує страх, що там його посадять у в'язницю.

— Поглянь, який навколо хаос і гамір, — каже Тоні, дивлячись на людей, що натовпом сунуть повз ресторан. — Кожен шукає грошей і норовить підставити іншому ногу. — Він підводить на мене скляний погляд і додає: — Коли б я був молодший, то спробував би стати звідником… Краще бути звідником, ніж повією…

— Найкраще не бути ні тим, ні другим, — обережно заперечую я..

— Звичайно, але ж як? Ми не такі багаті, щоб жити чесно. Тим-то й пишемо, що велять, і робимо, що наказують, чекаючи, поки перепаде якийсь франк… Іноді хочеться плюнути на все і піти геть, та не в моєму віці вантажити ящики на ринку. Я вже пройшов це. З мене досить.

Гарсон приносить ром і перебиває черговий уривок з біографії Гоні, вже відомий мені. Для годиться я трохи відпиваю з чарки і, відчуваючи, що сп'янів, кидаю погляд на годинник Тоні.

— Пора йти.

— Куди? До Младенова? На біса тобі цей скнара!

— Треба йти. Я обіцяв.

— Тоді спробуй його трохи обскубти. Скажи, я врятував тобі життя, як тобі не соромно скупитись!

— Скажу, — обіцяю підводячись.

— Якщо він тобі підкине трохи грошенят, дай знати. Я тебе навчу як їх краще використати.

Ми прощаємось, і я йду бульваром Османн. Минаю якесь поштове відділення і згадую, що треба кинути в скриньку листівки зображенням Ейфелевої вежі. Відтак простую далі, користуючись порадами Тоні, як краще знайти будинок Младенова.

Тоні або гарний хлопець, або ж добре виконує своє завдання. Аж надто добре для такого п'янички. Навіть виду не подає, слухає мене, не ставить жодного підступного запитання, — звісно, маленький сеанс, щоб втертися в довіру. Та, на його нещастя, такі номери можуть мати успіх тільки серед простачків.

Рю-де-Прованс, де мешкає Младенов, виявляється близько. Його будинок — старенька закіптюжена чотириповерхова споруда, як, до речі, й усі довколишні. Сходи чисті, в доброму стані, але вузькі й круті, тому я добряче засапався, доки дістався до четвертого поверху. Младенов відчиняє мені з гостинною усмішкою, проводить якимось темним вестибюлем зі спущеними жалюзі й запрошує до просторого холу, безладно обставленого псевдостаровинними меблями.

Кощаве тіло господаря загорнуте в порівняно новий бежевий халат, заляпаний масними плямами. Звичку Младенова вмочувати одяг я знаю ще з давніх зустрічей у нашій квартальній забігайлівці. Тоді я гадав, що це в нього від квапливості й зажерливості, з якою він хапав закуску із спільної тарілки, щоб його не випередили. А тепер бачу, що він не може не замаститися, навіть коли їсть сам.

— Що тобі налити? — гостинно запитує господар, підходячи до буфета.

— Дякую, я вже пив.

— Тоді кави. Вона трохи охолола, але я люблю саме таку.

Младенов приносить дві склянки, для годиться оглядає їх на світло, чи чисті, й наливає з великого кавника схожу на чай рідину.

Кава не те що холодна, а наче вчорашня. Я відставляю склянку на камін, запалюю сигарету і зручно вмощуюся в кріслі. Младенов підсовує ближче до мене стільця й собі сідає.

— Ти прибув саме вчасно, мій хлопче. Нам з тобою треба багато зробити, — вже втретє за сьогоднішній день повторює ту саму фразу дідусь.

Хоч подумки я й називаю його дідусем, Младенов виглядає досить бадьорим як на свої шістдесят років. Він трохи сутулий і кощавий, але ще міцний, як горіх.

— Зробимо все, що треба, — заспокоюю його. — А як щодо мого трудовлаштування?

— Все влагоджено. Було нелегко, але все гаразд. Спочатку обидва пручалися, особливо Кралев: мовляв, ми не знаємо, що він за один, навіщо вам їжак за пазухою. Уся Болгарія знає його, кажу їм, тільки ви не знаєте. Ви про нього теж чули, але вдаєте глухих. Нам саме така людина й потрібна! Вламав їх таки.

Младенов сперся на крісло, нахиляючись до мене:

— Сказати тобі, чому вони впиралися? Бо ти — моя людина.

— Може, й не тільки тому. Після обіду я весь час був з Тоні.

— Тоні — то пусте! — презирливо кривиться Младенов. — Облиш цього п'яничку, він — нешкідливий. Милко також. Ворон і Вуж — це дрібнота, слуги й охоронці, хто їм платить — тому й служать. Всі капості від отих двох — Димова й Кралева.

Дідусь вмовкає, задумливо втупившись у потьмяніле дзеркало над каміном. Потім якось урочисто промовляє:

— Тільки подумати, в чиї руки віддано наші національні ідеали!..

Младенов — політикан старого вишколу. Тому не може говорити про свої особисті справи, не зачепивши національних ідеалів.

— Ти сам мешкаєш у цих хоромах? — запитую я, щоб повернути свого друга до дійсності.

— Сам, хоч вони для мене завеликі й доводиться платити скажені гроші. Я взяв би тебе до себе, вдвох дешевше, але ж не дозволяють…

Він знову нахиляється до мене й шепоче:

— Не буду критися: тут, розумієш, бувають люди, неохочі до зайвих свідків. Тому й наполягають, щоб я був сам.

— Як хочеш. З мене зараз користі ніякої. Я, бай Марине, не маю й ламаного гроша.

Натяк досить прозорий, але це брехня. В мене в кишені куди більше грошей, ніж мені зараз потрібно. Та справа в тім, що я не маю права витрачати їх, доки не забезпечу собі якісь прибутки від Центру.

Младенов, здається, передбачив таку розмову. Він лізе в кишеню халата й витягає п'ять стофранкових папірців.

— Не хвилюйся, без грошей не сидітимеш. Я завжди дбаю про своїх людей. Візьми поки це, а коли одержиш платню, повернеш.

Я швидко, але поважно, як людина, яка думає повертати борг, перелічую гроші і ховаю у внутрішню кишеню. Младенов з неприхованим жалем стежить за моїми рухами, бо ще задовго до мого приходу обміркував неминучу жертву і вагався, дати мені десять банкнотів чи тільки п'ять, — попервах, у пориві великодушності, відрахував десять, а тоді забрав п'ять назад, запевняючи себе, що це привчить мене бути ощадливим.

— То, кажеш, робота? — повертаюсь я до нашої розмови.

— Робота, мій хлопчику, і дуже серйозна. Скажу тобі, що Центр фактично, хоч це й секрет, існує на кошти американців. Люди, звичайно, цінують мене, бо є різниця між політичним лідером Младеновим і якимось там емігрантом Димовим. Це й не подобається Димову. Він крутився, вертівся і вже, здається, встиг декого переконати, що хоч я й впливова фігура, але, бачте, без його ділових якостей. І все стало так, як він хотів: я — це фірма, а справжній шеф — Димов.

— Як же це? То це ти без ділових якостей! — дивуюсь я, хоч і усіх здібностей бай Марина мені відомо лише його вміння непомітно вислизати якраз перед тим, як настає час розраховуватись.

— От і кажи їм! — вигукує Младенов.

— А чому ж ти миришся?

— А хто питає… Якось я поставив питання руба: «Скажіть мені нарешті, хто тут керівник — я чи Димов?» — «Ти керівник, — кажуть, — але й Димов корисна людина, і треба рахуватися з ним». І попередили, що не бажано загострювати взаємини в Центрі. А якщо ті, хто дає гроші, кажуть «не бажано», це означає «не дозволяємо».

— І що ж тепер?

— Я розраховую на тебе. Досі я був сам, без надійної людини, і через те вони просто ізолювали мене. А тепер треба навпаки: ми їх ізолюємо і доведемо американцям, що можемо керувати роботою краще за різних димових. Певна річ, треба діяти делікатно й поступово. Для початку ти візьмешся за журнал. Він на такому рівні, що буде неважко поліпшити його. Це помітять, де треба. Потім ти потрапиш і до іншого сектора. Ми залучимо на свій бік Тоні й Милка. І Димов муситиме відступити. Він хитрий, але піддатливий, і примириться грати другу скрипку. Найнебезпечніший Кралев.

— Що ж воно виходить? Ти заслона для Димова, а Димов — для Кралева…

— Якоюсь мірою так. Принаймні поки що, — супиться Младенов.

— А звідки сили у Кралева?

— Як звідки? Адже він вершить усю роботу. Димов без нього й кроку не ступить, тому танцює під його дудку, не розуміючи, що одного дня той сяде на його місце.

— В чому ж полягає робота Кралева?

— Потім все зрозумієш. Час є, — ухильно відповідає Младенов.

І справді. Я не наполягаю.

— Ми ще продовжимо нашу розмову, — каже бай Марин, поглядаючи на годинник. — Поки що твоя мета — журнал. З нього почнеш завойовувати авторитет. А в потрібний час візьмешся за інше.

Він знову позирає на годинник, і я підводжусь.

— Я хотів би з тобою повечеряти десь, але до мене мають прийти люди. Тому відкладемо це на інший раз…

— Не турбуйся, — заспокоюю його, виходячи з кімнати.

— А ти де оселився? — нарешті цікавиться Младенов, проводжаючи мене темним вестибюлем.

— Ніде. Де ж мені взяти грошей?

— А де речі?

— Які речі? Я, бай Марине, два тижні працював у марсельському порту, доки зібрав грошей на дорогу й на оце ганчір'я, — відповідаю, показуючи на свій костюм, дійсно не першорядний.

— Отже, ти якось викрутився. А щодо ночівлі, то поблизу Сен-Лазара є безліч недорогих готелів.

— Де це?

— Біля вокзалу, за два кроки звідси. Спитаєш — кожен покаже.

— Гаразд, це пусте, — кажу я, відчиняючи двері.

На порозі обертаюсь і, дивлячись старому у вічі, спокійно кажу;

— Що ж до іншого, будь певен, — ми так не залишимо. Все зміниться, і, можливо, навіть швидше, ніж ти сподіваєшся. Ти ж знаєш, я не люблю базікати.

— Знаю, мій хлопчику, знаю! — киває Младенов. — Саме тому я всі ці шість місяців тільки й думав про тебе!

І він по-батьківському всміхається. Але в його втомленому погляді більше невпевненості, ніж надії.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Якщо хтось сподівається довідатися від мене про Париж, раджу йому не гаяти марно часу й купити «Синій путівник». Там про все сказано, можливо, трохи нудно, зате вичерпно. Мій Париж не має нічого спільного з тим путівником, де фігурують Ейфелева вежа, Обеліск, церква Мадлен та інші визначні пам'ятки. Абияк умебльована мансарда, що має гучну назву «квартира», доповнена тісною кухнею і ще тіснішою ванною, що її домовласник розрекламував як кімнату, з вікон якої відкривається чудовий краєвид на цинкові дахи міста. Дев'яносто дві вузькі, напівстерті кам'яні сходинки з квартири на вулицю. Сама вулиця — то два ряди задимлених, майже чорних будинків і магазин ортопедичних пристроїв на розі. Через наступну вулицю — пекарня, бакалія, м'ясна крамниця й винний магазин. Далі ще дві вулиці без магазинів. Потім — відома вам Рю-де-Параді, кав'ярня «У болгарина», приміщення, що належить Центру. Такий мій Париж.

Центр міститься у величезній квартирі з шести напівтемних кімнат, куди в жодну пору дня і року не проникає сонячний промінь. На вхідних дверях латунна дощечка з написом: «Імпекс», але це про людське око, аби була якась адреса для оплати за електрику. Димов, Кралев і Младенов займають окремі кабінети. Дві кімнати займає так звана редакція, цебто я, Тоні й Милко. Остання кімната — щось ніби склад і архів. У кухні господарюють Ворон і Вуж, варять при потребі каву шефам і їхнім гостям, чистять свої пістолети й заразом обговорюють події, якщо можуть щось уторопати із заголовків ранкових газет.

Вуж — це звичайнісінький грубіян з червоним рябим лицем; у його лексиконі здебільшого лайливі слова. А от до Ворона в мене антипатія. Вона така непереборна, що одного погляду на його високу, в незмінно чорному костюмі постать досить, щоб викликати в мені нудоту. В нього довгаста, мов диня, голова з рідким темним волоссям на тім'ї, великий навислий ніс, що мало не зазирає в рот, великі й жовті кінські зуби, часто вискалені в усмішку, в якій немає нічого веселого. Я зненавидів його відразу, як, судячи з його поведінки, і він мене. Ніби кохання з першого погляду, але навпаки.

Вже понад місяць, як я працюю, строк достатній, щоб дати певний лад своїм справам. Я найняв за фантастичну для мене ціну згадану вже квартиру. Придбав три костюми, готові, звичайно, бо певен, що зовнішній вигляд залежить не від крою костюма, а від власного крою, який, до речі, в мене непоганий. Одну з кімнат редакції я перетворив на свою канцелярію, до другої без заперечень перейшли Тоні й Милко, бо вони здебільшого стирчать у кав'ярні. Ну й, нарешті, власний «ягуар», куплений принагідно на виплат.

Мій «ягуар» викликав у Центрі певне пожвавлення. Димов не втримався від зауваження, що кожен, хто потрапляє сюди, передусім прагне придбати автомобіль, навіть якщо це справжнісінький мотлох. Тоні заперечив: навпаки, мій «ягуар» не мотлох, а пречудова машина, тільки давно застаріла модель. Ворон обмежився тим, що з усієї сили вдарив по крилі ногою, аби випробувати, від чого моя таратайка мало не розвалилася. Навіть Младенов по-батьківському покартав мене, мовляв, перш ніж розтринькувати гроші, треба порадитись.

Але я задоволений своєю покупкою — в ній є одна дрібничка: під старою обшивкою «ягуара» встановлено зовсім новий, потужний двигун — маленька таємниця моя і мосьє Леконта.

Якщо не рахувати автомобіля, мій авторитет у Центрі значно виріс ще першого місяця роботи, особливо після виходу журналу. Младенов мав рацію: журнал робили й оформляли так незграбно, що людині з елементарними знаннями було неважко поліпшити його. Номер, що готувався під моїм безпосереднім керівництвом, за змістом і виглядом так різнився від попередніх, що викликав у Центрі неабиякий переполох. Навіть Кралев не знайшов до чого присікатися і лише запитав:

— Скільки нам коштуватиме така приємність?

— Стільки ж, скільки й коштувала.

— Тямить людина в цій справі, — великодушно визнав Димов, задоволено підкидаючи ключі з зображенням скорпіона.

А Младенов лише хитро підморгував, — мовляв, чи не я вам казав, що це золотий хлопець.

Після журналу я поки що нічого не роблю, щоб завчасу не створювати собі авторитету у Центрі. І, можливо, саме тому поступово зростає довіра до мене. Я не пхаю носа в чужі справи, не запобігаю ні перед ким, не накидаю своєї дружби, а, виявивши щось цікаве, вдаю, ніби нічого не помітив.

Спочатку мене дивувало, що в Центрі тільки п'ять чоловік, один з яких фактично нічого не робить, а двоє інших ведуть якийсь журнальчик для жменьки емігрантів. Потім я збагнув, що в Центрі набагато більше людей. Були ще якісь невідомі суб'єкти, різні за віком і статками — наскільки про це можна судити з їхніх костюмів. Вони приходили за якимось не відомим мені розкладом, їх приймали Кралев або Димов, а деяких навіть Тоні — цей приймав просто на складі. Відвідини були короткі, і це наштовхнуло мене на думку, що коли вони доставляють у Центр якісь повідомлення, то в письмовій формі. Мій здогад потребував перевірки, і одного дня принагідно я здійснив свій намір. Виявилося, що я не помилився.

________

Будильник на столі дзеленчить так пронизливо, що я насилу стримую себе, аби не пожбурити в нього подушкою, та натомість покірно підводжуся з ліжка, бо дзвінок той адресований мені.

Шоста година ранку, а робота в Центрі починається о дев'ятій, і я міг би полежати ще зо дві години, коли б не треба було попередньо влаштувати кілька справ. Щоб умитися, поголитись і вдягтись, мені потрібно рівно двадцять хвилин. Заходжу в комірку біля кухні, де в мене сигарети, і витягаю зелену пачку «Житана». Відкриваю її і ховаю під сигарети кілька дбайливо згорнених тоненьких аркушів паперу, рясно списаних дрібним почерком. Це мій почерк. Зелений «Житан» значно м'якший від синього «Голуаза», тому я палю саме їх. До того ж пачка в них досить широка і має перевагу: не розкривається самохіть, коли це небажано, а висувається, як шухлядка.

Щоб зігрітися, дев'яносто двома сходинками збігаю на вулицю. Квітневий ранок сонячний і вітряний, але для того, аби пересвідчитись, що він сонячний, треба задерти голову, бо прірва вулиці, як завжди, тоне в густих сутінках. Але дивно подумати, що ці сутінки тут ще від часів Другої імперії.

Вулиця порожня. Тільки мої кроки самотньо відлунюють по тротуару. Дістаюся рогу й за ортопедичним магазином збочую. На вітрині виставлено дві штучні ноги й одна рука, густо запорошені пилом. Можливо, для когось ці протези — нездійсненна мрія, а на мене вони справляють гнітюче враження, я чомусь щоразу думаю, що такі суглоби жахливо скриплять. Минаю ще три вулиці, такі ж безлюдні, й опиняюся біля вокзалу Сен-Лазар. Тут уже досить людно. Купую в кіоску «Фігаро», кладу в кишеню. Потім заходжу в простору кав'ярню навпроти вокзалу й сідаю за столиком у глибині приміщення.

— Велику чашку крему і два рогалики, — замовляю офіціантові.

Кладу на стіл сигарети й сірники і розгортаю газету. Бої у В'єтнамі і збройні сутички на ізраїльсько-сірійському кордоні. Нічого особливого. Підвищення цін на свинину. Я свинини не їм. Офіціант подає сніданок. Беруся до нього, поклавши на стіл розгорнуту газету.

— Тут вільно?

Це запитує літній чоловік, зовні схожий на урядовця з потертою коричневою валізкою в руці. Я ствердно киваю. Незнайомець сідає, ставить біля себе валізку, виймає сигарети, закурює і кладе пачку на стіл. За якимось збігом, він також палить зелений «Житан».

— Каву! — гукає офіціанту чоловік із валізкою.

Потім помічає мою газету.

— Дозвольте?

Я знову ствердно киваю. Незнайомець бере газету і заглиблюється в читання. Я закінчую снідати, беру зі столу зелену пачку і запалюю сигарету. Пачка не моя, моя ще ціла, але я не формаліст і тому ховаю чужі сигарети собі в кишеню.

Офіціант приносить незнайомцеві каву, і я використовую це, щоб розрахуватися. Моя газета лежить згорнена на столі. Я недбало засовую в кишеню і її. Потім підводжусь, недбало киваю сусідові з валізкою і виходжу.

Сьома година. На роботу ще рано, але я люблю працювати рано, коли ніхто не заважає. Біля вокзалу вирує людський глум. Хто від'їздить, а більшість прибуває з навколишніх селищ. Рушаю по Рю-де-Шатодьйон. Рю-де-Параді звідси недалеко, та й прогулянка перед робочим днем завжди корисна.

О сьомій тридцять дістаюся Центру. Про всяк випадок дзвоню, але ніхто не озивається, і я відчиняю двері й заходжу. Зазираю в усі кімнати. Ані живої душі. Кабінети Кралева і Димова, як завжди, замкнені. Про всяк випадок заглядаю в замкову шпарину. Начебто нікого. Виймаю з кишені ключа, відчиняю кабінет Димова, замикаюся зсередини й ховаю ключа. Сьогодні субота. Зібрана за тиждень різними каналами інформація лежить у столі Димова. Вона підготовлена Кралевим, але тільки Димов уповноважений передавати її кому слід. Щосуботи. І тільки в суботу.

Шухляду замкнено секретним ключем, та в мене є досить удала його копія. Перш за все уважно оглядаю шухляду ззовні, щоб пересвідчитись, чи не зроблено якоїсь позначки. Тоді відмикаю її і, перш ніж вийняти папери, добре запам'ятовую, як їх покладено.

Я вмію швидко читати й запам'ятовувати, тому перегляд документів забирає не більше десяти хвилин. Ховаю аркушики назад, замикаю шухляду і тільки-но збираюсь покинути кімнату, як лунають чиїсь кроки. Спочатку глухо й віддалено. Хтось відчиняє й зачиняє двері. Тоді кроки стають виразніші, вони десь зовсім поруч.

Я вже давно знаю, що коли хтось застукає мене в цій кімнаті, сховатися можна тільки за припорошеною пилом темно-зеленою шторою в кутку біля вікна. Звичайно, сховище ненадійне, але кращого немає. Кроки наближаються. Я причаююсь за оксамитовою шторою. Якщо це Димов, є надія, що він трохи посидить і, нічого не помітивши, кудись вийде. А може, й не Димов.

Кроки затихають біля самих дверей. Хтось легко натискає на клямку. Потім настає тиша, хтось, мабуть, зазирає у шпаринку. Потім кроки віддаляються, клацає замок, і чути рип дверей кабінету Кралева.

Отже, це Кралев. Дивно, чому він передусім перевіряє двері кабінету Димова. Йому нічого шукати в столі шефа, оскільки все, що там є, йому добре відоме. Отже, сумнівається, чи хтось інший, не використав нагоди обстежити кабінет у неробочий час.

Всі ці думки пролітають у моїй голові блискавично, бо аналізувати події немає часу. Треба якомога швидше й тихіше вислизнути звідси, бо невдовзі прийдуть Ворон і Вуж і вибратися буде неможливо.

Виходжу з-за штори й нечутно скрадаюся до дверей. Беру ключ, обережно встромляю його в замок і тихо повертаю, намагаючись не рипнути. У такий спосіб мені вдається нечутно прочинити двері, вийти в коридор і навіть замкнути кабінет. Щойно я сховав до кишені ключа, як відчиняються двері кабінету Кралева. Тут же простягаю руку й стукаю в двері Димова. Нерозумно. Але це єдиний вихід і такому становищі.

— До кого це ти? — глузливо запитує Кралев.

— Як до кого? До Димова… Мені потрібні болгарські газети.

— Димова ще немає, ти це добре знаєш.

— Я думав, може, він уже прийшов…

— А ти коли прийшов?

— Хвилин десять тому.

— Ти диви! А чого ж я тебе не бачив? Я обійшов усі кімнати.

— Я був у вбиральні.

Вбиральня розташована в кінці приміщення, і, судячи з усього, Кралев туди не заходив.

З-під кошлатих брів на мене недовірливо й неприязно дивляться чорні очі. Та я витримую їхній погляд. Моя версія не дуже переконлива, але можлива. При бажанні в неї можна повірити.

— Ти що, влаштовуєш мені допит? — кажу я і ступаю на крок до нього аби краще чути відповідь.

— А ти, може, хочеш битися зі мною? — питає Кралев, так само пронизливо дивлячись на мене.

Я й справді з превеликою втіхою уцідив би його ключем по вугластій голові, але зараз не можу собі цього дозволити.

— Слухай-но, Кралев: я займаюся своєю справою, займайся й ти своєю — і годі переслідувати мене, бо коли-небудь я можу попсувати тобі настрій… і твою пику… хоч би там що…

Я промовляю ці слова, ледве стримуючись, щоб не здійснити своїх погроз. Смаглявий незворушно дивиться на мене, але це не означає, що він не чує моїх слів. Я повертаюся, не чекаючи відповіді, і простую до свого кабінету.

Подекуди не зайве вдати з себе й паливоду. Кралев відчуває свою силу, бо за спиною в нього стоять і емігранти, й американці, тоді як у мене лише Младенов, та й той зречеться мене, як тільки йому це буде вигідно. І все ж таки шибайголова, навіть самотній, може здатися небезпечним. Та й яка користь з того, що за спиною в тебе американці, коли він з тебе зробить шніцель?

З тактичних міркувань мені не варто виявляти своєї неприязні до Кралева, бо це насторожить його. Та оскільки він і так завжди на сторожі, постійно стежить за мною і ненавидить мене аж далі нікуди, — шкода од цього промаху незначна.

На дев'яту годину збираються всі, і в Центрі починається звичайне життя. Я займаюся матеріалами наступного номера журналу, водночас дослухаючись, що відбувається навколо: чи не збирається Кралев вжити щодо мене якихось заходів. Поки все спокійно. За дверима раз у раз дзвонять анонімні відвідувачі, яких Ворон заводить до Димова чи Кралева. Вуж варить на кухні каву для шефів і гостей. Тоні й Милко ліниво переглядають ранкові газети. Перед обідом до мене входить Димов.

— Як номер?

Він кидає косий погляд на розкладені на столі папери. У виразі його обличчя немає нічого підозрілого. Пухка долоня підкидає ключі з зображенням скорпіона.

— Помаленьку, — відповідаю я.

— Кажеш, помаленьку? — перепитує Димов таким тоном, наче хотів би, та немає чого сказати.

З якогось часу він зайняв щодо мене позицію великодушного доброзичливця.

— Так, — киваю головою. — Більшість матеріалів уже є. Лишилася передова стаття і…

— Гаразд, гаразд, бачу, — уриває він мене і виходить з кімнати.

Після першої години йду до кав'ярні, яку всі емігранти називають «У болгарина». Якось дивно — немов самі вони австралійці. Тоні й Милко, як завжди, зайняті тоталізатором. Обідаємо втрьох, а потім, оскільки сьогодні субота й робити нічого, починаємо пиячити. Один офіціант хворий, другий відгулює до вечора, тому нас обслуговує сам хазяїн. Це незграбний чоловік, з округлими, як у жінки, плечима і непорушним обличчям з обвислими щоками, що якось дивно контрастує із жвавими хитрими очицями.

— Консумуйте, хлопці! Профітируйте, поки я сам: пурбоарів не беру! — підбадьорює він нас, добираючи за звичкою французькі слівця з болгарськими закінченнями.

— Кажи це Емілеві, — озивається Тоні. — Сьогодні він пригощає.

Я не заперечую, хоч і не збирався нікого пригощати. Нашим шефам слід було б повчитися в нас: ми втрьох ніколи не сперечаємося, кому з нас розраховуватись.

— Ти надто стараєшся, друже, — каже мені Тоні після третьої чарки, коли хазяїн подав нам наступну пляшку божоле. — Якщо гадаєш у такий спосіб завоювати симпатію Кралева, то глибоко помиляєшся. Він убачатиме в тобі суперника і ще дужче зненавидить тебе. Бери приклад з мене й Милка. Тебе лаятимуть, але все буде гаразд, бо ти шпилька, яка не колеться…

Я не заперечую. Мені ліньки відповідати. Милко, за своїм звичаєм, теж мовчить. Це відкриває широкі можливості для Тоні, і він базікає без упину, заводить мову про стосунки у Центрі і про взаємини між двома статями.

— Як ти обходишся без мадам, га? Я починаю в тобі розчаровуватися… — впритул береться за мене Тоні.

— Для такого спорту я надто бідний.

— А навіщо бути багатим? Можна й з дрібними грошима. Я тебе зведу з своєю русявкою…

— Ти мерзотник, — кидає Милко низьким, хрипким голосом.

— Чому це мерзотник? Що вона мені набридла? Розтринькує мої гроші, а я ще й мушу ризикувати? Якщо її чоловік дізнається, він переверне весь Париж.

— А ти більше базікай, тоді не дізнається, — раджу йому.

— Вже й друзям не можна вилити своєї туги. І все ж таки я в тобі, друже, розчаровуюся… Більше місяця без мадам…

— Тебе кличуть до телефону, — повідомляє мене хазяїн.

Я йду до кабіни, а тим часом хазяїн каже Тоні:

— Ти вже три години дискутуєш про це. Мабуть, ти й сам нездатний.

У трубці чути голос Младенова:

— Емілю? Це ти? Щойно приїхала моя донька з Болгарії… Одне слово: в мене велика радість… Чи не міг би ти заглянути до нас? Так, так, зараз, негайно.

Ось вам і мадам!

________

Мадам, здається, вже встигла перевдягтись і причепуритися після дороги, бо виглядає досить привабливо. Я чув колись, ніби Младенов має дочку від дружини, з якою давно розлучений. Казав він і про те, що вона збирається втекти з Болгарії, виїхавши за кордон з екскурсійною групою. Але я й не припускав, що вона така приваблива, може, тому, що надивився на пику її батька.

— Це моя Ліда, — каже Младенов, провівши мене до вже знайомого, завжди захаращеного холу. — Познайомтесь.

Знайомлюсь. Ліда сідає, виймає із зім'ятої, майже порожньої пачки «Сонця» сигарету і закидає ногу на ногу, оголяючи стегна вище панчіх. Стегна гарні, але зумисність пози неприємно вражає.

Сказавши, що дочка Младенова приваблива, я трохи перебільшив. Попри струнку поставу, тонку талію і вродливе обличчя з великими карими очима, в цій дівчині — чи молодиці — є щось неприємне, я помітив це відразу, як тільки вона сіла, закинувши ногу на ногу. Хоча б у її манері триматися. Щось огидливе і в її надміру наквацьованих губах, у відвертому, нахабному погляді і в високо підтягнутих бюстгальтером грудях, які й без того великі, — в усьому її вигляді, що ніби промовляє: «Ми пройшли крізь вогонь і воду, нас ніщо не здивує, ми на все готові».

Я не мораліст — дивлюся на мораль зверхньо, але якщо вихвалятися тільки своєю розбещеністю, то на верхній щабель громадської ієрархії слід піднести повію. Тим-то дочка Младенова не приваблює мене, а, навпаки, відштовхує, і я відразу ж одношу її до категорії тих ще зелених німфоманок з кав'ярень, які дивляться на кохання, як на чарку коньяку. Це, власне, мене не хвилює, бо я не збираюсь одружуватися з нею.

Младенов не зважає на ніяковість першого знайомства і зараз же переходить до діла: йому хотілося б показати Ліді нічний Париж, але, як на зло, цього вечора в нього важлива зустріч. То чи не буду я ласкавий прогулятися з гостею.

— Татку, ну який ти! — вигукує Ліда без особливого почуття, мабуть, лише для годиться.

— А чого ж! Мені буде дуже приємно, — відповідаю я також для годиться, відзначаючи подумки, що старий хитрун вирішив заощадити за мій кошт кілька франків.

Виявляється, Ліда вже готова до прогулянки. Ми залишаємо батька готуватися до важливої зустрічі й тісними сходами спускаємося вниз.

Співвітчизниця трохи розчарована жалюгідним виглядом мого «ягуара», зате вражена спритністю й швидкістю, з якою ми протискаємось крізь потік автомашин. Кілька разів вона несвідомо хапається за моє плече, боячись, що за мить ми розсиплемося на друзки, але поступово звикає й заспокоюється.

— Ви справжній віртуоз! — зауважує вона, коли ми проносимося на волосинку від блискучого «кадилака», гордовито залишаючи його позаду.

Я думав, що вона скаже: «Ви шикарно водите машину» або «Ви справжній мужчина».

— Тут кожний мусить так їздити, — відповідаю їй, — якщо не хоче, щоб його вилаяли чи назвали старою черепахою.

— Батько казав, що ви страшенно смілива людина. Відтоді, як ви врятували йому життя, він вважає вас справжнім героєм…

— Ваш батько перебільшує, — перебиваю її, різко звертаючи в провулок. — І взагалі хтось казав, що героїзм — це яма, в яку людина втрапляє через необережність.

— Це скромність чи скептицизм?

— Швидше реалізм, якщо говорити мовою словника іноземних слів. Куди б ви бажали поїхати?

— Ви мчитесь так шалено — і не знаєте куди? — щиро дивується Ліда.

— Я завжди їжджу навмання.

Цю фразу я також кидаю навмання, і тому вона досить нещира, але дівчина хапається за неї:

— В дослівному чи в переносному розумінні?

— В обох, — продовжую брехати я.

— Я й не припускала, що людина може жити навмання. Тобто така розумна людина, як ви.

— Розумна чи дурна людина — з'ясовується тільки після її смерті, — зауважую я і знову роблю стрімкий поворот, мимовільно відштовхуючи свою супутницю до дверцят.

Виїхали на майдан Кліші, забитий автомобілями. Далеко попереду мерехтить червоне око світлофора. Я прилаштовуюсь до передньої машини і вимикаю швидкість.

— Якщо ви не вмієте жити навмання, то що ж ви тут робитимете? — повертаюсь я до нашої розмови, чекаючи зеленого вогника.

— В мене тут батько…

— Ну й що? Мати ж у Болгарії…

— Я не могла залишатися там… Якщо поводишся вільно і живеш як хочеш, на тебе тичуть пальцями… ображають як хочуть… Потім ця історія з батьковою втечею…

На перехресті спалахує зелене світло. Вмикаю першу швидкість, поки рушать передні машини.

— Розумію, — відповідаю я. — Це єдине виправдання. Ви спробували змінити становище, тікаючи навмання. Як і я.

Автомобілі повільно рушили. За ними просуваємось і ми. Та біля самого перехрестя знову спалахує червоне світло. Зупиняюсь і вимикаю мотор.

— Ви до кого їхали сюди? — запитує Ліда.

— Ні до кого.

— Ви їхали ні до кого, а я до батька — ось у чому різниця, — пояснює вона роздратованим тоном.

— А раніше ви теж жили в батька? — запитую ніби знічев'я.

— Я ніколи не жила в батька. Весь час з матір'ю…

«Тепер ти побачиш різницю, — подумки відповідаю їй. — Можливо, я помиляюся, але гадаю, що скоро ти проклинатимеш свого любого татуся».

— Чому ви спитали, де я жила?

— Просто так. Ви зацікавили мене, — пояснюю, знову вмикаючи першу швидкість.

Цього разу ми встигаємо проскочити майдан і збочуємо з бульвару на площу Пігаль.

— Якщо ви так мною цікавитесь, запросіть мене куди-небудь повечеряти. Я страшенно зголодніла.

— Саме це я й збираюся зробити, ось тільки обмірковую, куди краще податися. О, згадав! Ми поїдемо в затишний ресторанчик на Монмартрі.

Спочатку я був вирішив завести її в звичайну кав'ярню на бульварі й нагодувати квашеною капустою або біфштексом із картоплею. Але зараз міняю свій намір. Зрештою, вона не винна, що її батько скнара, отож нічого метатися на ній.

Залишаючи позаду Пігаль, в'їжджаю на площу Рошешуар і звертаю праворуч на круту вуличку. Невдовзі ми біля ресторану.

Ресторан — друге розчарування після «ягуара». Це невеличкий заклад з подвір'ям-садочком, що причаїлося між сліпих задимлених стін. Жодного натяку на розкіш, якого сподівалася ця дівчина, мріючи про «першу вечерю в Парижі». Я міг би показати їй і шик, бо зараз у мене досить грошей, та не бажаю удавати з себе казкового принца. До того ж у цьому ресторанчику, попри його скромний вигляд, добряче годують.

Смачна їжа і три келихи білого бургундського розсіюють Лідине розчарування. Ми допиваємо каву з лікером «Шартрез», і я розраховуюсь.

— Вже додому? — запитує дівчина, певно, сподіваючись, що я заперечу їй.

Я називаю її «дівчиною» лише тому, що вона незаміжня. А це слово до неї зовсім не пасує.

«Додому, а куди ж іще?» — хочеться відповісти, та в мені знову бере гору поблажливість.

— Можемо поїхати ще куди-небудь, — пропоную їй. — Що ви бажали б побачити?

— Стриптиз! — визивно відповідає вона.

— Гаразд. Я гадав, що стриптиз цікавить лише чоловіків.

— Чому лише чоловіків?

— Бо роздягаються жінки.

— Мене це також цікавить. Вважайте мене розбещеною.

— Я такого не казав, — заспокійливо промовляю я і веду її до «ягуара» надворі.

Я міг би показати їй «Лідо», і вона зі своїми провінційними смаками була б, звичайно, в захопленні від різнобарвних прожекторів та прибраних у рожеве пір'ячко танцівниць, але це не входить у мої плани. Я вже казав, що не хочу скидатись на казкового принца. Тому заводжу її в просякнутий потом і дешевим маслом притон під площею Пігаль, де півдоби показують атракціон і на тісній сцені одна за одною з'являються виснажені жінки, оперуючи, як автомати, своїми туалетами, що перетворилися на дрантя від безперервного скидання й одягання. Найпершою виходить якась перестаріла красуня з вислою плоттю. Вона так трясе грудьми, що припасовані до них китиці метляються з боку на бік. Видовище дуже вульгарне, жінка також вульгарна й відразлива, однак Ліда терпляче вичікує, сподіваючись, що головне буде попереду. Потім вискакує туркеня чи арабка — одне слово, представниця Близького Сходу, яка заробляє гроші на прожиття своїм рухливим тазом і животом. У неї білі дебелі стегна, прикрашені кількома синцями; її звідницький вигляд викликає несвідому огиду. З'являється ще кілька красунь з деформованими фігурами й грубими обличчями, вони трусять бюстами й розсувають стегна, навіть не сподіваючись викликати якесь інше почуття, крім відрази й нудьги.

— Оце й усе? — сумно запитує Ліда, щойно спалахує світло.

— Так. Сподобалось?

— Гидота.

— Тоді можемо рушати. Після антракту все почнеться з початку.

Виходимо надвір. Пропахле бензиновим чадом повітря здається мені подихом весняного вітерця після задушливого нікчемного салону.

— Може, пройдемось пішки? — пропоную я.

Вона байдуже знизує плечима. Після третього розчарування її цікавість почала зникати. Йдемо повільно і навмання; за моєю звичкою. Виходимо на Рю-Бланш. У тьмяно-зеленуватому й фіолетовому сяйві барів чатують жінки з фарбованим або знебарвленим волоссям, у вузьких коротеньких сукнях, з сумками під пахвою.

— Може, це й є…

— … повії, — докінчую я.

— Як усе гидко! Прагнеш бачити щось гарне, а навколо одне свинство.

— Не треба мріяти.

— А як інакше жити?

— Дуже просто: хай прикро, зате без розчарувань. Якщо не заперечуєте, вип'ємо кави?

Вона знову байдуже знизує плечима. Заходимо в найближчий бар і сідаємо у першій кабіні. Бар майже порожній, якщо не рахувати двох пар у кабінах і кількох жінок недвозначного фаху, що примостилися біля стойки. Офіціант приймає наше замовлення без ентузіазму: тут не заведено приходити з жінкою. Інакше що робити отим, біля стойки?

— Сподіваюсь, у Парижі не все таке нікчемне, як те, що ви показали мені цього вечора, — майже брутально кидає Ліда, запалюючи запропоновану сигарету.

— Звичайно, ні! Якщо маєте на увазі зовнішній вигляд. А все інше — такі самі ж злидні і в Парижі, і поза Парижем.

— Не знаю, що ви вважаєте злиднями.

— Те, що означає це слово.

— Для мене злидні — це той незатишний ресторанчик, дешеві серветки, подряпані прибори, сморід убогого салончика, потворність і безсоромність тих жінок.

— Зрозуміло, — перебиваю її. — Для вас злидні — це лише фасад. Але справжні злидні за фасадом. Усе купується й продається. Кожен чекає, поки хтось спіткнеться і, якщо може, добиває його. Коли жінка, що торгує собою, не потворна, а вродлива, і заклад, у якому її купують, не смердить потом, а пахне парфумами, — це не змінює становища.

Ліда двома ковтками допиває каву й кидає на мене роздратований погляд.

— Ви надто розумуєте. Можливо, ви кажете щось путнє, але я не люблю філософів. Мене нудить від них.

До речі, я також не терплю розумувань. Від зайвих теревень мене теж нудить, як від обжерливості. І взагалі не знаю, навіщо я марную час із цією юною дурепою.

— Я вас розумію, — киваю головою. — Наступного разу знайдете цікавішого проводиря.

— Так і зроблю, — відрубує вона. — Такого, хто береже свої мудрі думки і має гроші.

Нещасна. Ти сподіваєшся, що таких людей тут до біса, досить лише мати високий бюст.

— Можемо рушати, — сухо пропоную я.

Підводимося й виходимо. Ліда нібито хоче щось сказати, щоб якось загладити свою грубість, та я не дивлюсь на неї і швидко відчиняю дверцята «ягуара». Вона сідає, я хряпаю дверцятами, переходжу на другий бік, сідаю за кермо і зриваю машину з місця. Десять хвилин карколомної їзди спорожнілими вулицями — і ми на Рю-де-Прованс. Виходжу з машини, з такою ж сухою ввічливістю одчиняю дверцята, допомагаючи пані вийти, проводжаю її до дверей і подаю руку. Вона бере її, затримуючи в своїй, та я не виявляю ніякої схильності до зближення.

— Я була нестерпною, — несподівано каже вона, благально дивлячись на мене.

«Тільки не зарюмсай», — проноситься в голові думка.

— Не хотіла вас образити…

«Цього тобі й не вдалося», — подумки заспокоюю її.

— Просто я все уявляла собі інакше… Зовсім інакше…

— Ми завжди щось уявляємо собі інакше, — кажу їй, ризикуючи знову бути названим філософом. — Можливо, все лихо в тому, що зараз у мене мало грошей. Вибачайте, не хочу видатись брутальним, але таких прибутків, як ваш батько, я не маю…

— Прощавайте, — тихо мовить вона, роблячи крок до мене і не випускаючи мою руку.

Напевно, це означає, що й мені треба ступити до неї і залишити поцілунок на її цикламенових вустах. Однак я не люблю перебирати міру. Скнара батько, омріяний Париж і на довершення ще новий коханець — це забагато для одного вечора. Тому я висмикую руку й лише махаю на прощання.

— Не хвилюйтесь. Я не вразливий. Вважайте, що нічого не трапилось.

________

«І все ж треба було її поцілувати», — думаю я, повільно їдучи на своїй таратайці порожніми вулицями. Зв'язки з Франсуаз розбестили мене. Ледве місяць, як я тут, а вже мучить мене самотність, хоч вона завжди була моєю супутницею в житті.

«І все ж треба було її поцілувати, — кажу собі, роблячи довгі об'їзди, маневруючи, аби подолати бар'єри вулиць одностороннього руху й дістатися до свого будинку. — Вона, здається, більше вдає розбещену, ніж є насправді. Хай там як, а в її компанії мені приємніше, ніж у товаристві Тоні. Молода струнка дівчина щось та значить для такого, як я, чоловіка, далеко не улюбленця долі».

«Цілувати її? З якого дива? — заспокоюю себе, ставлячи нарешті машину біля будинку. — Вона розчарувалась. Уявляла все по-іншому. Я теж уявляв собі все інакше, проте не звинувачую в цьому нікого, окрім власної дурості. Нічого, дівчинко моя, твої розчарування ще попереду. Тоді ми й поговоримо. Можливо, навіть поцілую, якщо наполягатимеш…»

Запалюю в коридорі світло й неквапно долаю свої дев'яносто дві сходинки. Відчиняю двері, замикаю їх і входжу до своєї вбогої квартири. Клацаю вмикачем.

У кімнаті, на стільцях і на ліжку, на мене мовчки чекають люди з Центру.

Вони у повному складі: Димов, Кралев, Младенов, Тоні, Ворон і Вуж. Немає лише Милка. Певно, не встигли повідомити про судове засідання. Бо, здається таки має відбутися суд. А можливо, й екзекуція.

— Ба, яка несподіванка! — вигукую я найпривітнішим голосом. — Але чому поночі?

— Заткни пельку! — понуро попереджає Кралев. — Відповідатимеш лише на запитання.

— Можна й так, — погоджуюсь я, спираючись на двері. — Не первина.

— Бобев, ти, власне, на кого працюєш? — м'яко, майже лагідно запитує Димов, смачно плямкаючи товстими губами.

А мені раптом хочеться ляснути його по гладкій щоці, щоб він нарешті виплюнув оту неіснуючу цукерку.

— На вас, — відказую я.

— На кого ти працюєш? — повільніше, але так само лагідно повторює Димов, втуплюючи в мене сонні очиці. — Гадаю, ти розумієш, про що йдеться.

— Якщо ви маєте на увазі щось інше, крім роботи в журналі, то мушу сказати, що я нічого не розумію… Хтось, певно, звів на мене наклеп… Бо чим же пояснити ці нічні відвідини… На кого ж іще я можу працювати?

— Не пащекуй! — знов озивається Кралев. — Тут допитуємо ми.

— Чого ти! — кажу я, переходячи на свій звичайний тон. — Це ти їх так накрутив?

Кралев хоче щось відповісти мені, та Димов зупиняє його порухом пухкої білої руки.

— Знаєш що, Бобев: щоб не гаяти часу на марні виверти, ми спочатку розповімо тобі те, що знаємо ми, а тоді ти, якщо в тебе зосталася хоч крихта глузду, все збагнеш і викладеш нам, що знаєш ти. Кралев, поясни хлопцеві, що й до чого.

— Що йому пояснювати? — раптом озивається Ворон. — Давайте я заведу його в ванну, та й по всьому…

— Ти помовч, — кидає йому Димов. — Ану, Кралев, поясни хлопчиськові.

Мені незабаром сорок, але, називаючи мене «хлопчиськом», Димов мав на увазі не мій вік, а мою недосвідченість і самовпевненість, що підбили мене втрутитись у цю гру для дорослих. Поки що я не бачу виходу з становища, в якому опинився.

— Цей тип ще спочатку викликав у мене сумнів, — починає Кралев низьким, трубним голосом.

— Хіба тільки в тебе? — не стримується Ворон.

— Помовч! — знов гримає на нього Димов. — Ще раз озвешся — виставимо за двері.

Ворон скалить в ображеній посмішці великі жовті зуби, але змовчує, кидаючи на мене промовистий погляд, мовляв, не виставлять, будь певен.

— Ще з самого початку він викликав у мене підозру, тож я почав придивлятися до нього, — веде далі Кралев. — Помітив, що він надто всім цікавиться, хоч і прикидається дурником. Я попередив портьє, щоб той стежив, коли він приходить на роботу і йде з роботи. Таким чином я довідався, що в певні дні він приходить на роботу раніше. Сьогодні я також прийшов раніше і спіймав його на гарячому…

— Я стукав у ваші двері, — пояснюю Димову. — Оце й весь мій злочин.

— Ні. Зовсім не в цьому, — зітхає Кралев. — Я хотів дочекатися, поки ти вийдеш із кімнати, але не помітив тебе крізь шпарку, не догадався, що ти сховався за штору. Думав, кудись зник. А тепер дивися сюди.

Він виймає з кишені аркушик чорного паперу й показує мені.

— Це, щоб ти знав, фотопапір. Ми клали його в темряві на дно шухляди у стіл Димова і в темряві виймали. Однак він виявився засвіченим. Тепер ти зрозумів?

— В яку ще шухляду? — ущипливо перепитую. — Ні в яку кімнату я не заходив. Про яку шухляду і про які папери ти верзеш?

— Обшукайте його! — наказує Димов лагідним голоском, нетерпляче підкидаючи ключі від машини.

Ворон і Вуж разом підступають до мене, штовхаючи і безцеремонно смикаючи мій одяг, швидко, але уважно обшукують мене. Ключів при мені, звісно, немає. Може, я й новачок, але не зовсім дитина.

— Звідки в тебе стільки грошей? — запитує Димов, ретельно перерахувавши коротенькими, товстими пальцями банкноти в моєму гаманці.

— Щойно позавчора ви самі дали мені платню.

— Те твоє «щойно позавчора» було п'ять днів тому. Невже відтоді ти нічого не витратив?

— Він тільки сьогодні спустив шістдесят франків, — озивається Тоні, уникаючи мого погляду.

Младенов неспокійно зайорзав на місці.

— А ввечері водив на прогулянку дочку Младенова, — додає Димов. — Звідки стільки грошей?

— На вечір мені дав гроші бай Марин, — відповідаю я. — Він дав мені навіть більше, ніж я витратив.

— Бай Марин дасть йому гроші! Та ще й більше, ніж слід! — презирливо бурмоче Кралев.

Младенов, що доти сидів, наче закам'янілий, нетерпляче ворухнувся:

— Так, я дав йому гроші! Спеціально на цей вечір. До мене приїхала дочка!

Старий бреше переконливіше, аніж я сподівався.

— Якщо бажаєте, можу вам сказати, скільки витратив і скільки лишилося, — впевнено заявляю я, бо завжди намагаюся не мати при собі підозріло великої суми грошей.

— Але цього ти не поясниш! — гримає Кралев, знову покачуючи чорний аркушик.

— Сам пояснюй. Я не займаюся фотографією і не порпаюсь у чужих шухлядах. Може, хтось і відчиняв шухляду, але яке ти маєш право стверджувати, що це зробив я?

— От що, Бобев, — помахом руки зупиняє мене Димов. — Твої виперти даремні. Ми добре знаємо один одного. Не знали досі лише тебе, але тепер розкусили. Мою шухляду відмикав саме ти. Отже, на цьому крапка. Кажи одне: на кого ти працюєш?

— Мені нема чого казати. Якщо ви вирішили перевірити версію…

— Це твоя справа. Не скажеш — тим гірше для тебе. Зрозумій: від того, на кого ти працюєш, залежить твоя доля. Ми можемо просто вигнати тебе з Центру. А можемо й знищити.

Димов замовкає і очікувально дивиться на мене масними, сонними очицями.

«Не діждеш», — думаю собі, витримуючи його погляд.

— Мовчиш, значить, обираєш другий варіант, — зітхає Димов і поглядає на годинник.

Потім звертається до Ворона:

— Все готово?

— Все, шефе, — вищирює той свої кінські зуби.

— Зачекайте, це так не робиться! — озивається Младенов.

— Чого чекати? Нової брехні? Цьому немає меж, — огризається Кралев.

Цієї ж миті Димов робить ледве помітний жест пухкою рукою, в якій затиснуті ключі. Вуж і Ворон навалюються на мене. Один з них заламує мені за спину руки, другий заштовхує в рот брудного носовичка. Руки в них — мов лещата.

— Як домовлялися, без зайвого галасу! — попереджає Димов.

— Який там галас! Зануримо головою у ванну — і в Сену. Нехай потім доведуть, що не втопився, — вищиряється мені в лице Ворон, обдаючи гнилим запахом з рота.

Замість відповіді Димов знову змахує своєю провислою рукою. Ті тягнуть мене в ванну. «Кінець! — кажу сам собі, бо сподіватися нема на що. — Можеш пожалітися таткові й мамі».

В невеличкій кімнаті справді все готово: ванна наповнена водою, в кутку лежить пластмасовий лантух, очевидно, призначений для мого тіла. Наче крізь сон, чую за дверима заперечення Младенова, його «не поспішайте» і «так не роблять» і підсвідомо розумію, що ці заперечення навряд чи допоможуть.

— Надінь йому наручники! — наказує Ворон.

Тієї ж миті зап'ястя моїх рук, заломлені за спиною, обхоплюють металеві кільця.

— Настала й твоя черга, — цідить крізь зуби Ворон, смикаючи мене за вухо так, що мало не відриває його. — Я б з радістю розмалював твою пику… Шкода, що шеф наказав не залишати слідів… Я розчавив би тебе, як гниду…

Йому доводиться обірвати свою сповідь, бо в цю мить настирливо лунає дзвоник і хтось гучно грюкає в двері.

— Відчиніть, поліція! — чую виразно, і ця завжди зловісна фраза цього разу звучить у моєму пораненому вусі, як Ісусове: «Лазаре, підведися!»

— Нікому не відчиняти! — попереджає Кралев.

Але тут же доноситься м'який голос шефа:

— Тоні, відчини!

________

На порозі ванної стоїть чоловік у цивільному, за спиною в нього троє жандармів у чорних мундирах, з автоматами.

Цивільний уважно обводить очима спершу кімнату, потім присутніх, зупиняє погляд на мені і, звертаючись до Ворона й Вужа, владно наказує:

— Геть звідси!

І ось у моїй квартирі знову зібрався Центр у повному складі плюс чотири представники місцевої влади.

— Документи! — коротко кидає цивільний.

Усі покірливо виймають паспорти, крім мене, оскільки руки мої ще й досі в наручниках, а Ворон устиг лише витягти в мене з рота свого носовичка. Цивільний підходить до кожного з присутніх, уважно перевіряє паспорти й зневажливо повертає їх.

— Хто ватажок цієї банди?

— Ми не бандити, — без пафосу заперечує Димов.

— А, значить, ви шеф! — киває цивільний. — Може, поясните, що це за розправа, яку ви влаштовуєте?

— Яка розправа? — здивовано розкриває рота Димов так, що мені здається, ніби ось-ось випаде цукерка.

— От що, пане, запам'ятайте, ми з поліції, а не з церковного хору. Людина з кляпом у роті і в наручниках, повна ванна води, синтетичний лантух і двоє здоровил з обличчями найманих убивць — цього цілком досить, аби затримати всю вашу компанію і почати судову справу за спробу вбивства. Якщо ви такий кмітливий, то спробуйте вигадати якесь інше пояснення цій пантомімі, хай вам грець!

— Це був звичайнісінький жарт, — смиренно промовляє Димов, дивлячись на інспектора нерухомими сонними очима.

Цивільний допитливо дивиться на мене. Я мовчу. Хай у цих дружків трохи потремтять жижки. Бодай помщуся їм.

— Відповідайте, я чекаю! — підганяє мене інспектор.

— А чи не можна спочатку звільнити руки?

— В кого ключ од наручників? — запитує інспектор, обводячи поглядом увесь синедріон.

Вуж догідливо підбігає й подає інспекторові ключа, який власноручно визволяє мене від залізних пут.

— Ну?

Повільно обводжу обличчя людей з Центру і з задоволенням констатую, що всі вони напружено дивляться на мене, відтак переводжу погляд на інспектора:

— Справді, це був жарт. Хоча й досить таки безглуздий.

— Ну що ж! — знизує плечами інспектор. — Тоді вважайте, що й наша поява — також маленький жарт. Але запам'ятайте, панове: якщо ви повторите подібний жарт, ми пожартуємо так, що від вашого Центру не лишиться й сліду! І не думайте, що вам хтось зарадить. Ви у Франції і мусите дотримуватись французьких законів. Більше попереджень не буде!

Чоловік у цивільному подає знак жандармам і, не оглядаючись, виходить разом з ними.

— Вибачай за одвертість, але ти, Кралев, йолоп! — м'яко промовляє Димов і підводиться.

Таке зауваження приємно тішить вухо, хоч я ще й не розумію, за що саме заслужив його Кралев.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Сіро-зеленкувата злива спадає з навислого неба довгими струменями. Ми сховалися під навісом садового буфету, й дощ пере нас із трьох боків, такий рясний і щільний, що мені здається, наче ми сидимо за якоюсь лискучою напівпрозорою завісою.

Ось уже другий понеділок я приходжу на це домовлене місце, щоразу замовляю собі каву й дістаю зелену пачку сигарет «Житан», але чоловік з простим обличчям, якого я називаю подумки просто «мосьє П'єр» і який має запитати: «Дозвольте?» — і, в свою чергу, покласти на стіл пачку сигарет, — не з'являється. Натомість сьогодні прийшов інший чоловік, без розмов сів поруч мене і замість зеленого «Житана» витяг з кишені зім'яту синю «Голуаз».

Ми сидимо, відгороджені стіною зливи. Мосьє Леконт такий набурмосений, що я вважаю за краще дивитися на каламутні потоки.

— За вами хтось стежив?

— Якийсь тип, його обличчя наче знайоме. Мабуть, із емігрантів. Я одірвався від нього на площі Республіки.

— Ви певні, що він сам?

— Цілком.

— Зрештою, це не має особливого значення, — байдуже мовить Леконт. — Ми вважаємо вашу місію завершеною і мета мого візиту — повідомити вас про це.

— Моєї провини в цьому немає, — виправдовуюсь я. — Я зробив усе можливе.

— Не заперечую, — сухо відповідає мосьє Леконт. — Справа в тому, що ви тепер вибули з гри. Ми перешкодили їм скарати вас, але ви вибули з гри.

— Я продовжую працювати в Центрі…

— Так, але вони тримають вас, щоб не мати неприємностей з нашою поліцією. Відтепер не ви стежите за ними, а вони за вами. Ви — як би це краще висловитись? — амортизовані.

Я чудово розумію його. Розумію і те, що якби не злива, мосьє Леконт, напевно, зараз же підвівся б і пішов.

Для нього я вже викреслений зі списку. Я — зношена деталь, замінена й викинута, наче стара залізяка чи спрацьований автомобіль. Довідавшись, що французькі власті більше не цікавляться мною, мене завтра ж виженуть із Центру. Отже, мені лишається повіситись або йти на ринок вантажити мішки з картоплею.

— Маю пропозицію, — докидаю я. — Пропозицію, як остаточно розв'язати цю проблему.

Найрадикальніше розв'язання проблеми — ліквідувати Центр, але я знаю, що в цьому не зацікавлені ні американці, ні французи. Емігрантський центр завжди може знадобитися.

— Яку саме? — бурмоче мосьє Леконт.

Він, очевидно, вважає мою пропозицію не вартою уваги, але оскільки дощ не вщухає, то чому б і не вислухати мене.

— Маєте рацію в тому, що я вже не можу виконувати таких завдань, як раніше. Але я не поза грою, бо в мене в руках є ще такий козир, як Младенов.

— Якщо ви вважаєте Младенова козирем… — кисло посміхається Леконт, не закінчуючи фрази.

— Послухайте, мосьє Леконт, я не прагну знати більше, ніж належить такому пішакові, як я, але чи не зручніше було б для вас, замість того щоб з такими труднощами стежити за Центром, взяти керівництво ним до своїх рук?

— Яким чином? — різко запитує француз.

— Я пропоную усунути Димова й Кралева, і тоді на чолі Центру залишиться Младенов, який танцюватиме під мою, тобто під вашу дудку.

— Мерсі за пораду, — кисло посміхається мосьє Леконт. — Якби ми могли так вільно розпоряджатися Центром, то, будьте пенні, не вдавалися б до ваших послуг. У нас свої міркування, — викладати їх вам я не збираюся, — і ці міркування виключають наше безпосереднє втручання у справи Центру. Того вечора наші люди трохи притиснули цю зграю, аби врятувати вас, та все то блеф, легке попередження, щоб не заривалися…

Леконт замовкає, бо з павільйону вийшов гарсон, мабуть, аби своєю присутністю нагадати нам, що в кав'ярні треба щось замовляти. В такий час і негоду ми в нього єдині клієнти на терасі.

— Що вам узяти? — питає мій співрозмовник.

— Що й собі. Принаймні я буду певен, що ви не замовили мені отрути.

— Дві кави і два перно, — каже Леконт гарсонові. І коли той зникає, додає: — Я не замовляю для вас отрути і вам не раджу до неї вдаватися. Просто змініть професію і радійте, що врятували шкуру. Це не така вже дрібниця.

— Вибачайте, — кажу я, — але ми не порозумілися. Кажучи, що Димова і Кралева треба усунути, я мав на увазі самоусунення.

— Яке саме?

— Два тижні я сушив собі цим голову і, здається, знайшов засіб: у мене є навіть детальний план роздмухування таких чвар, що й Димов, і Кралев, і, якщо хочете, всі інші самоусунуться й створять можливість для нас із Младеновим захопити керівництво. Вам, звичайно, не треба нічого робити. Вони самі усунуть один одного.

Мосьє Леконт замислено дивиться в парк, немов оцінює, чи є в моїй пропозиції бодай натяк на здоровий глузд. Дощ трохи вщух. Замість обложної зливи вітер несе густий водяний пил, і крізь вологу імлу перед нами відкривається вид на густу зелень парку Бют-Шомон пласкими, порослими травою схилами, штучними цементними скелями і озером із застояною чорно-зеленою водою.

Гарсон приносить замовлене, кидає невдоволений погляд на затягнуте небо і бурмоче: «Яка жахлива погода», та, побачивши, що ніхто з нас не підтримує розмову, відходить.

Мосьє Леконт відпиває кави й запалює свою міцну «синю». Потім дивиться на мене пильно, навіть трохи здивовано, немов тільки зараз завважив мою присутність.

— Так. Це непогана думка. Я не кажу нічого певного, — він застережливо підносить руку, — але це думка. Щоб обмізкувати її, треба знати реальні можливості для її виконання. Ознайомте мене в кількох словах із вашим планом.

«Хмари трохи розвіює», — думаю я, хоч дощ знову посилюється і перед нами знову спадають напівпрозорі мокрі струмки, м'яко хлюпаючи в траву. Я й собі запалюю «зелену», прикро думаючи, що навіть сигарети вибирає для мене вища інстанція. Відтак починаю викладати свій план.

— Це цікаво, — повторює мосьє Леконт, уважно вислухавши мене. — Більше нічого не скажу, оскільки не можу відразу ж відповісти: «так» або «ні».

Дощ знову вщухає. Француз дивиться на небо, потім на моє розчароване лице й запитує:

— То рушаймо?

Він витягає з маленької кишені зім'яту банкноту і кладе на стіл. Ми підводимось і неквапом ступаємо по мокрій алеї, що веде на вершину пагорба. Піднімаємося й зупиняємось під високими деревами, з яких спадають зеленаві тіні й краплинки води. Внизу, далеко під нами, серед похмурих будинків передмістя звивається залізниця. Межа штучної бідняцької оази. Далі тягнуться рейки, темні насипи й задимлені стіни. Звідти починається життя.

— Гаразд, — киває Леконт, дивлячись на мене так, наче я щось сказав. — Якщо ваша пропозиція буде прийнята, ви одержите точні вказівки. Якщо ж ні, ми з вами ніколи не зналися.

— Розумію. Як я довідаюсь про вашу відповідь?

— Про це не турбуйтесь. Ми знайдемо спосіб зв'язатися з вами. В який вам бік? Бо мені в протилежний.

— Байдуже.

— Гаразд, тоді я піду вниз.

Він кивнув мені й закрокував алеєю вниз, а я стояв і дивився на залізницю, врізану в темні квартали передмістя, хоч з неба знову полилися цівки дощу.

________

— Ви кат! — каже вона, насилу стримуючись, щоб не відважити мені ляпаса.

— Можливо, — відповідаю, — але тут не місце для взаємних визначень. Зайдімо хоча б у цю кав'ярню навпроти.

— Ви кат! — повторює вона. — Не хочу й знати вас.

— Ну, тоді…

Я примирливо знизую плечима й іду далі.

— Чекайте! — гукає вслід мені Ліда, ледве не плачучи від люті. — Відвезіть мене додому! Мені дуже неприємно, але я не маю грошей навіть на таксі.

— Я не можу вас везти до батька у такому вигляді. Давайте зайдемо в кав'ярню.

Розмова відбувається о восьмій годині ранку біля чорного входу «Опери»: втаємничені знають, що цей вхід веде не в кулуари театру, а до підвалу, де проводять ночі повії. Фахівці називають його «Великою кліткою». Саме звідти видали мені на поруки Ліду.

Я пробую взяти під руку непокірливу жінку. Вона грубо вириває руку, але йде зі мною. Перетинаємо захаращену автомобілями вулицю й заходимо в кафе. Я посилаю Ліду у вбиральню, а сам сідаю за стіл біля вітрини й замовляю ситний сніданок: дві великі порції крему й булочки. За кілька хвилин молода жінка повертається вже трохи схожа на людину, вимита, причесана, з підфарбованими губами. Мовчки снідаємо, потім я пригощаю її сигаретою і спокійно кажу:

— А тепер розповідайте, що трапилося.

— І не думаю. Відвезіть мене додому.

— Гаразд, ваша воля. Принаймні я вам щиро кажу, що не розумію, в чому ви мене звинувачуєте.

— Навіть не розумієте? А хто мені призначив побачення на Рю-де-Прованс? Хіба не ви? І хто не прийшов на побачення? Теж не ви?

— Чекайте, чекайте! Давайте з'ясуємо все по порядку: Рю-де-Прованс, якщо не помиляюсь, це вулиця, на якій ви мешкаєте…

— А ви тільки відучора в Парижі і, звичайно, не знаєте, що там зборище повій…

— Зізнаюся: геть забув. Я призначив вам зустріч, бо ви там мешкаєте, та й од ваших тих сходинок у мене спирає дух.

— От-от! І оскільки ви так дбаєте про своє здоров'я, то зволили взагалі не прийти.

— Неправда. Я спізнився всього на кілька хвилин, тому що на розі бульвару Османн і вулиці Лафайєт утворилася пробка й мені довелося чекати…

— Так. А тим часом поліція заштовхала мене в машину разом з усіма тими… Боже, який жах! Я ніколи не сподівалася, що доживу до такої ганьби. Цілу ніч з тими нікчемами, як повія…

Вона знову на порозі істерики.

— Заждіть, — кажу я. — І тут я не винен. Скільки порядних жінок спокійно ходять по Рю-де-Прованс, і нікому не спадає на думку мати їх за повій, бо в них не такий вигляд.

— А в мене, значить, такий вигляд? На моєму обличчі написано, що я повія…

— Про обличчя не відаю. Людина собі його не вибирає. Але, даруйте, ви занадто наквацюєте його. І де ви взяли таку неймовірну спідницю, не кажучи вже про сумочку.

— Ви — кат!

Це трохи нагадує мені рефрени мого колишнього сусіди по в'язниці: «Ти мерзенний зрадник», та я лишаюся незворушний.

— Розумієте, Лідо, не виключено, що я справді кат, але з вашого боку не дуже чемно повторювати мені це після того, як я цілу ніч шукав вас по поліцейських дільницях і пунктах «швидкої допомоги».

— Яка жертва! Краще б ви своєчасно прийшли…

— А ви б краще менше слухали порад Мері Лямур…

— Мері Лямур тут непричетна. Я хотіла б спитати вас, як би одяглися ви на ту марницю, що мій батько мало не з кров'ю одірвав від серця… Божечку, оце так Париж і паризьке життя…

— Тільки не плачте, — кажу я. — Побережіть свої істерії до критичного віку.

Але вже запізно. Ліда глухо схлипує, затуляє обличчя руками і гірко плаче під байдужими поглядами перехожих, що густо сунуть повз вітрину кафе.

________

Ми сидимо з Тоні в кав'ярні болгарина й п'ємо свій обідній аперитив — мартіні з лимоном. Тоні п'є вже четверту порцію, не рахуючи того, що він вихилив до мого приходу: є дні, коли він готується до обіднього аперитиву з самого ранку. Ворон і Вуж, як простолюд, за сусіднім столиком п'ють вино. Після екзекуції ці двоє постійно крутяться біля мене, доки я в районі Центру. В інших місцях за мною назирці ходять інші емігранти, більшість яких я вже знаю в обличчя. Іноді я покірливо дозволяю їм слідкувати за собою, а подеколи заради різноманітності влаштовую своїм янголам-хранителям дрібні каверзи. Мої витівки різні, залежно від того, чи я пішки, чи на «ягуарі», але в обох випадках ефект однаковий: переслідувачі, витріщивши очі, гасають, як мавпи, несподівано й безповоротно, загубивши мене у міській веремії. Отже, хоч і з запізненням, а мені згодились уроки, одержані у віллі поблизу Фонтенбло. Всі ці витівки на перший погляд дитячі розваги, оскільки мені вже нічого критися. Але вони підтримують мій престиж, даючи підставу людям з Центру вважати, що я й досі працюю на французів. Саме в цьому й виявляється фальш мого становища: я вдаю, ніби розвиваю конспіративну діяльність, аби замаскувати своє неробство.

— Он іде Мері Лямур і підморгує тобі, — кажу я Тоні, помітивши імпозантну постать за вітриною кав'ярні.

— Не мели дурниць, — відмахується Тоні. — Мері Лямур не цікавлять такі, як ми з тобою.

— Чому? Невже ми такі потвори?

— Начхати їй на твою вроду. Їй потрібне зовсім інше.

— А знаєш, не така вже вона й погана… Хоч належить до важкої категорії.

Тоні, на диво, утримується від коментарів.

— Ти часом не шукав у ній своє щастя? — наполягаю я.

— Хіба я з глузду з'їхав? Мені, друже, ще не набридло життя.

Відколи розмова точиться довкола Мері, Тоні, хоч як він уже набрався, притишив голос і час від часу зиркає на стіл, де сидять Ворон і Вуж.

— Що ти цим хочеш сказати? — ніби не розумію я.

— А те, що коли ти спробуєш перевірити своє щастя на Мері і Димов спіймає тебе, — тобі не зарадить і французька поліція.

Літній гарсон проходить повз нас із порожньою тацею. Тоні перепиняє його рукою.

— Вороне, вип'єте ще по одній?

— Якщо пригостиш, — непривітно відповідає Ворон.

— Два мартіні й два великих вина! — замовляє Тоні. Потім, спершись ліктями на стіл, утуплює в мене каламутні очі. — Ти мене, друже, не підбивай: кажеш про Мері, а думаєш про іншу.

— І гадки не мав.

— Розказуй комусь іншому. В усякому разі, вибір непоганий: я маю на увазі дочку старого…

— Через таких і виникали ускладнення.

— Щодо цього ти маєш рацію. А в тебе їх аж занадто. Як воно в тебе виходить, чоловіче, що ти стикаєшся з Кралевим?

— До чого тут Кралев?

— Як до чого? До того, що й ти. Він теж клюнув на Ліду. Двічі вже запрошував її на вечерю…

— Тихіше, — попереджую я. — Йде Младенов…

Младенов наближається у супроводі Димова і Кралева. Вони вмощуються за столом у кутку, де, як звикле, сидять гості. Якщо врахувати, що біля входу Милко зайнятий тоталізатором, то Центр у повному складі.

— Центр у повному складі, — кажу я.

— Усі восьмеро… Нічого, скоро нас лишиться семеро, — кидає Тоні, прилизуючи жовтими від тютюну пальцями своє довге волосся. — Але сім — кепське число…

— Хто ж одсіється? Невже я?..

— А хто ж іще?.. Не з моєї вини, звичайно.

— Не вдавай простачка: і ти допоміг. «Тільки сьогодні він прогуляв 60 франків», — нагадую його репліку того вечора.

— Казав те, що мусив казати, — виправдовується Тоні. — На моєму місці ти зробив би те саме.

Підходить гарсон з повною тацею, ставить нам два мартіні й іде далі.

— Ти від початку пристав до мене, — байдуже нагадую я. — Всі твої звіряння були приманкою.

— Я говорив те, що мені веліли, — повторює Тоні. — Якщо ти впіймався на гачок, вина не моя.

— Чому це я упіймався?

— Бо впіймався!

Тоні виливає півкелиха рідини собі в рот, запалює сигарету й посміхається.

— Ти маєш себе за хитруна і, можливо, таки станеш ним, якщо вже не став. Коли до тебе хтось чіпляється і починає настроювати проти шефів або нахваляється сам повернутися назад, що ти повинен зробити? Є три варіанти: погодитись, промовчати або піти до шефів і доповісти їм про все. Ти, звичайно, не погодився, бо не зрадник, але й не доповів. А треба було, якщо ти кмітливий. Тоді б ти витримав іспит.

— Зате ти справжній пройдисвіт, — кажу я, відпиваючи з келиха. — Коли б я доповів, то знаєш, що б було? Кралев примусив би тебе відмовитись од своїх слів і стверджувати, ніби все це казав я, а тепер намагаюся перекласти на тебе. Отже, в кожному з трьох випадків мене чекала однакова доля, бо Кралев вирішив її заздалегідь.

Я навмисно двічі повторюю прізвище Кралева, щоб уловити реакцію Тоні. Але він не реагує. Тоні вже так нализався, що навіть не заперечує своїх зв'язків з Кралевим, а якщо й заперечує, то зовсім протилежне:

— Чого б це вони заздалегідь вирішували твою долю, га? Хіба хтось що мав проти тебе?

— Проти мене? Звичайно, ні. Я дрібна риба. Але оскільки вони мають зуб на Младенова, а я ніби його людина, то все скошується на мені.

— Не бери це близько до серця, — заспокоює мене Тоні. — Макітра в тебе варить. Значить, ти не пропадеш. Шкода лише, що тобі вже не ссати двох маток.

— А ви як? Хіба ви ссете одну? Всі ви…

— Тс-с! — уриває мене Тоні, прикладаючи до губів прокуреного пальця. — Не плещи язиком! Сси собі скільки хочеш маток, умій тільки… Нічого, все ще попереду, навчишся…

— Ти ніби знову набрався… — байдуже завважує Милко, підсідаючи до нашого столу, наморений тоталізатором.

— З горя, братку… Шкода, що знову лишаємося без редактора.

Милко не звертає уваги на його слова, очима шукає офіціанта, знаходить його і мовчки замовляє собі питво, показуючи на келих Тоні.

Мабуть, Милко також втаємничений. Здається, всі вони втаємничені, крім мене.

— Вип'єте ще по одній? — запитує мовчазний Милко, коли гарсон приніс йому келих мартіні.

— Чому по одній? Вип'ємо більше, — озивається Тоні охоче. — Замовляй повну пляшку, годі вже гратися в чарки.

— Тобі не вистачає тільки пляшки, — бурмоче Милко. І звертається до гарсона: — Ще два келихи.

Та мені не вдається скористатися його щедрістю. З-за столу її кутку підводиться Младенов і незграбно прямує до нас,

— Емілю, ти не підвезеш мене додому?

Я встаю, рушаю за ним. Мені вже відомо, про що йтиметься. Тому я трохи здивувався, коли в «ягуарі» бай Марин завів мову зовсім про інше:

— Чим ти думаєш, коли підколюєш Ліду такими шпильками?

— Якими саме?

— Що вона, мовляв, невідь як одягнена, що в таке ганчір'я вдягаються лише шльондри… Невже, Емілю, я лопатою гребу гроші?

— Зачекай, бай Марине, я казав Ліді не про гроші, а про пристойний вигляд. Вона може витрачати на вбрання значно менше і мати пристойніший вигляд.

— Я казав їй те саме. «Візьми, — кажу, — собі одну-дві сукні в монопрі[1], як це роблять скромні жінки». А вона послухала Мері Лямур і накупила цього страхіття. А тепер давай, тату, гроші на нові туалети. Наче в мене їх хоч лопатою греби…

— Є люди, які таки загрібають їх лопатою, — підтакую я. — Хоч би й Димов.

— Я знаю, скільки одержує Димов. На його гроші також не розженешся. Особливо коли на твоїй шиї така, як Мері. — Младенов замовкає, кидаючи на мене швидкий погляд. — Їдь повільніше. Поспішати нікуди. Я хочу сказати тобі й дещо інше.

Отже, ми дійшли до головного. Я їду повільно, оскільки в цей час рух такий, що навіть при бажанні не розженешся. Та й відстань од Центру до Рю-де-Прованс надто мала для такої важливої розмови.

— Вже двічі чи тричі заходила мова про тебе. Я всіляко намагаюся відкласти остаточне розв'язання, однак ті двоє наполягають на своєму: вони хочуть збутися тебе. Кажуть, ми його не чіпатимемо, нехай собі живе, але щоб щез з-перед очей. Їм не потрібен наглядач.

— Гаразд, бай Марине. Якщо треба, я щезну.

Младенов кидає на мене оком, здивований несподіваним відступом. Я дивлюся просто себе, намагаючись прилаштуватись між старим «сітроеном» і довгим блискучим «б'юїком».

— Я, звичайно, не кину тебе в біді. Зроблю все, що зможу. Я вже де з ким переговорив, і, мушу сказати, відкривається чимало можливостей. Можеш піти у «Вільну Європу» і в інші місця, тільки май почуття міри. Наші емігранти, на жаль, здебільшого прості люди, а тут потрібні підготовлені хлопці, такі, як ти.

— За мене не турбуйся, — кажу я, щоб трохи збити його чванливість. — Якось дам собі раду.

Младенов знову кидає на мене допитливий погляд, але я саме проскакую між двома автомобілями. «Сітроен» бере трохи ліворуч, аби уникнути зіткнення, і дає мені можливість випередити «б'юїка», обдавши його ганьбою — хмарою синього бензинового диму.

— Емілю, тобі не слід ображатися на мене, бо ти неправий. Май на увазі, що я реагував надто болісно, але не все залежить від мене.

Я різко повертаю і виїжджаю на Рю-де-Прованс. Серед довгого ряду автомобілів, що вишикувались вздовж тротуару, треба відшукати місце і поставити свого «ягуара». Повільно їду повз них, раптом у кількох метрах попереду з шеренги вихоплюється «рено». Звільнене місце вузьке для мого «ягуара», та після кількох складних маневрів якось вдається притулитись до тротуару.

— Готово, — кажу я, однак старий не виходить.

— Я, звичайно, міг би різними хитрощами домогтися, тебе протримали на роботі ще якийсь час, але ти від цього не виграєш, а я програю. Якщо ж ти перейдеш на іншу роботу, позиції в Центрі зміцняться.

— Раніше ти казав протилежне…

— Раніше було одне, а тепер — інше. Та не я винуватець…

— Знаю, винен я, — примирливо погоджуюсь. — Тому більше не заважатиму тобі. Хочу лише попередити: якщо я піду, твої позиції анітрохи не зміцняться. Зараз вони прагнуть спекатися мене, а потім здихаються й тебе. Якщо, звичайно, не залишать пішаком.

— Младенов — не пішак! — з гідністю заперечує він.

— Згоден. Але вони намагаються зробити з тебе пішака. Так воно фактично і є. Та це мене не обходить. Якщо ти вважаєш, що так буде краще, я завтра ж зникну.

— Зачекай! Ніхто не каже тобі робити це завтра ж. Підготуй наступний номер, нехай журнал вийде, і тоді звільнишся. Їх задовольнить, якщо скажеш, що ідеш добровільно.

— То скажи їм.

— Збагни нарешті, що я хочу цього від тебе не заради власного спокою, а заради того величного, яке ми робимо.

— Ти маєш на увазі американців?

— Емілю, я забороняю такі жарти. Ти знаєш, що я маю на увазі.

— Ах, справді: національні ідеали. Тільки ті двоє продають національні ідеали значно вигідніше, ніж ти.

— Що ти верзеш?

— Вислухай мене, бай Марине! — Я довірливо нахиляюсь до старого, який уже був зібрався виходити з машини, і дивлюся йому в очі. — Я казав тобі, що вони хочуть зробити тебе пішаком, а насправді ти ним був у Центрі з самого початку…

— Я — шеф Центру, — обурено вриває мене Младенов. — Такий, як і Димов.

— Неправда. Головне свідчення того, хто шеф, а хто пішак, — кому скільки платять. Ти не маєш і десятої частки того, що одержує Димов.

— А тобі звідки відомо, хто скільки одержує? — різко запитує Младенов.

— Поцікався в банку і пересвідчишся, — відповідаю я і насмішкувато дивлюсь на старого.

Він змірює мене поглядом і усміхається:

— Ти гадаєш, що я цього не зробив?

________

Я зупиняюсь біля якоїсь випадкової кав'ярні на вулиці Лафайєт тільки тому, що тут є де поставити машину. Їм несмачний твердий біфштекс із смаженою картоплею, м'якою й холодною, здатною викликати відразу до будь-якої їжі. Як приправа до цієї несмачної страви, в голові неприємні думки. З деяких пір вони переслідують мене.

Спершу, одержавши від Леконта завдання, я почував себе справжнім паном Ніхто, невловимим і невразливим, який таємно і спритно стежить за діями інших. А тепер я почуваюсь як людина, намацана ворожим прожектором, спіймана й обплутана холодним сліпучим світлом, що проникає у найпотаємніші думки.

Кожен мій порух заздалегідь передбачено, кожне моє починання ще в зародку задушено, кожний мій удар падає на мене самого. Друг, на якого розраховував, перший зрікся мене. Гостинного прийому, якого сподівався, не відбулося взагалі. Замість колишньої довіри на мене ставлять пастки. Моя служба в Леконта кінчилася, майже не почавшись. І, нарешті, найновіший план також зривається, перш ніж я взявся до нього.

Втомлено рахуючи свої дев'яносто дві сходинки, я добираюся до своєї квартири. Стаю під холодний душ, потім закутуюсь у халат і лягаю. Хочеться відпочити, забутися, заснути. Але не можу цього зробити — треба дещо продумати, а мій мозок не звик відпочивати, коли є важливі справи. Отож я лежу, обмірковуючи можливі ходи й контрходи, з неприємним відчуттям, що навіть зараз, коли я поглинутий думками, за мною стежать.

Я не можу, звісно, стверджувати, що хтось читає мої думки, бо навряд чи вже вигадали таку апаратуру. А от що у власній квартирі мене підслуховують, в цьому я певен. За два кроки від ліжка, за тонким дерев'яним плінтусом, стирчить майже непомітний, як волосинка завтовшки, дротик, якого я знайшов, перебравшись сюди. Уроки в віллі поблизу Фонтенбло не минули марно. Саме тому й не висмикнув дротика, а тільки мовчки поглянув на нього. Отже, кожну мою розмову підслуховуватимуть. Що ж, нехай. Вони дуже здивуються, якщо їм удасться хоч щось почути, бо я привчився розмовляти тільки подумки.

Все це не дуже приємно, навіть коли звикнешся з думкою, що інакше й бути не може. Кожна жива істота має свої умови для існування. Карасеві не дано прогулюватись у садку, він до кінця своїх днів мусить киснути в болоті. Мені також не дозволено жити, як звичайній людині. Якщо інші роздивляються на вулиці вітрини жіночі ніжки, то я мушу стежити, хто рухається поперед мене й позаду і що це за люди — випадкові перехожі чи приставлені мене шпиги. Якщо більшість людей спочатку говорить, а потім думає, я маю попередньо зважити кожне слово. Якщо всі довкола вважають, що в них є особисте життя, то мені достеменно відома прикра істина, що я особистого життя не маю.

Найбезглуздіше те, що, хоч я ні на мить не залишаюся на самоті, мене постійно переслідує гнітюче почуття самотності. Мабуть, подібне відчуває людина на трапеції в ту мить, коли готується до смертельного стрибка над головами двох тисяч людей.

Поринувши в такі роздуми, я незчувся, як заснув, та пронизливий дзвінок будить мене, і я ледве стримуюсь, аби не пожбурити в годинник подушкою. Проте будильник ні при чому. Дзвонять у двері. Я підводжуся, кутаюсь у ще вогкий халат і йду подивитися, хто це.

— Мосьє Бобев?

У чоловіка на порозі коротке руде волосся й сіре обличчя. В голосі його вловлюю легкий, неприємний акцент.

— Що вам треба?

— Дозвольте ввійти?

— Хто ви?

— Я від полковника Дугласа.

Неохоче оступаюсь від дверей і пропускаю незнайомця. Він входить у квартиру впевнено, мов до себе в дім, скидає чорний попліновий плащ і недбало кидає на стілець, потім, не чекаючи запрошення, сідає:

— Ви нас піддурювали, пане Бобев.

— Вас особисто я взагалі не знаю, — кидаю я, беручи з каміна пачку «Житана».

— Ви ошукали полковника Дугласа.

— Якщо казати по порядку, то полковник перший обдурив мене, — уточнюю я, шукаючи сірники.

Рудий витягує з кишені запальничку й коротким рухом підносить мені. Закурюю, не пропонуючи йому сигарети. Хай не сподівається, що ми тут базікатимемо до ночі.

— Я казав полковникові Дугласу, що хочу потрапити в Париж. Він пообіцяв. Та замість цього мене ув'язнили в якусь віллу й почали готувати до повернення на батьківщину. Вибачайте, але, як у кожної живої істоти, в мене теж є інстинкт самозахисту.

— Ви нас ошукали, мосьє Бобев, — повторює незнайомець з неприємним американським акцентом.

— Ні. Я лише рятував собі життя.

— Ви спробували втекти від нас, — продовжує рудий, не звертаючи уваги на мої слова. — Вам, напевно, невідомо, що від нас не можна втекти. Наша організація могутня, мосьє Бобев, вона спроможна відшукати вас скрізь, де б ви не були.

— Гаразд, — кажу я. — Тільки не залякуйте. Ви знайшли мене. Далі?

— Далі все залежатиме від вас: якщо ви повернетеся до виконання своїх обов'язків, то вважайте, що інцидент поки що вичерпаний. Якщо ж відмовитесь — ми будемо змушені вдатися до небажаних, але необхідних заходів.

— Тільки не залякуйте. Для мене нічого страшнішого від повернення на батьківщину немає. Отже, якщо ви маєте на увазі саме це, кажу вам відразу, що не згоден. Кожен працівник, навіть найскромніший, має право ставити певні вимоги…

— У вас такого права немає, мосьє Бобев. Вимоги ставитимемо ми.

— Ставте їх комусь іншому. Я — вільна людина.

Незнайомець заходиться сміхом, схожим на іржання.

— Ви станете вільною людиною тільки на тому світі.

— Гаразд, і на це згоден. Тепер мені лишається тільки послати вас під три чорти!

— Кожний має туди свою чергу, — спокійно відповідає рудий. — Боюся, що ваша черга вже зовсім близько.

Я не вважаю за потрібне відповідати, але уважно стежу за рухами незнайомця.

— Не бійтеся, — знову ірже він, перехопивши мій погляд. — Я не видаю паспорти на той світ. Для цього є інші.

Він неквапливо вдягає плащ й рушає. Біля дверей зупиняється:

— Не знаю, чи добре ви зрозуміли мене. Ми позбавимося вас, мосьє Бобев. Позбавимося з чисто технічних причин: іншого способу примусити вас забути те, чого навчилися в нас, немає.

— Зрозумів, — відповідаю я. — Добре зрозумів.

— Тоді запам'ятайте цей номер телефону, — чоловік повільно й виразно промовляє три літери і чотири цифри. — Сьогодні четвер, даю вам подумати до неділі. Зателефонуйте увечері. Тільки увечері.

Він різко, нашвидку киває мені, наче йому сіпнуло голову, і виходить.

Я витягаю з піджака авторучку і про всяк випадок записую номер на пачці «Житана», хоча вже й так запам'ятав його.

________

Сьогодні вже четвер, і надвечір мене чекає одна суто приватна справа — поліпшення взаємин з Лідою, що зайшли в безвихідь, як і інші мої справи. Все складається якнайгірше, хоч щодо Ліди не так-то я й хвилююсь.

Цього разу побачення призначено на сьому в одному з найкращих ресторанів, та я про всяк випадок приходжу в умовне місце на півгодини раніше. Це дасть мені можливість трохи відпочити од «свіжого», просякнутого бензином повітря Єлісейських Полів і забути про розмову з рудим. Я сідаю на терасі біля «Колізею» і замовляю келих рікара. Аромат жовтуватого питва пробуджує в мені тугу за Франсуаз. Я щиро жалкую, що зустріч у мене з Лідою, а не з Франсуаз. Просто я ненавиджу жінок, які вважають своїми боржниками цілий світ і вимагають, щоб їх хтось захищав. Наче мені нема чого робити.

Закурюю, дивлячись на бульвар і пригадуючи терасу з жовтогарячим накриттям і міцні дотепи, якими ми обмінювалися з Франсуаз у той трохи сумний час нічних присмерків. Дивлюся на бульвар і несподівано бачу… Франсуаз. Вона простує до мене в строгому сірому костюмі в талію, у чорній мереживній блузці. Що за жінка! Їй личать усі кольори.

— О, дивне видіння! — шепочу я.

— Не пускай слину, — відповідає Франсуаз. — Краще подай мені стільця. Я взула страшенно незручні туфлі.

— В тебе немає й краплі людських почуттів, — зітхаю я, присунувши стільця від сусіднього столика. — Скажи бодай, «яка несподіванка!» чи щось подібне.

— Яка ж тут несподіванка, коли я йшла до тебе, — відповідач чорнокоса. — Замов і мені келих рікара.

Я виконую прохання і знову впиваюсь очима в Франсуаз. Яка жінка! Які форми! Вона й собі якусь хвильку роздивляється мене.

— Трохи погладшав. Нічого, тобі непогано. Раніше ти був аж надто елегантний. Елегантність і ти… це, знаєш, трохи несумісні поняття.

— Знаю, знаю. Так само, як я і вихованість. Тільки не тримай мене в напруженні.

— Спокійно, — тихо промовляє Франсуаз, знімаючи рукавички. — Дай мені сигарету. Як це ти куриш таку гидоту?

— А що ти бажаєш? — запитую, бо пояснювати, чому я курю «таку гидоту», надто довго.

Я гукаю дівчину з сигаретами, і Франсуаз, як я й сподівався, бере пачку «синіх». У цю ж мить приносять замовлений рікар. Чорнокоса запалює сигарету і кидає в келих грудочку льоду. Прозора рідина поволі каламутніє.

— Мене прислав наш спільний знайомий, — тихо каже Франсуаз, терпеливо чекаючи, поки суміш у келиху побіліє. — Твою пропозицію прийнято. Підтримуватимеш зв'язки зі мною. Інструкції одержиш від мене. Ніяких інших контактів. Між нами — звичайні сентиментальні стосунки, не більше.

— Сентиментальні стосунки з тобою! Не сміши мене.

Вона відпиває рідину, вже зовсім побілілу, затягується сигаретою й мовчки дивиться на мене.

— Хіба вони не знають, що ти допомогла мені втекти з Афін?

— Не знають. І ти також не силкуйся знати більше, ніж належить. А то схопиш запалення мозку, і ми не знатимемо, що з тобою робити.

— Це правда, — погоджуюсь я. — В такому товаристві, як твоє, психічні захворювання не виключені. Коли я одержу інструкції?

— Сьогодні ж.

— Слухай, Франсуаз. Через п'ять хвилин сюди прийде одна дівчина. Побачення.

— То розраховуйся, й ходімо.

— Франсуаз, благаю тебе: вкрай необхідно, щоб це побачення відбулося.

— Твої потреби мені добре відомі, — погоджується Франсуаз. — Я гадала, ти — серйозніший.

— Дуже прошу тебе: давай відкладемо справи на пізніше.

Франсуаз співчутливо дивиться на мене, потім зітхає:

— Не знаю, до чого б довели тебе твої примхи, коли б замість мене прислали когось іншого. Ну, дарма. Один раз можна й відступити. Куди ти підеш?

— Ми повечеряємо в ресторані «День і ніч», тоді можемо піти в кіно, після одинадцятої заглянемо в «Крейзі Хорс салон», і десь о третій ночі буду вдома.

— Ого, яка програма! Невже ти сам її склав? Сподіваюся, додому ти прийдеш сам?

— Звичайно. Тут зовсім інше, ніж ти гадаєш…

— Це мене не обходить. Гаразд. Твою адресу я знаю. І взагалі я зумію тебе розшукати.

Вона допиває рікар, гасить сигарету і підводиться. І вчасно: на розі вже з'являється Ліда. Та я така пропаща людина, що дивлюся не стільки на Ліду, скільки на струнку постать в елегантному сірому костюмі, що віддаляється.

— Давно чекаєте? — запитує дівчина, сідаючи на місце Франсуаз.

— Давно, але не через вас. Умисне прийшов раніше, щоб трохи побути на повітрі…

— Знайшли, де дихати… — кривиться Ліда. — Відколи я тут, в мене від бензину не перестає боліти голова.

— Звикнете, — заспокоюю її. — Тобто звикнете до головного болю. Що питимете?

— Те ж, що й ви. Замовляю ще дві порції рікара.

— Ви вже знайшли собі якесь товариство? — цікавлюсь.

— Де б я його знайшла? Єдина моя компанія — Мері Лямур.

— А Кралев?

— Не нагадуйте мені про нього.

— Невже встигли посваритися?

— Ми не сварилися. Просто я не терплю його. Розумієте, є люди, яких я не терплю. Він саме з таких. Коли його бачу, в мене мурашки по спині бігають.

— Раджу: не кажіть йому про це. Кралев — небезпечна людина. Отже, ви знайшли спільну мову лише з Мері Лямур?

— В тім-то й біда, що з нею не зовсім певно.

— Чому? Від неї у вас по спині теж бігають мурашки?

— Вона не така неприємна. Хоч, як на мене, надто цинічна.

— Лається чи…

— Лається вона рідко. Але в неї цинічні погляди на життя.

— А в кого вони інші? Всі ставляться до життя однаково, тільки одні приховують це, а інші — відвертіші.

— Неправда! — заперечує вона, і в її голосі звучить уже знайома мені дратівлива нотка.

Я не відповідаю, бо гарсон саме ставить на стіл питво. Кидаю в нього лід, а дівчині доливаю трохи води.

— Як наша мастика[2], — каже дівчина, відпивши ковток. — тільки гірша.

— Як на чий смик.

— Гірша! — настоює Ліди.

— Гаразд, — мимрю я. — Для вас — гірша, для мене — краща. Як кому.

— І сигарети в них гірші, — каже дівчина, пригощаючись з моєї пачки.

— То не куріть.

— Мене аж сіпає, коли я бачу, як наші болгари силкуються бути схожими на французів. Навіть батько надягнув короткого плаща й капелюха, наче двадцятирічний хлопчисько.

— Того дня ви теж мали далеко не вишуканий вигляд, — нагадую я. — Але сьогодні ви набагато пристойніша.

На ній дешевенька поплінова сукня, напевно, куплена ще тоді в «монопрі», — в сірі й білі лінії, але без претензії на кричущість. І оскільки Ліда непогано скроєна, сукня досить-таки терпима.

— Я це зробила не заради вас, — ущипливо завважує вона.

— Я цього й не думав.

Вона, звичайно, бреше. А я вдаю, що вірю їй. Вуста ледь підфарбовані, а чорні й фіолетові тіні під очима зникли зовсім. Отже, вона зважає на мої поради.

— Що ми робитимемо сьогодні? — запитує Ліда, дивлячись з-за плеча на людський глум.

Нашвидку знайомлю її з програмою вечора, коротко характеризуючи заклади, в яких збираємось побувати.

— Ви вирішили взяти реванш за той вечір…

— Ні, просто маю трохи більше грошей.

— Тут усі говорять тільки про гроші. Жах!

— А хіба десь говорять про інше?

— Але ж треба знати якусь міру.

— Така вже наша професія, — відповідаю. — Ми бізнесмени.

— А я вважала, що ви боретесь за якісь ідеї.

— Ідеї? Які ідеї?

— Це вам краще знати. Адже ви працюєте в емігрантському Центрі.

— А ви були там?

— Так, позавчора. Ходила по батька.

— І звернули увагу на вивіску біля дверей?

— «ІМПЕКС» або щось таке.

— Правильно. В цьому й полягає наша робота: ми експортуємо диверсантів, а імпортуємо секретні дані. Імпорт-експорт. Торгівля.

— Ви жахлива людина.

— Не більше за вашого батька. Тільки, на відміну від нього, не базікаю про національні ідеали.

— У цинізмі ви перевершуєте Мері Лямур.

— Дуже приємно почути це од вас. Вип'ємо ще?

— Дякую, не люблю мастики. Надто ж такої… А чи не краще нам без сварки розійтися по домівках?

Незважаючи на таку багату програму, вона чомусь сьогодні трохи засмучена.

— Не поспішайте, — кажу я. — Попереду нас чекає приємний вечір.

________

Приємний вечір завершується. А сказати точніше, ми поринаємо в синьо-рожевій напівтемряві «Крейзі Хорс салону». Програма давно скінчилася, і ми кружляємо на маленькому дансингу в ритмі старовинного танго.

— Виявляється, при бажанні ви можете бути й приємним… — каже Ліда, дивлячись на мене великими карими очима.

— Не з усіма.

— А я й не кажу, що з усіма, — значуще додає вона.

Вечір минув чудово. Кінофільм — якась драма про велике кохання — Ліді сподобався. Номери з роздяганням у кабаре в міру чергувалися з гумористичними скетчами, крім того, артистки були добре загримовані й гарні, як ляльки. Взагалі кінець вечора вийшов набагато цікавішим, ніж початок.

— Мені здається, я якось змирилася б з тутешнім життям, коли б поруч була справді близька мені людина, — знову починає Ліда, покірно дозволяючи водити себе в ритмі танго.

— Маєте батька.

— Я сказала: справді близька людина.

— Розумію. Те, чого ви прагнете, шукає і не знаходить цілий світ. Париж — це великий ярмарок. Як тільки ви звикнетесь із думкою, що треба продавати себе, життя відразу ж стане легшим і стерпнішим.

— Облиште свій цинізм. Не псуйте мені цей чудовий вечір.

— Гаразд, гаразд, — кажу я і міцніше пригортаю її, відчуваючи її тіло під простенькою попліновою сукнею, яка, на щастя, не дуже впадає у вічі в напівмороці.

Танок закінчується, і ми повертаємось до столика.

— Ще одне віскі?

— Мерсі. Краще чогось прохолоджуючого.

— Два шведських! — кидаю я гарсонові, що саме проходить.

— І одне шотландське! — чую позад себе м'який жіночий голос.

Озираюся. Біля столика стоїть Франсуаз у блідо-рожевій мереживній сукні. Яка жінка! Їй все личить! Але зараз вона не справляє на мене враження. А точніше, вона псує мені настрій.

— Що ж ти навіть не запросиш сісти? — питає Франсуаз. — Чи, може, забув, що призначив мені побачення?

— Завтра ввечері, — уточнюю я, кидаючи на неї убивчий погляд.

— Сьогодні ввечері, а не завтра, — наполягає Франсуаз, беручи стільця й улаштовуючись за нашим столиком. — Надмірні зв'язки, мій любий Емілю, призводять до хаосу в особистому житті. Я казала тобі не раз і не два.

Вона позирає на Ліду, вірніше на її жалюгідну поплінову сукню, з таким презирством, як це вміють тільки жінки, і додає:

— Ти все сам переплутав, але не гарячкуй! Познайом же нас!

Я знайомлю їх, з жахом помічаючи, що Ліда ось-ось розплачеться.

— Ви, здається, трохи засмучені, — зауважує Франсуаз, знову дивлячись на неї. — Він цього не заслуговує. Робіть, як я: не сприймайте його серйозно, і все буде гаразд.

Гарсон приносить напої й відходить.

— Я вважаю, що нам пора вже йти, — шепоче Ліда, ледве стримуючи сльози.

— Я проведу тебе, — кажу я.

— Ми разом проведемо її, — поправляє Франсуаз. — Хоч мені сьогодні страшенно хотілося потанцювати. — Вона відпиває віскі і знову повертається до Ліди: — Не хвилюйтесь, ми вас підвеземо. Моя машина надворі. Зачекайте, я лише переведу дух і викурю сигарету.

— Ти влаштовуйся позаду, — наказує мені чорнокоса, коли незабаром виходимо й сідаємо в її новий «сітроен».

Я скоряюсь, і, поки автомобіль мчить нічними вулицями Парижа, неуважливо дивлюся на розкішну високу зачіску Франсуаз, і ледве стримуюсь, щоб не схопити її за неї і добряче поскубти. Ліда сидить поруч неї, мов нежива.

Машина зупиняється на вулиці Прованс, я виходжу провести дівчину, але вона шепоче мені, навіть незлобиво, якось зовсім байдуже:

— Ідіть собі. Не хочу вас бачити.

Чекаю, поки вона заходить у вестибюль, і повертаюся в «сітроен».

— Франсуаз, ти справжнє чудовисько! — кажу я, поки вона стрімко зриває машину з місця.

— Облиш ці любовні освідчення, — перебиває вона мене. — Я просто дбаю про справи. На противагу тобі.

— Це не має нічого спільного з нашою справою.

— Навпаки, це частка справи. Інакше навіщо б я все це робила? Завдяки маленькому скандалові наш зв'язок раптом набув розголосу, і це буде нам чудовим прикриттям.

Вона веде машину швидко і спритно, уважно дивлячись поперед себе. Та це не заважає їй дивитися й на мене.

— А ти наче й справді зажурився? — несподівано каже вона.

— А ти й не здогадувалась, що людина може мати і якісь людські почуття?

— Тільки не людина нашої професії, — заперечує Франсуаз. І потім сухо додає: — Тобі цієї ж ночі треба ознайомитися з інструкціями. Завтра починаєш діяти.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

І ось нарешті сонце не заімлене, а яскраве й тепле. Вже й пора, якщо взяти до уваги, що надворі травень. Я не фермер, і для мене погода не має особливого значення, та навіть найгірша робота приємніша, коли світить сонце.

Сонце бачиш лише по дорозі до Центру. В самому ж Центрі довідатись про погоду можна хіба з газет: тут завжди похмуро й темно, як зимового дня. У моїй кімнаті постійно горить настільна лампа. Навіть не піднімаю на вікні запилені важкі оксамитові штори, все одно не повидніє.

Мій стіл захаращений коректурою наступного номера журналу. Останні правки. Через три-чотири дні журнал іде до друку, а ще за кілька днів побачить світ. Того дня, коли перший примірник з запахом друкарської фарби покладуть на стіл Димова, мене звільнять з роботи. Так домовилися. Через те ніхто мною не цікавиться, навіть Кралев не звертає на мене уваги.

Нашвидку переглядаю коректуру, потім відношу в сусідню кімнату Милкові. Завжди мовчазний Милко, на мій подив, досить жваво розмовляє з Лідою. Щоправда, говорить Ліда, але він слухає її з видимою увагою. Знову ж таки, на мій превеликий подив, зауважую, що вони розмовляють на «ти», хоч ми з нею лишаємося все ще на «ви» і то не розмовляємо, а тільки обмінюємось холодними кивками.

Милко уриває розмову з Лідою, щоб вислухати вказівки щодо шрифтів заголовків, а вона тим часом байдуже дивиться у вікно, де нічого, крім сірих стін, не видно. Потім Милко береться гортати коректуру, перевіряючи, чи багато правок, а я сідаю за стіл Тоні й перечитую надрукований на обкладинці зміст. Ліда відривається від вікна і знову підходить до Милка. Оскільки той поринув у коректуру, вона бере кілька сторінок і недбало перегортає їх.

— Це ти сотворив ці перли? — запитує вона Милка, показуючи на передовицю.

Милко дивиться на текст, заперечливо хитає головою і знову схиляється над столом.

— То, певно, ви автор? — запитує Ліда, неприязно зиркаючи на мене.

Це перші слова, які вона зволила сказати після того нещасливого вечора.

— Автора немає, — відповідаю я. — Більшість матеріалів не підписуємо, а якщо й підписуємо, то, як правило, вигаданими прізвищами.

— Гаразд, але ж хтось написав цю дурницю, — наполягає дівчина.

— Чому дурницю?

— Тому що це суцільна вигадка. Виходить, у Болгарії люди мруть з голоду, а міліція з автоматами на кожному розі полює на мирних громадян.

— Вважайте, що це пропаганда, — примирливо кажу я.

— Не пропаганда, а паскудна брехня! — вигукує Ліда, роздратована моїм спокійним тоном.

— Скажете своєму батькові! — відповідаю я.

— І скажу! Ніколи не думала, що ваш Центр — кубло брехунів!

— Ш-ш! — застерігає Милко.

— Нічого на мене шикати! — скипає Ліда. — Я не боюся — нехай чують!

— Ваш героїзм похвальний, — спокійно зауважую я. — Але ми на роботі…

— На роботі!.. Розплескуєте помиї довкола себе… Ось ваша робота!

Дівчина хапає зі столу свою сумку, кидається до виходу й грюкає дверима. Милко якийсь час дивиться їй услід, та раптом дзвонить телефон, і він знімає трубку.

— Так, це я… Гаразд, тобі нема чого приходити, я сам занесу коректуру… Ні, по чарці іншим разом… Так, сам… Якщо це так важливо… Бути на Сен-Мартен?.. О сьомій? Гаразд, якщо це так важливо…

Він кладе трубку, кидає погляд на двері, немов чекає, що там знову з'явиться Ліда, і тоді звертається до мене:

— Навіщо дратуєш дівчину?

В цю мить я думаю не стільки про Ліду, як про несамохіть почуту розмову, і тому механічно відповідаю:

— А чого це я її дратую?

— Ти міг би сказати їй: стаття не моя і не твоя, її написали інші.

— Чого це я повинен давати їй пояснення?

— Отже, дратуєш її.

— Знаєш що, Милку: мене такі істерії анітрохи не хвилюють. Хіба гроші, на які батько її вдягає, не з Центру? Хіба франки, за які ми пригощаємо її, не з Центру? То чому вона видає себе за ягня? Якщо вона така чесна, нехай вимітається геть, а не читає тут нотації. Мені вже остогидли повчання.

Милко задумливо дивиться на мене, але змовчує. Сьогодні він уже стільки наговорився, що, мабуть, два тижні не розтулятиме рота. Він схиляється над коректурою. Потім несподівано підводить очі і мовить, мовби сам собі:

— Нещасна вона дівчина.

Ач, який мовчун.

________

Я виходжу з Центру, як завжди, о дванадцятій, але не йду до кав'ярні «У болгарина», бо надворі яскраво світить сонце і до того ж мене запросила на обід Франсуаз.

Продираючись на своєму «ягуарі» крізь ряди автомобілів по вулиці Лафайєт, я повертаюся думками до почутої телефонної розмови. Цілком зрозуміло, що дзвонив Тоні. Зрозуміло також, що зустріч призначено на сьому годину вечора. Незрозуміло тільки, що таке «Сен-Мартен». Таку назву мають дві вулиці і один бульвар, не кажучи вже про передмістя Сен-Мартен, браму Сен-Мартен і станцію метро «Сен-Мартен». Найнезрозуміліша причина зустрічі. Це щось настільки важливе, що Милко мусить зустрітися з Тоні не в кав'ярні, де вони бачаться щодня, а десь на Сен-Мартені. І чому аж о сьомій? І чому, коли, певно, Тоні запитав його: «Чи ти сам?» — Милко відповів: «Так, сам», — хоч я був у кімнаті і чув розмову?

Я збочую по Шосе д'Антен і виїжджаю на бульвар Капуцинів. Він забитий автомашинами, та мені вдається проскочити тільки тому, що мій «ягуар» старенький. Коли мчиш на такій таратайці, водії розуміють, що тобі нема чого втрачати, і дають дорогу.

«Так, я тут сам». Значить, Тоні не хотів, щоб їхню розмову чув хтось сторонній, а ним міг би бути тільки я, бо, крім мене, майже ніхто не заходить до їхньої кімнати. «Так, я тут сам». Значить, Милкові було байдуже, що я чую розмову. Отже, він не надавав особливого значення цій розмові або не боявся мене.

Чому він не боїться мене? Тут усі бояться один одного. Чим я міг завоювати в нього довіру, якщо протягом двох місяців ми перекинулися лише кількома фразами?

Спускаюся по вулиці Пе, минаю Вандомський майдан і виїжджаю на Сент-Оноре. Тут живе Франсуаз. Обстановка в її квартирі вищого гатунку.

Салон вистелений товстим блідо-рожевим килимом. Модні меблі сірого дерева оббиті таким же блідо-рожевим оксамитом. Низенькі поліровані столики, лампи у китайських вазах із шовковими абажурами і решта, включаючи бар з напоями. Господиня зустрічає мене в строгій темно-сірій сукні, яка, певно, має підкреслити, що обід матиме суто діловий характер.

Взявши з уже згаданого бару все потрібне для одного скромного аперитиву, ми виходимо на терасу, де серед чепурненьких кущів вічнозелених рослин накрито стіл на двох.

— Бракує лише жовтогарячого накриття, — зауважую я, сідаючи на запропоноване мені місце і роззираючись.

— Зате є ти. Разом з усіма неприємностями, що йдуть від тебе.

— Можна б ввічливіше. Не забувай, що розмовляєш з людиною, яка стоїть однією ногою у труні. А про мертвих кажуть або добре або нічого.

— Ти, здається, вже прожив два подарованих дні…

— Сьогодні другий. Строк був до неділі.

— Я не здивувалася б, якби ти тим часом подзвонив рудому… — бурмоче Франсуаз, виходячи по їжу.

Вона, звісно, знає, що я нікому не дзвонив. Припускаю навіть, що оцінила мою твердість і акуратність, з якою я доповів їй про візит рудого.

Згодом, вже обідаючи, я знову повертаюсь до наших американських колег.

— Цікаво, як Дуглас не пронюхав, що ти влаштувала мені втечу…

— Бо відразу після того я пішла в «Копакабану», і він мав нагоду особисто засвідчити мою присутність. Наступного дня я завітала на віллу «провідати» тебе. Служник пішов доповісти про мене, і я виразно почула голос Дугласа: «Виряди її. Зараз тут бракує тільки її!» Ту бідолашну віллу так натоптали мікрофонами, що не вистачило навіть для садка.

— Слава богу. Інакше б дерева були обвішані мікрофонами, як новорічні ялинки прикрасами. До речі, як там з моєю технікою?

— Усе гаразд.

— Вона у тебе?

— Даруй мені, але я не магазин радіотоварів. Усе потрібне ти одержиш. А поки їж.

— Закуска була чудова. Риба — також. Про печеню годі й казати, — заявляю я на кінець обіду. — Франсуаз, нам з тобою треба подумати про родинне вогнище. Ти чудова господиня, та й квартира в тебе непогана.

— Моя квартира для однієї людини. А обід доставили мені з ресторану на розі.

— Ти завжди знайдеш спосіб остудити мої почуття відром холодної води. Тоді зроби для мене хоч невеличку послугу: мені потрібна виписка з банкового рахунку мосьє Димова.

— Французький закон гарантує таємницю приватних збережень.

— Тому й звертаюся до тебе. Інакше б я це зробив сам. Офіційно Димов тримав гроші в Ліонському банку. Але я майже певен, що він має рахунки і в інших. Саме вони й цікавлять мене.

— Гаразд, зробимо запит. Їж!

— Я вже наївся. Здужаю хіба що чашку кави.

Вона приносить з кухні тацю з фруктами, кришталевий кавник, а тоді й плескату картонну коробку.

— Це тобі на десерт, — каже Франсуаз, кладучи коробку біля моєї тарілки.

Відкриваю. В ній новенький воронований маузер калібру 7.65 і три обойми патронів.

— Сподіваюсь, ти вмієш його заряджати.

— Якщо треба буде, покличу на допомогу тебе, — кидаю я, ховаючи пістолет і обойми в задню кишеню.

— Цього не станеться. Не думай, що тобі доведеться гратися в «пух-пах». Тобі видано пістолет, але користуватися ним забороняється. Крім…

— Знаю, знаю. Розумію.

Поки п'ємо каву, я розповідаю Франсуаз останні новини в Центрі, уточнюю деталі щодо моєї поведінки на найближче майбутнє і одержую вказівки про те, як мені буде доставлено необхідну апаратуру. Підводжуся з-за столу, але чорнявка, незважаючи на свою строгу сукню, так діє на мене, що я зупиняюся посеред холу й міцно обіймаю її.

— Облиш… Ніколи… Й тобі також. — Та, зауваживши, що я спохмурнів, Франсуаз додає: — Можеш зайти ввечері… Якщо доти… не мине. Але не раніш одинадцятої…

________

Якийсь час кружляю бульварами на своєму «ягуарі», — мені нема чого робити, та й хіба завадить поїздити навмання, аби пересвідчитись, що попереду й позаду тебе немає охочих будь-що скласти тобі компанію! Поки що мене ніхто не супроводжує. Доїжджаю аж до Рошешуара, мчу по Мажента і завертаю на Північний вокзал. Вибираю місце для стоянки й заходжу в простору кав'ярню навпроти вокзалу. Рівно о третій годині спускаюсь у підземелля, де розташовані телефонні кабіни. Вирішую подзвонити саме з другої кабіни, але вона якраз зайнята. Виймаю з кишені «Франс суар» і пробігаю очима заголовки. За склом кабіни бачу чоловіка з телефонною трубкою в руках. На його губах, що беззвучно ворушаться, висить неприпалена сигарета. Нарешті чоловік вішає трубку й одчиняє двері кабіни.

— З бабусею розмовляли гак довго? — невдоволено кидаю я. — Певно, зовсім глуха.

— Поговоріть ви з нею, — похмуро відповідає чоловік. — Вона на тому світі.

Заходжу й набираю номер телефону. Озивається незнайомий чоловічий голос.

— Це Сальпетрієр?[3]

— Ідіть під три чорти, — відповідає мені голос.

Сьогодні чомусь усі заповзялися посилати мене якнайдалі. На полиці під телефоном хтось забув ключа з металевим номерком 56. Про всяк випадок кладу його в кишеню й виходжу з кабіни. У кав'ярні навстоячки випиваю чашку кави, безцільно роззираючись навкруги. Присутні не звертають на мене уваги. Залишаю обов'язковий франк, виходжу з кав'ярні, перетинаю вулицю і опиняюся біля вокзалу. Знаходжу камеру схову, зокрема шафу 56, відмикаю її щойно знайденим ключем. Там виявляється невелика, але важка чорна валізка. На щастя, мій «ягуар» зовсім близько. Через дві хвилини я вже їду, не знаючи куди. І оскільки я не люблю їздити навмання, всупереч тому, що я кажу при людях, збочую в найближчу темну вуличку й відчиняю валізку. В записці, що лежить в умовленому місці, зазначено точну адресу. Зачиняю валізку і рушаю далі.

Установа знаходиться десь за брамою Клінанкур. Біля маленької конторки з іржавою вивіскою: «Комісійні автомобілі» — мене зустрічає літній чоловік у засмальцьованому вигорілому халаті.

— Пошкоджених автомобілів не купую, — попереджає він, коли я зупинив машину перед конторкою.

— А я не продаю, — заспокоюю його. — Мене прислав Жак.

Чоловік зиркає на мене швидко, а тоді киває головою.

— Чим можу служити?

— Вмонтуйте мені одну деталь.

— Вона при вас?

Я показую очима на сидіння, де лежить валізка.

— Куди її вмонтувати?

— Під шасі, до бака.

— Гаразд, почекайте.

Чоловік сідає за кермо, підгонить мого «ягуара» до цементованої ями, потім вилазить і зникає під машиною.

— Усе гаразд, — повторює він, вилазячи з ями. — Вона не така трухла, як здається.

Поки чоловік шукає підхожу металеву коробку для моєї «деталі» і згодом, коли він прикріплює її до шасі, з прибудови до конторки двічі визирає молода жінка. У неї прищаве обличчя, накручене волосся. Мабуть, вона здивована тим, що якийсь клієнт завітав до їхньої конторки.

— Моя дружина, — заспокоює господар.

Він виявляється спритнішим, ніж я сподівався. Через півгодини коробку з «деталлю» надійно прикріплено до шасі. Я вирішую скористатися нагодою й залагодити ще одну справу. Входимо в конторку, і, перш ніж розрахуватись, пояснюю йому, що за справа, виймаючи з кишені маузер з обоймами. Чоловік киває. Приносить звідкись банку з-під мастила і знімає кришку, очевидно, заздалегідь припасовану. Потім замотує пістолета з обоймами в ганчір'я, кладе все це на дно банки і знову закриває її.

— Киньте в багажник — ніхто не зверне й уваги.

Розрахувавшись, я так і роблю. Заводжу мотор і на прощання махаю рукою. У вікні знову з'являється прищаве обличчя жінки з накрученим волоссям.

Поки я петляю «ягуаром» по бульвару Орнано, мої думки знову повертаються до Сен-Мартена. Найкраще б взяти під приціл Милка, й він сим вивів би на місце зустрічі. Але я не знаю, де мешкає Милко, і не думаю, щоб він ще й досі марнував час у кав'ярні. Тоні ж, певно, там, і оскільки він другий учасник зустрічі, я простежу за ним.

Виїжджаю на вулицю Параді й бачу, що чорна «сімка» Тоні стоїть на своєму звичайному місці. Задкую, звертаю у першу ж вуличку, ховаючи свого «ягуара» за широким «шевроле» так, щоб у разі потреби його можна було швидко вивести на вулицю Параді. Відтак виходжу трохи розім'ятися.

— Нарешті хоч один друг! — зустрічає мене Тоні, коли десь о п'ятій заглядаю до кав'ярні «У болгарина».

Він, як завжди, за чаркою, але ще не п'яний. Замовляю собі кухоль пива й сідаю за його столик.

— Розумію, друже, твою самотність, але нічим не можу зарадити, — співчутливо підморгує Тоні.

— А я не розумію того, що ти розумієш, — відповів я, запалюючи «зелену» сигарету.

Людина — така тварина, що звикає до всього, навіть до «зелених» сигарет. Мені тепер здається, що я змирився б з іншими.

— Не вдавай дурника, — зауважує Тоні. — Всім відомо, що Кралев викрав її в тебе перед носом. А ти, щоб якось утішитись, підкотився до француженки. Така здорова й чорнокоса… начебто не наша…

— Вигадуєш таке, що…

— Так, друже, про все дізнаються… Дарма що Париж — велике місто… Чим швидше ти це збагнеш, тим менше поротимеш дурниць.

— Про Кралева — це твоя вигадка, — кажу я кисло, хоч зараз Кралев цікавить мене так само, як і Ліда.

— Вигадую? Коли б ти був тут в обід, то побачив би, як вони туркотіли за цим столом. А потім Кралев повів її в Ельзаський пивний бар. Кажи що хочеш, але наш Кралев — путній хлопець: що задумав, того доб'ється.

— Вигадки! — повторюю я. — Кралев не бабій. Від злоби йому ніколи й про жінок думати.

— Що не бабій, це правда, — погоджується Тоні. — Але якщо вже запалиться, — краще, друже, відступитися. Такий запалюється один раз у житті, і не знаю, що зупинить його.

Ми ще якийсь час продовжуємо цю розмову. Я вдаю, що плітки про Ліду мене не обходять, але роблю це так неоковирно, щоб Тоні думав, ніби я тільки вдаю, хоч усе це й справді мало хвилює мене. Згодом я помічаю, що співрозмовника також мало цікавить те, про що він розповідає. На думці в нього зовсім інше. Мабуть, має статися або вже сталося щось дуже важливе, бо сьогодні Тоні навіть не хоче пити.

Як я й передбачав, десь о шостій він розраховується й залишає мене, посилаючись на те, що хоче трохи відпочити. В кав'ярні крім нас, жодного болгарина, якщо не брати до уваги хазяїна, який саме підраховує виторг. Отже, вдаватися до надто складних маневрів нічого. Через дві хвилини після Тоні я також виходжу надвір, звертаю в сусідню вуличку і, завівши мотор, чекаю чорної «сімки».

Стежити з автомобіля за людиною, яка припускає, що за нею можуть стежити, — морочлива справа. Ще менш розумно робити це з автомобіля, який вона добре знає і може впізнати його за триста метрів. Але я ладен піти на це, оскільки іншого виходу немає. Аж раптом бачу — Тоні пішки перетинає вулицю і йде зовсім у протилежний Сен-Мартену бік. Чекаю хвильку в «ягуарі», щоб він трохи відійшов, кидаю машину і рушаю за ним.

Те, що Тоні не скориставсь автомобілем і пішов не в бік Сен-Мартена, можна пояснити кількома причинами. Він вирішив щось купити або залагодити якусь справу до зустрічі з Милком. Чи вирішив дістатися на місце зустрічі в таксі. Або просто хоче перевірити, чи не стежать за ним. До зустрічі з Милком у нього може бути ще якась зустріч. Не виключено, що він і не збирається йти на домовлене місце.

Ідучи назирці за маленькою постаттю вздовж довгого ряду машин біля тротуару, що прикривають мене, я механічно аналізую всі ці причини. Коли б Тоні треба було щось купити або зробити якусь справу, він не став би чекати до останньої хвилини, маючи в розпорядженні добрих півдня. А якби хотів перевірити, чи стежать за ним, то вийшов би з кав'ярні набагато раніше, аби лишився час спекатися можливого переслідувача. Якщо ж вирішив не їхати на місце зустрічі власним транспортом, то мав досить часу, щоб поставити «сімку» десь далі й дістатися Сен-Мартена пішки. Отже, залишається тільки дві останні причини, друга з яких видається мені неприйнятною.

Тоні крокує швидко й упевнено і тільки один раз оглядається навкіл — на перехресті Пуасоньєр. Так роблять усі, перш ніж перейти вулицю. Так чи інакше я від нього дуже відстав, настільки відстав, що, коли він наближається до перехрестя, де Шатодьєн вливається у Лафайєт, мушу прискорити ходу, аби не випустити його з поля зору.

Незабаром пів на сьому, і на центральних вулицях люднішає. Насилу відшукую Тоні в натовпі на лівому тротуарі за Шатодьєн і поспішаю туди. Доходимо до майдану Кошута, і тут за двадцять метрів від мене Тоні раптом зникає.

В таких випадках легко впасти в паніку: від думки про те, що все безповоротно втрачено, можна зупинитися посеред вулиці і, як останньому дурню, роззиратися навкруги. Я на межі саме такого стану, але відразу ж опановую себе й заходжу в кав'ярню на розі. Звідси можна споглядати за майданом без особливого ризику бути поміченим. Тоні був надто близько від мене, щоб устигнути сховатися в котрусь із сусідніх вулиць або перебігти майдан. Отже, він незабаром має з'явитися, якщо тільки не шугнув у якийсь, тільки йому відомий, будинок із кількома входами.

Кидаю 20 сантимів у автомат біля вітрини, вдаючи, що захопився грою, а тим часом уважно стежу за майданом, особливо за лівим тротуаром. Минає п'ять хвилин. Тоні з'являється несподівано в кількох кроках від кав'ярні, зупиняється на брівці тротуару і, швидко роззирнувшись, перетинає вулицю. Він вийшов з букіністичної книгарні поряд і тримає якийсь кримінальний роман з «чорної серії» — факт сам по собі незвичайний. Тоні навіть кримінальний роман прочитає тільки тоді, коли йому за це добре заплатять.

Я дозволяю своєму підопічному звернути на Монмартр і знову вирушаю за ним, кинувши погляд на букіністичну книгарню. Напевно, Тоні використав її як спостережний пункт, роздивляючись крізь захаращену книгами вітрину довколишню панораму.

Перегинаючи вулицю, щоб вийти на Монмартр, бачу, що Тоні завертає на вулицю Сен-Лазар. Роблю те саме і своєчасно, бо він рангом зникає у дверях якогось невеличкого готелю.

Тоні в готелі, отже, треба чекати, а на годиннику рівно пів не сьому. Якщо я стоятиму тут — прогавлю зустріч на Сен-Мартені, а мені дуже хочеться потрапити на те побачення, хоч мене ніхто не запрошував. Заходжу в якісь двері, щоб не бути помітним з вікон готелю, і обмірковую подальші дії, аж раптом бачу на протилежному тротуарі знайому постать. Дуже імпозантну й надмірно чутливу, з дебелими стегнами, що так і колихаються під лимонно-жовтою льняною сукнею, з бюстом, що випинається не менш як на 15 сантиметрів уперед. Мері Лямур підходить до готелю і, хитро й уважно оглянувшись навкруги, зникає за дверима.

Чекати більше не варто. Іду назад до майдану взяти таксі, хоч і розумію, що зараз легше будь-куди дістатися пішки, ніж доїхати автомобілем. Поруч станція метро «Ле Пелтьє», і я щодуху біжу сходами вниз, спритно лавіруючи в натовпі й не звертаючи увагу на лайки, що сиплються навздогін.

На пероні шумно й душно, як у лазні, навіть білі плитки на стінах блищать у тьмяному освітленні флуоресцентних ламп точнісінько, як у лазні. Вскакую в перший же поїзд і, хоч юрба натискує, умудряюсь залишитися біля виходу. Виходжу на шосе д'Антен і пересідаю на інший поїзд, в напрямку площі Республіки. Навколо мене купчаться люди з потомленими обличчями, заклопотані повсякденними справами: одному треба купити молока на вечерю, другому — забрати з дитсадка дітей, а я думаю про своє: якщо Тоні не збирається з'являтися на місце зустрічі, значить, туди прийде хтось інший, хто був зацікавлений певний час лишатися в тіні.

Найважливішим і найнезрозумілішим для мене поки що лишається значення «Сен-Мартен». Якщо мається на увазі якась вулиця, моя місія безнадійна, бо мені вже ніколи бігати вулицями. Одна лише Сен-Мартен завдовжки більше кілометра. Призначаючи зустріч, не могли б назвати лише вулицю, довжина якої більше кілометра. Якщо ж побачення відбудеться на перехресті, Милко мусив би сказати: «Брама Сен-Мартен». Найімовірніше, що зустріч призначено на станції метро «Сен-Мартен», оскільки в цьому місті, як правило, всі побачення відбуваються на зупинках. А втім у мене лишилася можливість дістатися тільки до станції, та й то невідомо, де саме відбудеться зустріч — під землею чи вгорі, на вулиці.

Поїзд гуркоче тунелем від станції до станції. На стінах мигтять надокучливі жовто-зелені написи: «Дюбо. Дюбон… Дюбоне…», що рекламують однойменні напої. Сходами перонів сунуть натовпи людей. Монмартр… Бон Нувель… Страсбур-Сен-Дені. Якщо вірити схемі, що висить у вагоні, наступна станція «Сен-Мартен». Я проштовхуюсь уперед, готуючись до виходу. Поїзд гуркоче в тунелі, несподівано з'являється перон «Сен-Мартен», але поїзд несе мене далі — до станції «Площа Республіки».

________

В цій порожній станції, з невідомих причин давно вже, певно, зачиненій для пасажирів, є щось гнітюче, майже зловісне. Безлюдні, запилені перони, гори мішків з цементом і купи залізяччя, вицвілі від часу афіші про якийсь кінофільм Бінга Кросбі, тьмяне світло кількох жовтих лампочок — від усього віє самотністю й занедбаністю.

Та я не дуже вразливий, надто коли цього вимагають обставини, і тому, вийшовши на багатолюдний перон «Площа Республіки», передусім думаю про те, що треба чимшвидше дістатися пішки до станції «Сен-Мартен», — хоч вона й закрита, але це ще не означає, що там не може відбутися зустріч.

Коли я нарешті добираюся до порожніх сходів під брудною кам'яною загородкою, на якій в іржавій рамці висить облуплений напис «Метрополітен», — на годиннику за десять сьома. Зазираю у підземний вхід. Його загороджено рухомою гратницею, але гратниця до краю не присунута. Це спантеличує мене: не виключено, що зустріч призначили під землею. Якщо це якась особливо важлива зустріч, вона відбудеться саме там.

Квапливо оглядаюсь і, пересвідчившись, що ніхто не звертає на мене уваги, збігаю сходинками вниз, минаю не зачинений кимось прохід, штовхаю хиткі двері й опиняюся в підземному коридорі. В напівтемному тунелі ледве мерехтять рідкі лампочки. Холодно, тхне цвіллю й вогкістю. Мої кроки так відлунюють на цементній підлозі, що доводиться притишити ходу. Приступки, що ведуть до перону, теж безлюдні й ледве освітлені. На пероні — ані душі. Ліворуч чути далекий гуркіт поїзда, що наближається.

Ця занедбана станція, певно, править за склад. На пероні правильними штабелями лежать мішки цементу. Вглибині кілька великих дерев'яних ящиків. Я прошмигую туди й ховаюся за ними в темний куток саме тоді, коли повз перон з гуркотом пролітають освітлені вагони. Гуркіт затихає. Я збираюся продовжити своє дослідження, коли з протилежного боку, на сходах, почулися кроки. Милко. Він виходить на перон, роззирається, ступає ще кілька кроків і стає за горою мішків. Потім блимає на годинник, виймає з кулька банан, повільно чистить і починає їсти.

Коли б у мене був час розсунути ящики, моя схованка стала б зручнішою, а так доводиться задовольнятися тим, що є. Порожні ящики, вищі зросту людини, надійно приховують мене, але я мушу ставати навколішки, використовуючи для спостереження широку шпарину між двома дошками в одному з ящиків.

На сходах знову лунають кроки — і на перон виходить Кралев. Милко, певно, здивований, бо перестає жувати, очікувально дивлячись на прибульця.

— Ти що, чекаєш поїзда? — запитує Кралев гучним голосом, який у порожньому приміщенні звучить справді мов труба. — Мушу тобі сказати, що з деякого часу на цій станції поїзди не зупиняються.

Милко мовчить, не зводячи очей з Кралева.

— Ти, певне, гадав, що прийде Тоні, але він трохи зайнятий, тож розмовлятиму з тобою я, — продовжує Кралев. — Йдеться про твоє службове становище…

Милко мовчить, потім дивиться на банан у руці й починає знову їсти, повільно і якось болісно ковтаючи.

— Спершу я думав, що ти працюєш тільки на нас. Потім зрозумів, що працюєш і на французів…

— Я не працюю на французів, — тихо відповідає Милко, переставши їсти.

— Я зрозумів це тоді, коли ти сповістив французів про те, що ми готуємось знищити Бобева, — мовить Кралев, мовби й не чуючи. — Тоні покликав тебе до Бобева в останню мить, і ти не з'явився, бо не встиг попередити їх. Лише ти знав про цю зустріч — і не з'явився на неї… Ти єдиний серед нас, хто міг попередити французів…

— Я вже казав вам, чому мене не було, — спокійно заперечує Милко, якось машинально беручи з кулька другий банан. — Сталася невеличка аварія з автомобілем.

— Ти зробив цю аварію пізніше, щоб знайти собі якесь виправдання. Ти єдиний серед нас, хто міг сповістити французів…

— Нікого я не сповіщав, — відповідає Милко і так само машинально починає чистити банан.

— Отже, ти працюєш на нас, працюєш на французів, а тепер виявляється, що і на болгар… Я маю на увазі болгарську розвідку.

Кралев замовкає, пильно дивлячись на Милка. Той відкушує банан і неквапливо жує.

— Відповідай! — ричить Кралев.

— На дурні звинувачення не відповідаю, — каже Милко, відкушуючи банан. — Я так само можу звинуватити тебе в тому, що ти працюєш на п'ять-шість розвідок. Та ти ще вимагатимеш доказів.

— Не хвилюйся: щодо тебе вже все доведено. Букініст на Сен-Жермен про що-небудь тобі нагадує? А книжка в чорній обкладинці, третя праворуч на полиці? «Перські листи» Монтеск'є… Тільки серед перських листів виявився й твій… Звичайно, тайнопис, але ж і ми гав не ловимо…

З тунелю долинає гуркіт поїзда, та Кралев не зважає. Вони з Милком одгороджені від колії горою мішків із цементом. Гуркіт переростає в тріск, і проносяться вагони, освітлюючи на мить похмурий запорошений перон.

— Тебе, напевно, цікавлять речові докази, — глумливо примружується Кралев, коли тріск ущухає. — Ось тобі докази!

Двома пальцями він виймає з маленької кишеньки тонкий папірець і робить такий самий звинувачувальний жест, як кілька днів тому розмахував у мене перед носом шматочком фотопаперу.

— Я сам знайшов! — самовдоволено оголошує Кралев. — Довго довелося стежити, та я все-таки намацав. І тепер прийшов розрахуватися з тобою… Пред'явити тобі рахунок, якщо ти не маєш нічого проти…

Він кладе аркушик туди, звідки вийняв, і засовує руку в кишеню штанів. Милко стежить за рухами Кралева, все ще тримаючи в руках кульок і недоїдений банан.

— Ми, звичайно, можемо розійтися мирно, — зауважує Кралев, не виймаючи руки з кишені. — Але для цього ти мусиш негайно викласти мені все. Розповідай, що тобі відомо, зараз же!

— Отже, одна можливість таки існує, — каже Милко так тихо, що я ледве чую його. — А що я матиму навзамін?

— Життя! Тобі цього замало?

— Замало, — так само тихо відповідає Милко. — Якщо ти розповіси мені дещо про операцію «Незабудка», то ми, можливо, порозуміємось.

— Гаразд! «Незабудка» ось приготовлена для тебе, — сатаніє Кралев і ворушить рукою в кишені. — Ну то що, говоритимеш чи…

Здалеку знову наближається гуркіт поїзда.

— Починай ти, а там, може, і я щось додам, — спокійно мовить Милко.

Гуркіт посилюється, переростає в тріск. Вони стоять один проти одного за мішками з цементом, чекаючи, поки втихне. Поїзд пролітає повз порожній перон. В освітлених вікнах миготять люди з авоськами в руках, якась дівчина читає книжку, стара жінка з дитиною на колінах.

Тієї ж миті бачу, як Милко нахиляється, наче хоче стати навколішки, потім знесилено хилиться набік, випускає пакет з бананами і падає на цемент. Кралев ховає в кишеню пістолет і майже бігом кидається до виходу.

Я виходжу зі схованки і наближаюсь до Милка. На його сорочці розпливається широка кривава пляма. В тьмяному світлі обличчя його навдивовиж бліде, широко розплющені очі спрямовані до вицвілої афіші Бінга Кросбі. Одна рука забитого незручно підвернулась за спину. Друга ж стискає недоїдений банан.

________

Пізно ввечері я йду повз кав'ярню «У болгарина», вирішивши забрати свою автомашину. Залите світлом неону і дзеркал приміщення порожне, і я вже збираюсь іти далі, як за столиком у кутку, де, як привило, сидять гості хазяїна, бачу Тоні.

Він схилився над келихом мартіні, наче про щось глибоко замислився, хоч уже такий п'яний, що нічого не тямить. Каламутні очі блукають довкола, коричневі від тютюну пальці вп'ялися у волосся.

— О, нарешті хоч один друг, — невиразно бурмоче він, побачивши мене. — Хоч один приятель у такий чорний вечір…

— Чому чорний? — сухо питаю я, підходячи до столу.

— А ти хіба не чув? Убито Милка… Дві години тому його труп знайшли на якійсь станції метро… Комуністи зводять порахунки. Сідай…

— Отже, нас справді лишилося семеро, — кидаю я, сідаючи.

— Поки що так… Сім… кепське число. Але схоже на те, що буде тільки шестеро, — похмуро каже Тоні, ледве повертаючи язиком. — Дивись, друже, щоб ми не втратили й тебе…

Він підводить обважнілу голову і гукає офіціантові, який куняє за стойкою:

— Гарсоне, ще два мартіні!.. За упокій душі!

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

— Якого дідька тебе знову принесло? — запитує Франсуаз, впускаючи мене в прихожу і кидаючи на мене невдоволений погляд.

— Люба моя, я прийшов запросити тебе на обід.

— Я й без тебе можу пообідати. До речі, саме це я й збиралася робити.

Вона й справді в одязі на вихід: сукня з дорогого емпріме в чорні і білі квіти, довгі білі рукавички. Цій жінці личать усі кольори.

— Я чекала тебе не сьогодні, а вчора, — нагадує Франсуаз, дивлячись на мене тим же невдоволеним поглядом.

— Не міг. Убили одного хлопця з Центру.

— Знаю, — байдуже відповідає вона. Потім додає: — Ну гаразд, заходь. Якщо вже прийшов…

Входимо до студії. Франсуаз показує мені очима на крісло, а сама прямує до бару приготувати питво.

— Отже, усунення почалося, — каже вона, поставивши на столик два келихи рікара й відерце з льодом. — Тільки почалося не так, як ти хотів. Зрештою, це мене не дивує.

— Я тут ні при чому.

— Хтозна. Вчора я дала тобі пістолета, і вже через шість годин знайшли мертвим твого колегу, якого прошили кулями того ж калібру…

— Милко не зробив мені нічого поганого, щоб я вбивав його.

— А я гадала, що ти цілив у Кралева, а влучив у нього. Коли людина вперше вдається до зброї…

— Облиш ці безглузді жарти.

— Згодна. Час уже сказати щось серйозніше.

Я відпиваю з келиха й запалюю.

— Це щоб посилити напруженість? — запитує Франсуаз, закурюючи свою «синю» сигарету.

— Напруженість буде згодом, — відказую я. — Франсуаз, я був свідком цього вбивства.

— Дуже цікаво, — недбало кидає вона. — Тому й напускаєш такий поважний вигляд? Та розповідай, годі вже тягти!

Я швидко викладаю їй усе, що сталося. Пропускаю одну-дві дрібниці, які мені ще не зовсім зрозумілі і їх треба ще перевірити. Франсуаз слухає з байдужим виглядом — курить, замислено дивлячись на терасу.

— На підставі твоїх свідчень можемо затримати Кралева, — каже вона, коли я закінчив.

— І завалити всю справу, — додаю я.

— Атож. Та оскільки ми працюємо не в палаті правосуддя, не станемо так чинити. Чому ти вчора не повідомив про почуту розмову і про свої наміри?

— Я не надав цьому особливого значення. Та ти й не казала сповіщати тебе про всякі дрібниці. А хоч би й повідомив, ти все одно б сказала: дій на власний розсуд.

— Певна річ.

— І вийшло б те саме.

— Звичайно.

— Тому краще було б, якби ти своєчасно сповіщала мене. Я й не здогадувався, що Милко працює на вас.

— Він не працював на нас. Робив деякі дрібні послуги, як і багато інших емігрантів, але не працював на нас.

— Це він попередив вас про те, що мене хочуть знищити?

— Так. Але й то звичайна послуга, що їх роблять такі ж, як і він, щоб не псувати стосунків з поліцією.

— А є факти, що він працював на болгар?

Вона заперечливо хитає головою:

— Немає. Я перевіряла. Певний час такі підозри були. Він приїхав сюди кілька років тому на якусь спеціалізацію, потім підпав під вплив емігрантів і відмовився повертатися на батьківщину. Але оскільки в нього не було поважних причин залишатися тут, він якийсь час був під сумнівом.

— То пусте, — кажу я. — Облишмо мертвих і повернімося до живих. Зараз мені конче потрібні довідки, які я просив.

— Не хвилюйся, вони вже готові, — відповідає чорнокоса, тягнучись до сумки. — Ось тобі довідки на офіційних бланках, завірені підписами й печатками. Твій Димов справді чудово скубе своїх американських шефів. Здасться, ти даремно уникаєш їх.

— Франсуаз, — перебиваю її, беручи бланки, — треба записати одну розмову.

— Яку саме?

— Любовного змісту.

— О, це цікаво.

— Вона не принесе тобі задоволення, бо вестиметься болгарською мовою.

— Де?

— В готелі «Сен-Лазар».

— Коли?

— Сьогодні, завтра, післязавтра — точно не знаю.

— В який час?

— Мабуть, по обіді, годині о п'ятій-шостій.

— Гаразд, сьогодні ж обладнаємо кімнату. Що ще?

— Емблему «скорпіон». Повний комплект.

— Вже готово, одержиш. Ще?

— Ходімо пообідаємо.

— Тобі ні в чому не можна відмовити, — зітхає вона. — До того ж я страшенно хочу їсти.

________

— Ми виїхали на прогулянку чи на змагання? — невдоволено бурмоче Младенов, дивлячись на спідометр.

Ми мчимо по авеню генерала Леклера із швидкістю понад сто тридцять кілометрів на годину, а політичному лідерові треба дбати про своє життя.

— Мені здається, за нами стежать, — пояснюю я, не приймаючи ноги з педалі акселератора.

— Дурниці! За Младеновим не можуть стежити!

— Можуть, — лагідно заперечую я. — Як і за всіма іншими. Ці типи не гребують нічим.

Поки що я не певен, що за нами стежать. Та, поглянувши в дзеркальце, далеко позаду бачу чорний «сітроен», який, набравши швидкість, з'являється на перехресті Алезіа. Я гальмую, щоб перетнути бульвар Брюн, минаю Орлеанську браму і натискую на газ.

— Якщо за нами справді стежать і треба мчати з такою швидкістю, краще вернімося, — нервово пропонує старий.

Та коли я вже витяг Младенова з дому, я так просто не відпущу його.

— Не бійся, ми не ганятимемо наввипередки — поїдемо на матч. Потерпи ще кілька хвилин.

Ця обіцянка не викликає у Младенова особливого ентузіазму, та краще вже матч, аніж бути покаліченим чи вбитим від найменшого здригання моєї руки на кермі. Сто сорок кілометрів, власне, не така вже й швидкість для «ягуара», проте якщо цей «ягуар» — стара розхитана таратайка, — це небезпечно.

Я ще раз позираю в дзеркальце і коли вдалині знов показується чорний «сітроен», різко звертаю до стадіону «Буффало». Трьома хвилинами пізніше я вже лаштую «ягуара» у довгій низці інших автомобілів і, помалу підштовхуючи, веду Младенова на стадіон, що тисячоголосо реве. Хай тепер спробують знайти нас у двадцятитисячній юрбі.

Прогулянка зі старим була попередньо добре продумана: я загодя розжився на два квитки — про всяк випадок, бо мені вкрай важливо, щоб наша розмова відбулася саме сьогодні. Квитки гарантують місця в найкращому секторі — ближче до поля й подалі від входу. Якщо комусь спаде на думку проштовхнутися до нас, ми помітимо його ще здаля. А поки він добереться, на його голову посиплються сотні прокльонів і лайок.

На стадіоні яблуку ніде впасти. Десятки продавців голосно, співуче рекламують свої м'які цукерки й шоколадне морозиво. З численних репродукторів лине якийсь тріскучий твіст. Десь поблизу гуркочуть і люто виють заведені мотори. А над усім цим стовпотворінням велетенське жіноче обличчя з сліпучою усмішкою переконує присутніх, що препарат «Персоль» пере найкраще, немов люди прийшли сюди прати.

— Це, здається, футбольний матч, — заявляє Младенов тоном знавця, коли ми займаємо свої місця.

Думка, що він лишився живий після такої карколомної гонитви, викликає в старого приємне пожвавлення.

— Сток-кар, — квапливо пояснюю я. — Міжнародний матч «Франція — Бельгія». — І, щоб уникнути дальших розпитів, цікавлюся: — Ліди, либонь, удома не було?

— Пішла з Кралевим. Дівчина ніяк не акліматизується. Одні неприємності з нею.

— Які неприємності?

— Як які? Я було звірив її на тебе — втекла… Бач воно як: ти ще не влаштувався, де тобі до одруження. Потім начебто подружила і Милком, та це так аби, і добре, бо з цього все одно нічого не вийшло. Тепер верне кирпу й від Кралева. Ти можеш думати про нього все що завгодно, але Кралев — порядна людина, в нього цілком серйозні наміри, а моя дочка тримається з ним, наче він не чоловік, а стоголовий змій.

— Вони ж гуляють разом? Чого ще треба?

— Гуляють:.. Поки не нагримаю. І то спочатку влаштовує істерику. Наче вирішила все життя виїжджати моїм горбом.

Старий змовкає й неуважно дивиться на стадіон. Просторе поле оперезане широкою доріжкою, та сьогодні, мабуть, вона буде без ужитку, бо аж надто рівна й близька до трибун. Друга, внутрішня поріжка, нерівна й багниста, захаращена штучними перешкодами — порожніми бочками з-під бензину, автомобільними шинами, купами землі. В цей час на поле двома довгими шеренгами з гуркотом і тріском виїздять учасники змагання.

— О, мабуть, автогонки, — гугнявить Младенов. — На таратайках.

— Схоже, — кидаю у відповідь, бо не знаю і не дуже прагнузнати, що таке «сток-кар».

На стадіон виїздять таратайки в повному розумінні цього слова. Це ветерани всіх марок: «пежо», «рено», «сітроен», «олдсмобіл», «шевроле» і навіть один велетенський допотопний «паккард». І хоч автомобілі подряпані й побиті так, що далі нікуди, вони мають урочистий вигляд: учора чи сьогодні вранці їх нашвидкуруч покрили звичайним автолаком. Машини однієї команди — білого кольору, другої — блакитного.

— Значить, отакі справи, — непевно промовляю я, поки автомобілі шикуються проти центральної трибуни. — Ну, а що ж з'ясували з приводу вбивства Милка?

— Що ж тут з'ясовувати? — підводить брови Младенов. — Його прибрали комуністи, це ясно. Схоже, вони взялися розгромити наш Центр. Ті люди не гребують нічим.

— А ти сам віриш у це, чи кажеш аби казати?

— З якої речі став би казати! Невже ти не відчуваєш, до чого йдеться?

— Відчуваю. Йдеться справді до розгрому Центру. Але не з боку комуністів, а зсередини.

— Ти ще скажеш, що це все Димов і Кралев.

— Атож. Тільки я не вигадую, а просто фіксую факти, яких ти не помічаєш.

— Авжеж. Младенов спить…

— Тебе присипляють. Особливо ж останнім часом. «Бай Марине, так, бай Марине, сяк». І саме тому, що вони так старанно присипляють, тобі треба прочуматися. Велику дозу снотворного дають перед відповідальною операцією. Вони готуються ампутувати тобі голову…

— Про таке не кажуть, — нервово відповідає Младенов.

— Облиш, кажуть — не кажуть! А дехто здійснює. Як ти гадаєш: чому вони знищили Милка?

На грузькій доріжці вишикувалися двома рядами біла й синя команди — по шість машин. Попереду зупинився автомобіль, розмальований білими й червоними лініями, схожий на зебру якоїсь незвичайної породи. За мить «зебра» рушає з місця, пронизливо виючи сиреною: за нею кидаються машини обох команд, товплячись і намагаючись вихопитися вперед, але не мають права випереджати «зебру». Аж ось червоно-білий автомобіль різко звертає з доріжки, пропускаючи машини. Таратайки мчать уперед багнистою дорогою, кожна силкується випередити іншу і водночас заважає наздогнати себе машині команди-суперниці. Зчиняється неабияка штовханина, машини стукаються кузовами й крилами, ревуть мотори, горлають глядачі.

— А ти знаєш, хто вбив Милка? — кричить мені на вухо Младенов.

— Знаю і хто, і за віщо! — кричу у відповідь. — Милко тримався нашого боку і сказав про це, тим-то його й знищили. Того дня він сварився з Кралевим: «Досить, — каже, — анонімних статей! Нехай передовицю напише Младенов! Відоме ім'я, великий авторитет!» Кралев аж стенувся. І, бачиш, як поквитався з ним…

Моя версія не зовсім вигадана. Милко справді обурювавсь анонімними статтями і, коли здавали до друку останній номер, сказав Кралеву, що робити журнал з самих лише анонімних статей не можна.

Гуркіт на стадіоні посилюється. Одна з синіх автомашин вискакує з доріжки й перекидається. До неї поспішають люди у білих халатах. Потім падає на бік охоплений полум'ям бельгійський «Плімут». Водій ледве встигає вистрибнути. Решта таратайок мчить наввипередки, дарма що в них поламані дверцята і по землі волочаться обірвані крила, а радіатори й баки побиті, — вони мчать, здіймаючи неймовірний гуркіт і лишаючи по собі хмари диму.

— За це його можна було б просто вигнати! — волає Младенов.

— Якби ж то. Після того, як вигнали мене, виганяти його не виходило. Тим паче, що Милко не такий одинак, як я, — він мав зв'язки з емігрантами, це могло б набрати розголосу!.. Зробили хитріше: мене виганяють, Милка здихалися, інсценувавши його вбивство комуністами, а тепер настане твоя черга — знову рука комуністів. Таким чином буде встановлено статус-кво. Поновити статус-кво — ось чого вони прагнуть, бай Марине! Робити свої справи, як раніше, щоб їм ніхто не заважав! — горлаю я на вухо старому.

Довкола такий рев, що нас ніхто не чує і не звертає на нас уваги. Публіка реве, скаче, підбадьорює самовбивць на полі, поки ми з Младеновим розмовляємо про вбивства, щоправда, менш масові, зате брутальніші.

— Що вони мають проти мене! — впирається старий. — Поки що я не заважаю їм.

— Ти заважаєш тим, що існуєш, бо ти дуже солідна постать, якою ніхто з них ніколи не стане, й американці роблять ставку на тебе, хоч більшість грошей іде в кишеню Димова. Кралев і Димов знищать тебе, бо, поки ти живий, вони боятимуться тебе. Зараз у них є тільки гроші, а коли тебе не стане, вони матимуть і повну владу!

— Які там гроші! Чому ти весь час торочиш про них! — починає; сердитися Младенов, бо слово «гроші» завжди виводить його з рівноваги.

— Не поспішай! Я все тобі доведу! Фактами, документами…

Перший етап змагань закінчується. З дванадцяти таратайок лишилося тільки дві — білий «пежо» і синє таксі — «сітроен». Але в останньому турі виведений з ладу «паккард» задкує і, врізавшись у «пежо», перекидає його. Французька команда перемагає, хоч у ній лишився тільки один представник.

Над стадіоном западає відносний спокій. На майданчик виїздять санітарні машини й тягачі, розчищаючи доріжки. Крики вщухають. У повітрі стоїть звичайний гамір.

Я виймаю з кишені банківські бланки й недбало подаю їх Младенову.

— Ти якось мені казав, нібито все перевірив, а ось поглянь на ці виписки.

Младенов швидко переглядає папірці, потім вже уважніше перечитує їх.

— Не може бути…

— Бач, тепер — «не може бути». Хіба не бачиш, що це офіційні документи! Крім того рахунку, про який ти знаєш, Димов має ще два, куди щомісяця надходять таємні перерахування. Так що ти наче й правий: ви одержуєте однаково, тільки в нього виходить удесятеро більше…

Я, звичайно, чекав, що бланки справлять на Младенова певне враження, але не таке сильне. Його обличчя поступово сіріє, губи синіють, очі наливаються кров'ю.

— Він за це ще заплатить… Даси мені ці документи?

— Я їх і приготував для тебе. Тільки хочу попередити: не роби дурниць! Зараз атмосфера така, що як тільки вони помітять твоє невдоволення, тебе негайно ліквідують. Запам'ятай раз і назавжди: не змигнеш і оком, як вони тебе знищать!

Младенов намагається тверезо обміркувати все, переборюючи лють. Тоді повертає мені бланки.

— Гаразд, нехай будуть у тебе. Що ж тепер робити?

В цю мить двадцять чотири автомобілі, вишикувані за червоно-білою «зеброю», раптом зриваються з місця, оглушивши стадіон тріском своїх моторів.

— Я тобі скажу, що робити! — кричу Младенову. — Я все продумав… І будь певний: не вони нас, а ми їх!

Цього разу змагання перетворюється на справжню битву. Машин так багато, що вони тільки штовхаються й не можуть пробитися вперед; над синьо-білою чередою автомобілів клубочаться хмари диму. Коли якійсь таратайці вдається відірватися від загальної колони, її відразу ж наздоганяють інші, заступають шлях, штурхають назад, поки на якомусь повороті та не перекидається. Публіка оскаженіло реве, розмахуючи руками, парасольками, картузами.

— Може, ходімо? — кривиться Младенов. — У мене вже голова тріщить од цього ревища!

— Як же ми вийдемо? Треба чекати до кінця.

І ми залишаємося сидіти серед людського натовпу, зайняті своїм, поки на майданчику наймані водії, припавши до керма, борються за славу і життя, душаться в бензиновому диму, перекидаються й відповзають від палаючих машин.

________

У маленькій кав'ярні на Монруж за стойкою заклякло кілька місцевих п'яничок. Столики надворі вільні. Шосе проглядається досить добре, і здалеку легко помітити новоприбулого.

— По-перше, — кажу я, відсьорбуючи пиво, — ніяких розмов удома. В твоїй квартирі встановлено апаратуру для підслуховування.

Младенов пробує зобразити на обличчі щось схоже на сумнів чи обурення, але я рукою спиняю його.

— Як кажу тобі, так і є. По-друге, якомога менше контактів зі мною. На випадок чого я сам знайду тебе. По-третє, ніякого натяку на сумнів чи незадоволення з твого боку. Так ніби ти нічого не знаєш і нічого не сталося.

Поки що Младенов не заперечує. З властивою йому полохливістю він охоче приймає заходи безпеки.

— Наша головна мета — вивести з ладу Димова. Це забезпечить тобі провідну роль. Але спочатку треба вивести його з себе й спрямувати його злобу в протилежний нам бік. Сьогодні ввечері, завтра, найпізніше, післязавтра я принесу тобі один запис. У тебе є магнітофон?

— Навіщо він мені? — зводить брови Младенов.

— Гаразд, принесу й магнітофон. Ти покличеш Димова і прокрутиш йому цей запис. Він знавісніє, але не проти нас. А нам якраз це й потрібно.

— А якщо він запитає, звідки в мене запис?

— Скажеш, приніс один француз, який відрекомендувався служником готелю «Сен- Лазар». Він, цей француз, сказав, що тут є щось цікаве для твого приятеля Димова, і запропонував тобі цей запис за п'ятсот франків, бо йому конче були потрібні гроші. Ну, a ти виторгував за двісті…

— А якщо Димов не повірить?

— Це не має значення. Можеш бути певний, що, прослухавши запис, він думатиме про інше…

— Варто було б для більшої переконливості здерти з нього ці двісті франків…

— Звичайно. Він погодиться дати більше, аби тільки забрати в тебе ці бобіни…

— А що то за запис?

— Побачиш. Точніше, почуєш… Май на увазі, це тільки перший хід.

— Ти все добре продумав?

— Усе. До найменшої дрібниці. Всі можливі варіанти. Будь спокійний. Не мине й тижня, як ти очолиш Центр.

Я навмисно скорочую строк, щоб вдихнути в старого більше бадьорості. Перед такою перспективою смілішає найслабодухіша людина, забуваючи, що для того, аби опинитися на тому світі, досить однієї секунди.

Повернувшись увечері додому з щойно купленим магнітофоном, і я, в свою чергу, відчуваю приплив сил. На столі мене жде добре замаскована апаратура, схожа на автомобільний радіоприймач, а до неї прилаштовано магнітофонну стрічку.

Налагоджую магнітофон і ставлю на нього бобіну з плівкою, нарікаючи на свою долю, бо ж мені доводиться жити й рухатися, як голому під поглядами незнайомих людей. Підслуховують, стежать за тобою з автомобілів, за твоєї відсутності заходять до тебе в квартиру.

Вмикаю магнітофон. Стрічка повільно крутиться. «Тоні, любий, я не можу без тебе… Сто разів на день хочу, щоб ти був поряд…»

Це м'який, хтивий голос Мері Лямур. Потім — кисла репліка Тоні: «Віддай мені нарешті ті триста франків, які обіцяла, бо знову лизатимеш руки тому ідіотові Димову…»

І так далі.

________

Зловісне пророцтво Тоні збулося вдруге. Та наступним був не я. Наступним став сам Тоні.

Похорони вийшли набагато урочистішими, ніж я сподівався. За чорним траурним автомобілем, що рухається із значно більшою швидкістю, ніж належить у таких випадках, котять ще п'ятнадцять автомашин, в яких, крім людей з Центру, сидять представники різних емігрантських груп. Велика скорбота примиряє людей.

Мій старенький «ягуар» найостанніший, бо в ньому — тільки я. Невесело подорожувати самому, і Младенов, звичайно, не відмовився б скласти мені компанію, щоб зекономити гроші на таксі, та зараз нам треба уникати особистих контактів.

Кортеж витягається безладною колоною по бульвару Кліші й збочує до кладовища на Монмартр. Пошуки місця для стоянки автомобілів забирають чимало часу і вносять деякий хаос у траурну врочистість, та нарешті учасники сумної процесії вистроюються за катафалком для останнього прощання з небіжчиком. Минаємо широкий металевий міст, по якому з буденним гуркотом проносяться автомобілі, й сунемо головною алеєю вздовж каплиць, надгробків і всіляких статуй крилатих істот. Тоні лежатиме на одному цвинтарі з Гейне і Стендалем.

Біля ями все вже було готове для опускання труни. Але ж комусь треба виголосити промову. По старшинству така честь випадає Младенову. Старий має врочисто-сумовитий вигляд, заклякши у сірій імлі похмурого ранку в чорному костюмі, з блідим припухлим обличчям. Звичайним ораторським жестом він здіймає кощаву руку й оголошує, що ми ховаємо нашого дорогого й незабутнього соратника Тоні, і затинається, бо ніяк не може згадати прізвища небіжчика, який завжди був для нього просто Тоні. «Тенев», — підказує йому Кралев трубним голосом. Так, «нашого дорогого й незабутнього Тоні Тенева».

Прощальне слово, попервах трохи в'яле й незібране, поступово стає схвильованішим, набуває ідейної спрямованості. Напевно, підбадьорений думками про те, що незабаром він стане одноосібним шефом Центру, й тим, що тут зібралося дві дюжини представників еміграції, перед якими треба себе показати, Младенов починає говорити про молоду, надійну гвардію бійців, представником якої був небіжчик, а також про подвиг, героїзм і самопожертву, наче Тоні загинув на полі бою, а не вбитий ревнивим шефом за якусь дурну ліжкову історію. Мовиться також про національні ідеали, що їм усі ми служимо в міру своїх сил, про свободу, яка рано чи пізно зігріє нашу багатостраждальну батьківщину, і про те, що кожна подібна втрата, якою б тяжкою вона не була, має слугувати бойовим закликом для ще тіснішої згуртованості наших лав. Після цього Младенов звертається до Тоні з патетичним закликом — спи спокійно, пам'ять про тебе назавжди збережеться у наших серцях.

Можливо, тому, що промову виголошено в зворушливому, давньому стилі 30-х років, вивіреному часом, вона справляє певне враження. Кілька представниць слабої статі ронять одну-дві сльозинки, навіть Вуж стоїть, як пень, отетерілий, либонь, вражений тим, що стільки промовистих слів сказано на адресу такої нікчеми, як Тоні.

Потім чути специфічне, однакове для всіх країн світу гупання грудок землі об віко труни, і люди сумовито розходяться. Першими ідуть Димов, Кралев і Младенов у супроводі Ворона й Вужа, услід за ними цвинтар залишають представники емігрантських фракцій. Я стою трохи віддалік між кипарисом і оброслою мохом кам'яною плитою, чекаючи, поки з натовпу вийде Мері Лямур, щоб піти слідом за нею. Однак Мері не поспішає: причаївшись у затінку якоїсь каплички, вичікує, поки підуть всі. Нарешті, коли всі розходяться, вона наближається до свіжої могилки й крадькома кладе на землю букетик незабудок, який досі ховала між рукавичками й сумкою. Як це щиро й зворушливо.

Коли я підходжу до неї, дебела жінка мало не підстрибує з переляку.

— Нам з вами треба зараз же поговорити віч-на-віч, — шепчу я.

Жінка не дуже здивована моєю пропозицією, але заперечливо хитає головою:

— Це виключено. Мене в машині чекає Димов.

— Тоді зустріньмось пізніше…

— Де?

Називаю адресу, яку мені заздалегідь дала Франсуаз.

— Коли?

— За годину. Зможете?

Вона киває. Тоді уважно озирається й простує до виходу.

Чекаю кілька хвилин, аби пересвідчитись, чи розійшлися всі присутні на похороні, а тоді йду до свого «ягуара» на бульварі.

Квартира на Монмартрі, ключі від якої мені дала Франсуаз, напівтемна, але затишна, обладнана всім необхідним, включаючи, очевидно, й апаратуру для підслуховування. Останнє мене не обходить, оскільки Димов не почує нашої розмови.

В холодильнику на кухні знаходжу пляшку рікара й газовану воду. З приємністю наливаю собі помірну дозу жовтуватого питва, закурюю «зелену» сигарету й сідаю відпочити в маленькому холі. Меблі тут не нові, але цілком зручні для ділових зустрічей з анонімними особами. Є навіть малиново-червона канапка, над якою висить порцелянова тарілка з написом: «Не віддавайся коханню в суботу, бо не матимеш чого робити в неділю».

«Доречне попередження, — думаю я, — хоч сьогодні й не субота». Потім обмірковую інші проблеми.

Тоні помер учора по обіді, на другий день після того, як Димов довідався про зміст магнітофонного запису. Чаркуючи з Вороном у кав'ярні болгарина, Тоні раптом відчув себе погано, а невдовзі й помер. Домашній лікар Центру — емігрант у чорних окулярах з круглою лисою головою — констатував серцевий удар від зловживання алкоголем. Щодо Тоні такий діагноз був цілком імовірний, однак ніхто в нього не повірив. Взаємини між Тоні й Мері Лямур, мабуть, уже давно стали публічною таємницею. Тим-то всі вважали, що причиною серцевого удару був останній келих, якого підніс Тоні Ворон за наказом шефа. Так чи інакше, а ніхто не збирався вдаватися в цю історію: вона не стосувалася нікого, крім потерпілого, і влада не виявила до неї ніякого інтересу.

Допиваю своє питво, позираючи на годинника просто так. Від Мері Лямур марно чекати пунктуальності. Через двадцять хвилин після призначеного часу в двері нарешті дзвонять, і я підводжуся зустріти гостю.

— Ледве втекла. Навіть не встигла перевдягтись, — пояснює вона, трохи задихана, побіжно оглядаючи квартиру, щоб збагнути, яка тут ситуація — ділова чи інтимна.

Жінка сідає на канапу, кидає сумку й рукавички і зітхає:

— Останнім часом Димов дуже підозріливий…

— Сподіваюсь, він не вистежив вас. Зараз це небажано.

— Не бійтесь, я обачлива, — заспокоює вона мене, озираючись, та поки що я не почуваю себе спокійно.

Мері Лямур зручно вмощується на канапі, виставляє дебелі стегна, підбадьорливо всміхаючись. На ній траурний чорний костюм, проте високо задерта спідниця трохи згладжує смуток. Правда, її товсті голі стегна не дуже приваблюють мене: я байдужий до таких жінок.

— Йдеться про ваше життя, — кажу без вступу.

Мері відразу ж опускає ноги й посувається вперед.

— Про моє життя? Ви хотіли сказати…

— Так, — киваю я. — Ваше життя в небезпеці. Причина смерті Тоні вам відома. Чи не так?

— Звичайно: серцевий удар.

— Здається, ви єдина серед еміграції, хто ще й досі нічого не знає. Тоні помер не від серцевого удару, а від отрути. Його отруїв Димов або, точніше, Ворон за наказом Димова.

— Не може бути…

— По-моєму, ви здогадуєтесь, чому Димов отруїв Тоні. Мені лишається тільки розповісти вам деталі. Ви зустрічалися з Тоні в готелі «Сен-Лазар». Вашу розмову під час останньої зустрічі записали.

— Не може бути…

— Зміст вашої розмови приблизно такий…

Я повторюю найважливіші моменти запису, не замовчуючи еротичних реплік Мері і реплік Тоні на адресу Димова. Жінка слухає, ошелешена так само, як Вуж на похоронах Тоні.

— Стрічку з цим записом якийсь негідник передав Димову, й вона в нього…

— Не може бути…

— Саме через неї його й убили. Боюсь, щоб вона не спричинилася до вашої смерті.

Хтось інший на місці Мері, напевно б, запитав, чого я так піклуюся про її долю. Але в неї це не викликає сумнівів. Їй здається цілком природним, що весь світ непокоїть майбутнє Мері Лямур.

— Він задушить мене, — шепоче вона. — Я не бачила людей, ревнивіших за нього.

— Він може задушити вас. Але не зараз. Не раніше як через кілька днів. Якщо ви помрете відразу ж після Тоні, це викличе підозру.

— Легко вам заспокоювати!

— Зараз треба не заспокоювати, а вживати необхідних заходів. Якщо ви будете обачлива й виконуватимете мої поради, я зможу гарантувати вам тривале життя.

— Що треба робити?

— Дійде черга й до цього. Спочатку скажіть, як справи із заповітом?

Мері Лямур підозріливо дивиться на мене:

— З яким заповітом?

— Чи написав Димов заповіт на вас? — пояснюю. Бачу, що погляд жінки стає ще більш недовірливий і додаю — Розумієте, Мері: ніхто не відніме того, що належить вам за законом, і ми нікому не дозволимо зробити це. Просто я хочу знати, чи будете ви забезпеченою на випадок, якщо з Димовим щось трапиться.

Жінка якийсь час мовчить, втупившись у гострі носки елегантних туфель, напружуючи свої мозкові звивини. Її думки, як на екрані, виразно відтворюються на її овальному нехитрому обличчі. Мері не зовсім позбавлена практичності й швидко доходить висновку, що, коли з Димовим станеться щось, вона від цього тільки виграє.

— Заповіт давно складено, — нарешті відповідає дама в траурі. — Інакше чого б я сходилася з цим старим шкарбуном? Від нього ж ніякої користі — щокроку підстерігає мене. Спочатку він принаджував мене дрібними подарунками, потім побачив, що з Мері Лямур цей номер не пройде, і погодився на заповіт. Йому байдуже: інших спадкоємців у нього немає.

— Гаразд, — киваю я. — Наскільки я знаю, ви користуєтесь його машиною. Так?

— А чого б мені не користуватися нею!

— От і чудово! У вас є окремі ключі?

— Немає.

— Нічого. Це ще краще. Зараз од вас вимагається таке: під будь-яким приводом візьміть сьогодні ж автомобіль і, перш ніж повернути Димову ключі, зніміть брелок «скорпіон» і замініть його оцим.

І я подаю Мері Лямур емблему, доставлену мені Франсуаз.

— Точнісінько, як у нього! — вигукує дама в траурі. — Оце й усе?

— Щодо вас, поки що все. Запам'ятайте: з вами нічого не сталося, ви ні з ким ні про що не розмовляли, нічого не чули.

— Можете бути спокійні. Я вмію це робити — адже колись грала на сцені.

Вона бере сумку й ховає брелок у маленьке відділення.

— І не залишайте своєї сумки де попало.

— Будьте спокійні, моя сумка завжди зі мною. А навіщо вам міняти брелок?

— Треба. Потім усе поясню.

— Дивіться тільки, щоб він мене не прибрав. Коли його опосідають ревнощі, він зовсім утрачає глузд…

— Я сказав: не хвилюйтеся. Слухайте моїх порад — і доживете до глибокої старості.

— Дай боже довше бути молодою…

— З вашою фігурою це зовсім неважко. Ви чарівна жінка, Мерії Висока, кругленька — жінка що треба!

— Правда? — блискає очима дама в траурі й знову спирається на спинку канапи, заголяючи стегна. — А тут усі бігають за худорлявими.

— Вішалки для модної білизни, — презирливо кидаю я. — Розбещені шльондри… До речі, ви недавно поклали незабудки на могилу небіжчика…

— Я до безтями вразлива, — признається Мері, ще більше оголюючи дебелі стегна.

— Це мені дещо нагадало. Ви ніколи не чули, щоб Димов і Кралев говорили про незабудку?

— Коли вони заводять про щось розмову, то завжди виганяють мене… Але не думайте, що вони говорять між собою про незабудки…

— Ви маєте рацію, — киваю я, поглядаючи на годинника. — Мабуть, пора збиратися.

Мері, напевно, охоче побула б тут ще якийсь час, але не заперечує.

— І ви мені подобаєтесь, — каже вона з ласкавою усмішкою, ступаючи до мене. — Мені набридли старці.

В кінці останньої фрази високий бюст артистки притискається мені до грудей. Мері Лямур — напрочуд корисна людина, бодай на якийсь час. Тому я переборюю мимовільне бажання відштовхнути її й по-дружньому кладу руку на її округлі плечі. Однак вона не розуміє дружніх стосунків, і за мить її губи вже припадають до моїх.

— Ви примушуєте мене втрачати свідомість, — проказую я, легко відстороняючи її. — На жаль, час зараз тривожний, дорога кожна хвилина. Як ви на те, щоб завтра знову зустрітися тут о сьомій ранку?

— О сьомій? О сьомій я ще сплю! Побачення о сьомій годині! Такого я ще не чула.

— Обставини вимагають. Втечіть так, щоб не помітив Димов. Отже, прийдете. Згода?

— Гаразд, — зітхає Мері. — Але знай, хлопчику, тільки заради тебе!

Вона вже перейшла на «ти», — зайве свідчення, що треба прискорити прощання.

________

— Тобі негайно треба одружитися, бай Марине. Й не пізніше як завтра вранці…

— Ти глузуєш? — підхоплюється з місця старий, хоч добре знає, що я не жартівник. — Младенов — не мавпа!

Сутеніє. Ми сидимо на лавочці біля мосту Мистецтв. Неподалік від нас завмер як ілюстрація до назви мосту якийсь художник-аматор з орлиним носом, у вицвілому береті і, незважаючи на погане освітлення, розтирає ножем по полотні фарби. В нього зовсім безневинний вигляд. Я прикинув відстань і не припускаю, що йому чути нас. По другий бік, значно далі, схилилися на поруччя дві пари юнаків і дівчат. Молоді люди споглядають пасажирський пароплав, що наближається, осяяний електричним світлом.

— Іноді справа вимагає несподіваної жертви. Завтра вранці тобі треба одружитися.

— А чому не тобі? — аж сичить старий.

— Я про це ще не думав. Якщо ти категорично проти, що ж, доведеться мені.

Ми сиділи так, щоб добре бачити рух по мосту. Нічого підозрілого. Час від часу проходять заклопотані перехожі й туристи з фотоапаратами, витріщившись на Лувр або на Інститут.

— Димов має щезнути, — проваджу я. — Інакше щезнемо ми з тобою. І то найближчим часом. Але разом з ним пропадуть і його гроші!

— Чому?

— Бо він оформив заповіт, згідно з яким усе залишиться Мері Лямур. Отже, його гроші перейдуть до Мері Лямур, а її, як сам знаєш, мало цікавлять і наші справи, і Центр. Ми не можемо дозволити їй у зграї різних шахраїв розтринькувати багату спадщину.

— А що ти їй зробиш?

— Хтось із нас мусить одружитися з нею і дати лад грошам. Спочатку я думав, що ти погодишся, але якщо ти так проти…

— Зажди, — уриває мене старий. — Якщо так стоїть питання і це справді необхідно, я, можливо, й зважусь на таку жертву. Ти знаєш, Младенов ніколи не рахувався з собою, коли цього вимагала справа. Та чи погодиться Мері Лямур…

— Це мій клопіт. Ще б пак, не погодиться! Як посміє не погодитись? Для неї це велика честь і втіха — мати за чоловіка Марина Младенова.

— Щодо втіхи не скажу, — гугнявить старий. — Ми свої, Емілю, і мушу тобі признатися, що з деяких пір я втратив до жінок усякий інтерес. Не знаю, чи розумієш ти мене.

— Байдуже. Шлюб чисто символічний. Окрім грошових питань.

— А як із цим питанням?

— Просто: Мері візьме з банку гроші й доручить тобі вкласти їх у прибуткову справу. Ти людина з бездоганною репутацією, а Мері ні на чому не розуміється, і взагалі хай тобі про це голова не болить. За кілька днів гроші будуть перераховані на твоє ім'я.

— Гаразд, я покладаюсь на тебе. І ще: як ти знаєш, я людина з широким світоглядом; якщо ж ця приятелька швендятиме аби з ким, це може заплямувати моє чесне ім'я, не кажучи про зайві витрати. Так що поговори з нею й про це. Я їй не заважатиму, але ж існують певні правила пристойності…

— Не турбуйся. Мері зовсім не така, як про неї кажуть. Є простаки, котрі вважають: якщо жінка була актрисою кабаре — значить шльоидра.

Сутінки густішають. Дерева на набережній стають сині й невиразні. Довгий фасад Лувру темніє навпроти, мов чорна стіна, і над ним мерехтить у тьмяному сяйві скаламучене електрикою небо. Художник складає свої фарби й сире полотно і зникає. Молодь розійшлася. Міст спорожнів, і перед нами простилається темна поверхня Сени аж до площі Карусель, вишита сріблястими ореолами ліхтарів.

— А як операція «Незабудка»? — збайдужіло запитую я.

— Яка «Незабудка»?

— То ти нічого й не чув. Тепер тобі зрозуміло, що ті двоє зробили з тобою: не лише забирають гроші, а й тримають тебе в невіданні про проекти Центру…

— Чекай-но, чоловіче! Що за «Незабудка»?

— Розповім, коли сам дізнаюся. А тепер визначимо найближчі завдання. Завтра вранці нам треба зустрітися рівно о пів на дев'яту біля мерії Дев'ятого округу. Я подбаю про наречену.

— Згода. А зараз, може, заведеш кудись попоїсти, бо я зголоднів,

— Ліда не чекатиме? — запитую я, щоб якось відкараскатись од нього.

— Сьогодні вона з Кралевим.

— Отже, справа зрушили…

— Поки що не зрушила. Але Кралев так закохався, що ходить за нею хвостом.

— Раджу не віддавати Ліду за Кралева. Навіщо тобі молода яловиця.

— Я ж тобі кажу, він наполягає. Просто збожеволів! Якщо хочеш знатн — я розраховував на тебе, але ти не виправдав моїх надій.

— Зараз мені не до того, бай Марине. Треба рятувати Центр.

Ми підводимося й рушаємо на лівий берег.

— Десь тут мав бути болгарський ресторан, — нагадує мені старий. — Порція шашлику й вареної квасолі — це якраз те, що треба. Не можу офранцузитись, хоч там що. Рідне мені дорожче — так уже вихований.

— Рідне залишимо до наступного разу, — уриваю його. — Поки що тримайсь якнайдалі від болгарських ресторанів.

— Гаразд, обійдемося й французьким біфштексом, — погоджується старий. — Якщо цього вимагає конспірація.

________

Виявляється, конспірація вимагає не лише біфштексу по-французьки, а й великої кількості ельзаського пива. Тим-то я повертаюся додому вже після півночі. Долаю свої дев'яносто дві сходинки, та оскільки електричний автомат відрегульований такими ж скнарами, як Младенов, десь на вісімдесятій приступці вже темно. Піднімаюся в пітьмі й перед тим як ступити на свою площадку, спотикаюся об чиєсь м'яке нерухоме тіло.

«Чергова жертва», — зринає думка. Запалюю сірника й бачу: спершись на поруччя, на сходинках сидить Ліда. Торсаю її за плече. Вона розплющує великі карі очі, потемнілі від сну.

— Вставайте! Чого ви тут?

— Чекаю на вас, — пояснює дівчина, хапаючи мене за руку й підводячись.

— Не кажіть тільки, що призначили мені побачення, а я не з'явився.

— Не придирайтеся, — втомлено відповідає вона. — Треба поговорити з вами… Допоможіть мені…

— Гаразд, поговоримо, — зітхаю я, ведучи її сходинками вниз.

— Куди ви мене тягнете? Я ледве тримаюсь на ногах.

— Я також. Але в квартирі розмовляти не можна. У мене надто цікаві сусіди — постійно підслуховують.

Сідаємо в «ягуар», і я вирулюю до Центрального ринку — найближче і найзручніше для нічної розмови місце.

Безлюдний і ніби вимерлий удень, цей район прокидається надвечір, а по-справжньому живе тільки вночі. Залишаю машину на набережній, і пішки дістаємося до лабіринту вузесеньких вуличок. У проходах між старими будівлями — світло й гамірно. Здається, людський потік пливе безцільно у різні боки поміж спритних електрокарів і грузовиків, що ледве повзуть. Біля залитих світлом, навстіж відчинених магазинів і складів вантажники носять мішки й ящики. Все хаотично рухається, як перед неминучою катастрофою. Гудуть мотори, з гуркотом тягнуть ящики й котять діжки, чути крики й лайку, і серед темних тіней в електричному сяйві нічного дня пропливають темно-червоні шматки м'яса, оранжеві фрукти, блідо-зелені головки капусти, прозоро-синя риба, жовті лимони, біла патрана птиця.

Одне слово, тут є на що подивитися, надто коли байдикуєш, але дівчина ніби нічого не бачить і не усвідомлює, куди ми потрапили. Входимо до маленького бістро з потьмянілими меблями 20-х років і єдиною неоновою лампою над прилавком. У бістро тільки три столи, та й ті вільні, оскільки всі клієнти — вантажники й дрібні торговці — юрмляться біля прилавка, зайняті келихами й розмовами. Сідаємо за стіл, дівчина втомлено спирається ліктями на холодну мармурову плиту.

— Що ви питимете?

— Нічого… Будь-що…

Та оскільки не можна замовляти «будь-що», я підходжу до стойки й беру дві великі кави.

— Це? — запитую Ліду, подаючи їй каву й «зелену» сигарету.

Дівчина машинально запалює і так само машинально відпиває каву.

— Я хочу повернутися в Болгарію, — каже вона таким голосом, немов допіру прокинулась. — Ви повинні допомогти мені! Я хочу повернутися додому!

— Тихіше, — кажу їй. — Тут не консульство.

— А я навіть не знаю, де те консульство… Та й він не пустить мене туди… Завтра вранці він прийде… Цілий вечір умовляв мене… Цілий вечір залякував… Боже, чим тільки він не залякував… Хоче завтра взяти зі мною громадянський шлюб…

— То виходьте заміж, — кажу їй, згадуючи, що останнім часом мене просто переслідують весілля та вбивства.

— Не вийду, — каже Ліда з упертістю, яка вже мені відома. — Я не поступлюся йому. Ви повинні допомогти мені.

— Тихіше, — заспокоюю я, беручи її за руку. — За кого, власне, ви мене масте? Я не агент у справах туризму і не громадянський рятівник.

— Не бійтесь, у мене щодо вас ніяких ілюзій. Ви вдосталь надемонстрували мені свій цинізм. І все ж ви єдиний, на кого я можу розраховувати. Ви не такий скнара, як мій батько, не такий гидкий, як Кралев. У вас ще лишилося… не знаю… таке, що дозволяє мені розраховувати на вас… якісь залишки людяності…

— Дякую, мовлю я. — А чи не здається вам, що цих залишків аж надто мало, щоб звіритися мені?

— Не знаю. Тільки ви можете допомогти мені. Інакше він знищить мене, відправить на панель… або… він мене так налякав, що я вже нічого не тямлю. Але я не поступлюся йому… Я добре знаю себе і знаю, що не поступлюся… І він знищить мене…

— Це неприємно, — погоджуюсь я. — Але, як на мене, куди неприємніше, якщо він ліквідує мене. Ви знаєте, що сталося з Милком?

— Нещасний… Ця політична боротьба…

— Ніякої політичної боротьби. Милка пристрелив ваш Кралев. А Тоні, як вам, мабуть, теж відомо, загинув від руки Димова. Тепер ви приходите й пропонуєте мені таку саму долю тільки тому, що вам, бачте, не подобається Кралев…

— Кралев нічого не знатиме. Я обіцяю! Навіть якщо він спіймає мене, я не викажу вас!

— Гаразд, — уриваю її. — Припустімо, я згоден допомогти. А ви уявляете, як це зробити? Невже ви думаєте, що якийсь емігрант видасть вам візу до Болгарії?

— Я на це не розраховую. Сховайте мене. Сховайте на кілька днів, поки я сама якось…

— Це вже інша розмова. Я зроблю вам таку послугу, якщо ви змилостивитеся…

— Гаразд. Я уважу попри всі ваші ганебні торги.

— Ви мене хибно зрозуміли. Я прошу послуги зовсім іншого характеру.

Ліда дивиться на мене трохи засоромлено.

— Якого саме?

— Йдеться про життя вашого батька. У вас із ним свої взаємини, та я почуваю до нього певну прихильність і, якщо хочете, зацікавлений, щоб зберегти йому життя. Зараз старому загрожує небезпека. Треба весь час бути поблизу нього — і щоб він не здогадувався. Для цього мені потрібен ключ від горища.

— В кухні, здається, є якісь ключі, — згадує Ліда.

— От і чудово. Принесіть їх.

— Я не можу вертатися додому! — майже скрикує вона. — Вранці прийде Кралев і потягне мене до муніципалітету.

— До ранку ще багато часу. Ви маєте ключі від квартири?

— Авжеж.

— Значить, усе гаразд. Я завезу вас додому, ви візьмете ключі без зайвого шуму і віддасте мені. Потім ми підскочимо в одне місце улагодити дещо, пов'язане з вашим від'їздом, а на світанку підвезу вас до поїзда і дам адресу, де ви житимете, поки вас тут шукатимуть. Зрозуміло?

Вона покірливо киває головою.

— А як у вас із грішми?

— Жодного сантима.

— Не біда. Влагодимо й це. Ходімо.

Вона мовчки підводиться, і ми виходимо. Ліда йде, як автомат, знову впавши в нестяму, і мені доводиться її підштовхувати, щоб не загубилася в натовпі.

— Ви тоді мали рацію, — промовляє вона байдужим голосом. — У мене відчуття, ніби в тутешньому житті все пливе без мети й напрямку.

— Чому ж без мети? — запитую. — Хіба ми не йдемо по ключі?

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Мері Лямур мала рацію, кажучи, що побачення о сьомій ранку не дуже зручне. Якщо ж ти йдеш на це побачення, не склепивши за цілу ніч очей, воно тим неприємніше.

Відмикаю квартиру на вулиці Фабур Монмартр, подумки відзначаючи, що останнім часом у кишені стало аж надто багато ключів, факт досить абсурдний для такої бездомної людини, як я. Знаходжу на кухні каву й намагаюся пригадати напучування Франсуаз про приготування цього питва. Кава виходить непогана, як на мій невибагливий смак. Тільки-но випиваю, аж у двері дзвонять.

На Мері Лямур — яскраве весняно-літнє вбрання: оранжева сукня з величезними червоними квітами. Один пишний мак — на животі, другий — на зворотному боці медалі.

— Як тобі подобається мій туалет? — запитує вона, граючи стегнами. — Я зібралася нашвидкуруч…

— Ти на диво кмітлива й вдяглася саме для сьогоднішньої події, — кажу я. — Люба Мері, мені здається, що сьогодні день твого весілля.

На обличчі в неї щось середнє між переляком і радісним пожвавленням.

— Мого весілля?

— Еге ж. Шкодую лише, що не я твій наречений. Але, між нами кажучи, роль друга сім'ї також має свої принади…

— Чекай-но, хлопчику, в мене вже голова обертом іде. Ти можеш спокійно пояснити, що ти оце верзеш?

— Саме це я й збираюся зробити, — киваю я, пригощаючи її сигаретами.

Мері Лямур закурює й сідає на канапу, високо підібравши широку спідницю, щоб не зім'яти і заразом довести мені, що стегна в неї привабливі о будь-якій порі.

— Дорога Мері, непередбачені обставини вимагають, щоб ти сьогодні вранці вийшла заміж за нашого друга Младенова.

— Младенова? За цього дідугана? — скрикує обурена актриса.

— Так, — киваю я головою. — Але це дрібниці.

— Для тебе, а не для того, хто має виходити заміж.

— Спокійно, моя дівчинко, — заспокоюю її. — Я вже казав, що хочу врятувати тебе під лиха, яке загрожує тобі. Сьогодні в тебе останній безпечний день. Завтра може статися непоправне. Тому не можна втрачати жодної хвилини. Тобі потрібен надійний захист. У цій країні найкращий захист — закон.

— Прошу тебе, не вибріхуйся. Що спільного має закон із цим старим шкарбуном?

— Тобі потрібна надійна схованка від можливого замаху з боку Димова. Найкраще укриття в цьому випадку — квартира поважного й відомого громадянина, зокрема Младенова. А для того, щоб ти мешкала в квартирі цього громадянина і Димов не мав права посягати на тебе, треба жити там на законній підставі — як дружина Младенова.

— Якщо Димов вирішить учинити замах, його не спинять ніякі закони, — небезпідставно зауважує жінка. — Він вистежить і порішить мене при першій же нагоді.

— Так, — погоджуюсь я. — Але переховуватись доведеться лише два-три дні. Я подбаю, щоб заручитися підтримкою влади. А через два-три дні пристукнуть самого Димова. Чвари в Центрі посилюються день у день.

— Мені не хочеться виходити за Младенова, — вередливо комизиться актриса, кидаючи на мене недвозначний погляд: мовляв, якщо конче потрібен шлюб, одружуйся зі мною ти.

— Збагни, Мері: це шлюб про людське око, звичайна формальність перед законом. Такі шлюби легко беруться й так само легко розриваються. На мою думку, тобі з цього тільки користь. Младенов — політична постать, поважна людина, скоро він обійматиме ще кращу посаду. Завдяки його зв'язкам ти ввійдеш у вищі кола, ходитимеш на прийоми, здобудеш ім'я. До того ж він ліберальна людина, не такий ревнивець, як Димов, і, отже, не заважатиме твоєму особистому життю. А те, що він старий, навіть на краще: як тільки він помре, його гроші дістануться тобі.

— Ти такий солодкомовний, як той піп, — зітхає Мері. — Гаразд, якщо ти вважаєш, що треба…

— Необхідно, — уточнюю я. — Від цього залежить твоє життя.

Я біжу на кухню по каву, і, поки наливаю в чашки, Мері раптом згадує, що в неї немає фати.

— Всерйоз це чи ні, але я вперше йду під вінець, — заявляє вона, мабуть, упевнена, що це вперше, та не востаннє. — Потрібна фата.

— Гаразд, фата буде. За півгодини відчиняються магазини. А тепер розповідай, як справи з брелоком.

— Я зробила, як ти казав. Поїхала вчора машиною по магазинах і, перш ніж повернути йому ключі, замінила його.

Допиваємо каву, і я з жахом помічаю, що в Мері є свої плани відносно того, як використати півгодини до відкриття магазинів. Вона підводиться й іде до мене, випнувши свої неймовірні груди. Товсті губи дарують мені міцний слинявий поцілунок.

— У мене голова обертом іде, — шепочу я, тримаючи її за пишні круглі плечі. — Шкода, що в нас немає часу. Я не хочу любощів крадькома, принаймні вперше.

Але Мері, мабуть, згодна й на кохання крадькома, тому я спрямовую її думки в інший бік:

— Напевно, ти справляла справжній фурор на сцені того кабаре…

— Ще й який! — вигукує Мері, поклавши руки на дебелі стегна. — Були люди, які приходили тільки заради мого виступу. Який це був номер, боже мій! Сенсасьйонель! Де тонер![4] Спалахував червоний прожектор, і в цьому освітленні я виходила на обертовий дансинг. А яке освітлення!.. Відтоді мені жоден червоний колір не здається по-справжньому червоним. Навіть оце не червоне! — вигукує вона, ляскаючи себе по червоному маку на животі.

Я слухаю її, відмічаючи, що відчайдушний дальтонізм, із яким Мері добирає туалети, має свою причину.

— Червоний прожектор, і я в тоненькій туніці, тоненькій і прозорій, мов павутинка, — уявляєш! У туніці, під якою все видно… Повір мені, що подивитися в мене було на що, бо, крім панчіх і підв'язок, я нічого більше не носила. Оркестр дико верещить, потім замовкає, ударні інструменти гупають, і тільки тоді починається номер…

Мері Лямур легенько плеще товстими долонями, відтворюючи ритм, і повільно трусить стегнами, демонструючи мені свій номер, та я своєчасно спиняю її.

— Люба Мері, ми не встигнемо купити фату! Церемонія почнеться о пів на дев'яту.

— Ти нестерпний, — зітхає артистка, вриваючи свій танок. — Завжди, тільки я розпалюсь, ти відразу ж охолоджуєш мене!

— Це випадково, — кажу я. — Збіг обставин. Але в нас ще все попереду.

І, легенько підштовхуючи Мері в товсту спину, виряджаю її з кімнати.

________

Я давно вже помітив, як важко тримати в секреті найдрібнішу ділову таємницю. Коли ж ідеться про таке несусвітнє безглуздя, як шлюб між Марином Младеновим і Мері Лямур, усе відбувається просто і зберегти це в таємниці неважко.

У призначений час ми зустрічаємо Младенова біля мерії, де він нервово вимірює кроками тротуар. На ньому, як і годиться, чорний костюм, той самий, у якому він учора виряджав у останню путь Тоні. А щоб було зрозуміло, що він убрався не на похорон, а на весілля, старий витратився на білу гвоздику, що соромливо виглядає з маленької кишені піджака, мов носовичок. Наречений не може ще вихвалятися квіткою, бо ще не знає, чи відбудеться весілля.

Наша несподівана поява з-за рогу підбадьорює старого і водночас посилює його ніяковість. Він не знає, як триматися з нареченою, та Мері кладе край його ваганням, фамільярно хапаючи старого під руку. У вестибюлі артистка вдягає фату, я тримаю перед нею маленьке люстерко, а Младенов нарешті осмілюється встромити в петельку гвоздичку. Втрьох прямуємо до церемоніальної зали, де завдяки странням Франсуаз усе вже готове.

Процедура відбувається по-діловому, без зайвого сентиментального напучування. Оскільки лише я супроводжую молодих, за другого свідка розписується хтось з чиновників, і незабаром Младенов одержує виписку з акта, а я про всяк випадок запам'ятовую реєстраційний номер шлюбу.

Виходимо надвір, і Мері за моїм розпорядженням, хоч і не без жалю, знову ховає фату в коробку фірми «Лафайєт». Після цього (тепер я доводжуся їм сватом) запрошую «молодих» до найближчої кав'ярні й замовляю пляшку шампанського.

— За здоров'я вас обох! — виголошую.

— За здоров'я нас трьох! — підправляє Мері, кидаючи на мене недвозначний погляд.

— Справді: за нас трьох! — добродушно приєднується Младенов, мабуть вирішивши: коли вже треба мати в родині когось третього, то краще вже мене, а не когось іншого.

Й оскільки ніхто не цікавиться моєю особистою думкою з цього приводу, я мовчки піднімаю келих.

— Поки що, як ви самі розумієте, ваш шлюб повинен зберігатися в таємниці, — нагадую я. — Було б навіть непогано віддати мені фату, люба Мері.

— Не турбуйся. Я заховаю її так, що ніхто й не бачитиме. Мері Лямур обачлива людина! — заперечує жінка, не бажаючи розлучатися зі своєю прикрасою.

— Повернешся до Димова, ніби нічого не сталося. Треба все тримати в цілковитій таємниці, — повчаю я.

— Тим паче, що ця таємниця може тривати ще невідь скільки часу, — кисло озивається старий.

— Вона триватиме, поки ми не скомпрометуємо й не знешкодимо Димова. А це не пізніше як через два дні. Для цього мені треба зробити в нього обшук. Димов тримає в себе секретні документи. Якщо ми їх знайдемо, то назавжди зганьбимо його перед шефами, і його просто ліквідують.

Младенов зацікавлено випинає вперед довгу жилаву шию, а Мері Лямур скептично кидає:

— Нічого ми не знайдемо. Він тримає кімнату замкненою, навіть мене не пускає туди, — розумієте?

— Що він п'є перед сном? — цікавлюсь.

— Лише чашку молока. Дбає про свою молодість! Але тепер він може тільки згадувати про неї! — дошкульно підхоплює Мері й ураз замовкає, збагнувши, що її новий чоловік також далеко не юнак.

— Чудово! Чашка молока зробить для нас добру справу, — кажу я. — Поклади йому сьогодні в молоко три-чотири пілюльки снотворного. В тебе є щось підходяще?

— Є якийсь «сонерил» чи «сандаптал»…

— Гаразд. Розчини чотири пілюлі. Потім я тобі подзвоню. Якщо він заснув, скажеш мені тільки: «Все гаразд, заходьте завтра».

— Але ж він до завтра прочумається!

— Це такий пароль, — терпеливо втовкмачую я. — Якщо ти скажеш: «Заходьте завтра», це означатиме — «приходь негайно». Через п'ять хвилин після цього я прийду, тихенько постукаю, і ти відчиниш.

Мері слухає мене, задоволено киваючи головою. Їй усе видається напрочуд цікавим.

— Спочатку пронюхай щось про операцію «Пролісок», — втручаються в розмову Младенов.

— Не «Пролісок», а «Незабудка», — нагадую я. — І оскільки йдеться про незабудку, не забувайте, що треба діяти надзвичайно обережно. Ніяких запитань ні про які операції. Життя кожного з нас на волосинці.

Розливаю рештки шампанського, ми знову цокаємося, але вже без тостів.

— А тепер розходьмося по одному — кожний своєю дорогою. Гарсоне, рахунок!

________

До Центру я приходжу з деяким запізненням, та це мене не хвилює, бо все одно робити нічого. Невдовзі у коридорі лунає трубний голос Кралева:

— Де Ліда?

— Не знаю. Коли я виходив, вона ще спала, — відповідає Младенов, який, мабуть, щойно прийшов.

— А зараз її немає. Я заходив і телефонував. Зникла.

— Не хвилюйся. Нікуди вона не дінеться, — добродушно заспокоює його старий.

— Вона мусила мене зачекати. Ми мали зробити важливу справу.

— Які можуть бути вранці справи?

Кралев замовкає. Потім тихо промовляє:

— Треба було б піти в муніципалітет: ми вирішили сьогодні побратися.

— Ти диви! А батька й не спитали… Я, звичайно, не заперечую, навіть радий, але ж звичай…

— Хіба ти не знаєш, що тепер нові звичаї… Одначе як нам розшукати Ліду?

— Її нічого шукати! Ходімо ще раз подзвонимо. В найгіршому випадку вона повернеться в обід.

Розмова вщухає. Кроки віддаляються до кабінету Младенова. Я витягаю з кишені «Фігаро» і проглядаю закордонні інформації, бо повідомлення про курси акцій і про ціни на молоко мене не цікавлять. Через десять хвилин до моєї кімнати без стуку входить Кралев. Судячи з виразу обличчя, йому не вдалося розшукати Ліду.

— Як справи з журналом? — похмуро запитує він. — Доки ти зволікатимеш з випуском останнього номера?

В цю мить я майже шкодую, що він не розшукав своєї коханої. Коли б він знайшов її, то не звертав би на мене уваги.

— Завтра журнал піде в світ, — сухо відповідаю я, не відриваючись од газети.

— Нарешті. Отже, завтра ти підеш з роботи. Так, здається, ми домовлялися?

— Готуйте розрахунок, — кажу я, нахабно поглядаючи на нього з-за газети.

— Не хвилюйся: все одержиш сповна! — підкреслено промовляє Кралев.

Замість відповіді, я поринаю в газету, знаючи, що це найбільше лютить його, та й навіщо сперечатися з дурнем. Кралев кілька секунд злісно поглядає на мене, але я вдаю, ніби не помічаю його, і він, розлючений, виходить.

Трохи згодом у коридорі чути голос Димова. Шеф тільки-но прийшов і доручає Воронові зварити каву. Я чекаю, поки Димов поверне в свій кабінет, і виходжу на вулицю. Мій «ягуар» стоїть за кілька метрів од Центру. Відмикаю пристрій, який тут прийнято називати шухлядкою для рукавичок, хоч ніхто не тримає в ній рукавичок. Я, наприклад, поклав туди прилад, схожий на автомобільний радіоприймач, який принесли мені додому. Повертаю ручку. Чути легкий рип — це відчиняються двері — і голос Димова: «Що нового?» — «Нічого особливого», — відповідає Кралев. Потім долинає кілька незначущих реплік, і Кралев, здається, виходить з кімнати.

Автомобіль стоїть на видноті, бо довкола немає вільного місця, а прилад діє лише в радіусі п'ятдесяти метрів. До того ж сьогодні навряд чи прийде хтось з американських відвідувачів, — вони, як правило, навідуються в суботу. Отже, нічого цікавого не почую. Тому не варто ризикувати. Зачиняю шухляду для рукавичок і ховаю секретного ключа. Потому заводжу мотор і рушаю.

Після тривалих і на перший погляд безцільних роз'їздів бульварами десь о першій годині зупиняю свого «ягуара» на маленькій вуличці поблизу церкви Мадлен, за десять метрів од будинку, в якому живе Димов. Ця вуличка багатолюдна, і, якщо мене помітять тут, я можу вигадати п'ять-шість вірогідних версій. Та мене ніхто не помічає, і я також не дізнаюсь нічогісінько про що-небудь особливе, якщо не зважати на те, що переконуюсь: стосунки між Димовим і Мері Лямур зведені до крижаного мовчання, яке порушується поодинокими репліками хатнього вжитку.

Щоб трохи менше ризикувати, ставлю машину за квартал від будинку Димова і стежу звідти: то з пасажу, що зовсім поруч, то з кав'ярні навпроти, то крізь вітрину на розі вулиці Сент-Оноре. Час минає повільно й одноманітно. Іноді мені здається, що Димов утік чорним ходом, залишивши для приманки свого «сітроена».

Наближається восьма година, надворі сутеніє. Нарешті крізь вітрину кав'ярні бачу, як з будинку виходить Димов, роззирається і сідає в автомобіль. Розраховуюсь із гарсоном за недопиту каву — вже котру! — і поспішаю до свого «ягуара». Димов веде машину повільно й дуже уважно, як усі люди похилого віку, добувається до Майдану Мадлен, об'їздить його й повертає назад. Перед «Оперою» він несподівано збочує на вулицю Пе і, діставшись Вандомського майдану, робить ще одне зайве коло. Мабуть, перевіряє, чи нема «хвоста». Я стежу за ним назирці, оскільки рух на вулицях не дуже жвавий, а в моєї таратайки велика вада — її легко розпізнати, незважаючи на чорний колір. Тим-то я не наважуюсь виїздити на Вандомський майдан — передбачливо гальмую на вулиці Пе і повільно рушаю слідом за «сітроеном», коли він повертає в напрямку Ріволі. На розі Ріволі й Руаяль, якраз біля світлофора, машина знагла зупиняється, й у неї сідає чоловік, напрочуд схожий на Кралева.

Проминувши свій будинок, Димов перетинає площу Конкорд, звертає Єнісейські Поля, дістається Тріумфальної арки, об'їздить її і вигулькує на авеню Віктора Гюго. Я тримаюся віддалік, однаковою мірою ризикуючи втратити з поля зору «сітроен» або бути поміченим.

На авеню Віктора Гюго майже немає машин, тому я дозволяю Димову вирватися вперед. Моя обережність виявляється доречною, бо «сітроеи» зненацька повертає праворуч до тротуару й стає. Я саме наближаюсь до перехрестя, що дозволяє мені швидко звернути, обминути квартал будинків і виїхати на авеню з протилежного боку. Поглянувши вперед, помічаю, що «сітроен» зник. Значить, їхній маневр удався.

Єдина надія, що раптова зупинка була неподалік від місця призначення. Після тривалого дослідження навколишніх вуличок і провулків нарешті знаходжу «сітроен» біля великої двоповерхової будівні, оточеної садком з високою металевою огорожею. Будинок розташований на перехресті. Заганяю свою машину на сусідню вуличку й ставлю її подалі від наріжного ліхтаря. Тротуари безлюдні. Навколо самотньо завмерли полишені автомобілі. Відкриваю шухлядку для рукавичок і настроююсь на потрібну мені хвилю. Чується чийсь кашель, потім здогадуюсь, що це сміх Кралева. Він сміється хрипко, невпевнено, наче вперше в житті. Згодом лунає незнайомий голос із досить характерним акцентом:

«Так, так, смертність у вашому Центрі катастрофічно зростає».

І знову кашель-сміх Кралева, цього разу в супроводі хихикання Димова.

«Якщо не помиляюся, Тоні Тенев був вашою людиною, пане Кралев…»

«Він міг бути будь-чиєю людиною, — заперечує Кралев. — Наше ремесло може якось миритися з однією вадою, а Тоні мав їх аж дві».

«Гаразд. Тоді ви тільки виграли, здихавшись цих трьох…»

«Третього ми ще не здихалися», — нагадує Кралев.

«Не турбуйтесь, це вже наша справа, — вриває його людина з акцентом. — Для вас досить, що він пішов з Центру».

«Від дворушників ми звільняємось іншим шляхом…» — співає своєї Кралев.

«Це наша справа, — сухо перебиває його незнайомець. — Ваше завдання — знайти нових людей, надійніших і корисніших, ніж ті. Звичайно, ніяких замін без нашої згоди».

«А як справи з другим питанням?» — уперше озивається Димов.

«Можу привітати з успіхом. Ваш план схвалено. Здається, він відповідає обраній вами тактиці — ефективними, відчутними ударами викликати бурю незадоволення й безпорядків у житті країн східного блоку…»

Голос з акцентом виголошує ще кілька високомовних політичних фраз, після цього чути дещо значиміше:

«Для операції «Незабудка» виготовлено препарат органічного складу, щоб створити враження, ніби водосховище заражено внаслідок забруднення, і вся вина впаде на владу… До речі, це ваша ідея, пане Димов. Досить хитра ідея, як ви висловлюєтеся, «вбити однією кулею двох зайців».

«Ця ідея частково належить і Кралеву», — тактовно поправляє Димов.

«Так, так. Але ми зібралися не для того, щоб розподіляти лаври. Якщо вже мова про лаври, то треба сказати, що ви чомусь надто уникаєте Младенова. Ми розраховуємо на Младенова, на його політичний авторитет».

«Младенов зв'язаний з Бобевим», — кидає Кралев.

«Це не страшно. Ми їх розв'яжемо. Таку людину, як Младенов, не можна ізолювати. Це може обернутися проти нас».

«Саме цього ми й боїмося», — зазначає Димов.

«Будьте обережні, але свідомо не штовхайте його на це», — поспішно відповідає голос із акцентом.

Далі чути ще кілька загальних реплік упереміж із дзвоном келихів.

«Хто керуватиме операцією?» — раптом запитує Димов.

«Котрийсь із вас. Конкретно ще не знаю. Той, кому доручать це завдання, найближчими днями матиме детальні інструкції і прізвища людей. Операцією, звичайно, керуватимуть з пункту, розташованог на кордоні. У зв'язку з цим…»

З-за рогу вулиці на мене суне чиясь цупка тінь. Хтось вигулькнув між променем ліхтаря і моїм «ягуаром». Вимикаю прилад, зачиняю шухлядку і, не підводячи очей, витягаю з кишені цигарку. Чути ледве вловимі звуки дрібних кроків, і в мене перед носом клацає запальничка. Спокійно підводжу очі. Переді мною стоїть Ворон, вищиривши в посмішці жовті зуби. Я підношу сигарету до запальнички й мовчки киваю головою — мовляв, «мерсі».

— На когось чекаєш? — запитує Ворон, трохи розчарований тим, що йому не вдалося мене налякати.

— Так, одну особу в спідниці.

— Ти ба, саме тут надумав чекати!

— Чому «саме тут»?

Ворон замовкає, намагаючись уникнути відповіді. Мабуть, гадає, що я зупинився тут випадково. Отже, він не стежив і тільки тепер помітив мене.

— Це не задалеко від твого будинку? — нарешті вигадує він якесь виправдання.

— Зате близько до будинку моєї подруги.

— Я знаю, де живе твоя подруга.

— То одна, а це друга.

— Що ж, зачекаємо разом.

На машину падає ще одна довга тінь. На розі з'являється Вуж. Він неквапливо наближається до нас і стає біля Ворона.

— Якого дідька він тут? — просто запитує Вуж.

— Я вже питав, — відповідає Ворон. — Каже, що чекає якусь подругу.

Оскільки вони розмовляють між собою, я не вважаю за потрібне втручатися.

— Знаєш що, Вуже! — підхоплює Ворон. — Місцинка тут затишна. Укоськаємо його — і край.

Вуж потуплює очі, переступаючи з ноги на ногу. Він неспроможний мислити.

— Коли щиро, то і я не від того. Але ж нас попереджали без дозволу не вбивати. Не хочу зайвого клопоту…

— Який клопіт! За це тільки подякують.

Попереду майнула невиразна жіноча постать.

— Ось і вона, — кидаю я, заводжу мотор і вмить зникаю.

Виїжджаю на перехрестя, завертаю ліворуч, потім праворуч, опиняюся на авеню Фош і гублюся в потоці автомобілів, що рухаються площею Етуаль. Дорогою згадую, що ще не вечеряв, і, поєднуючи приємне з корисним, подаюся на Монмартр у самотній дешевий ресторанчик, де мене ніхто не знайде. Виходячи опівночі із ресторану, бачу біля свого «ягуара» «пежо» Ворона. Очевидно, ці типи наздогнали мене ще на Етуалі або зразу ж подалися на Етуаль, сподіваючись, що рано чи пізно виявлять мене в потоці біля арки. Вони, безперечно, зв'язалися телефоном із шефами й одержали вказівку стежити за мною, але не займати, тому так нахабно пнуться на очі.

Це раптова, але передбачена зустріч, і я вдаюся до заздалегідь продуманого плану. Спокійно, неквапливо їду додому, бо, коли в твоїй автомашині радіоприлади, гра наввипередки дуже небезпечна: ті двоє можуть осатаніти й силоміць затримати мене, і це ще більш ускладнить моє становище.

За чверть години я зупиняюся коло свого будинку, вимикаю світло, беру з сидіння плаща, ховаю під нього приймач і повільно крокую до дверей. Одного побіжного погляду цілком досить, щоб пересвідчитися, що власники «пежо» спокійно сидять у машині. Отже, їм наказано стежити за мною, і я, мабуть, маю завдячувати цій людині з неприємним акцентом…

Добувшись до квартири, передусім ховаю радіоприймач у криївку, обладнану в кухні під газовою плитою, і роблю ледве помітну позначку на випадок, якщо за моєї відсутності хтось чіпатиме плиту, — так мене вчили на віллі поблизу Фонтенбло. Тепер можна закурити.

Одну справу зроблено, але ускладнилось виконання другої. Треба будь-що подзвонити Мері Лямур, хоч ті двоє внизу, напевно, й досі чатують на мене.

Гучно вмикаю приймача, налаштовую його на радіостанцію Монте-Карло, щоб добре чули ті, хто підслуховує під дверима. Засвічую всі лампи, щоб яскраву ілюмінацію бачили ті, хто стежить з вулиці. Тоді безшумно причиняю двері на чорний хід, виходжу з будинку, перелажу через паркан у другий двір і опиняюся на протилежній вулиці.

Звідси до майдану Мадлен десять хвилин пішки. Дістаюся майдану, пірнаю в кав'ярню й прямую до телефонної кабіни. Набираю потрібний номер і невдовзі чую голос артистки, та замість очікуваного пароля вона безглуздо запитує:

— Алло, хто це?

— Мері, все гаразд?

Чути якийсь незрозумілий вигук.

— Мері, — повторюю я, намагаючись нагадати їй пароль. — Чи все гаразд? Приходити завтра?

— Яке там завтра?! — нарешті відповідає актриса. — Приходь негайно! Сталося жахливе!

Вішаю трубку й хвилину розмірковую, як же бути. За інших обставин варто було б лишити поза увагою таке підозріле запрошення. Але якщо зважити на розумові здібності Мері…

Притьмом вискакую з кав'ярні, кидаю швидкий погляд на вулицю й хутко звертаю за перший же ріг. Навколо анітелень, та не завжди все так, як здається на перший погляд. Про всяк випадок ховаюсь у прохідному дворі й потрапляю до будинку Димова незвичним шляхом — через огорожу сусіднього двору.

Тихесенько стукаю, двері відразу ж відчиняються навстіж, і переді мною з'являється наполохане обличчя артистки. Її щирий переляк заспокоює мене.

— Що сталося? — питаю, причинивши за собою двері.

— Димов помер…

— Від чотирьох пілюль?

— Не від пілюль… Від кришталевої попільниці…

Мері зненацька заходиться слізьми не так від жалю, як од нервового струсу. Її майже сухі очі дивляться на мене відчайдушно, але з якоюсь непевною надією.

— Хто в нього кинув попільницю? Ти?

Вона мовчить. Але мені все зрозуміло.

— Де він?

Жінка показує очима на двері. Заходжу в темну кімнату. Мері вимкнула світло з марною надією, що морок приховає те, що сталося, й усе пройде, як уві сні.

— Де вимикач?

— Коло дверей.

Намацую вимикач і клацаю. Димов лежить поряд з великим полірованим столом — символом міщанського добробуту. Я схиляюсь над тілом. Смерть настала від удару важкою кришталевою попільницею з гострими гранями, що валяється на килимі. Попільниця глибоко пробила праву скроню небіжчика. Димов, напевно, інстинктивно відхилився, і важка попільниця влучила його в скроню.

— Ходімо, розповіси мені, як це сталося, — кажу я, підводячись.

Жінка стоїть біля порога, потупивши очі, боїться навіть глянути на мерця.

— Гаразд, ходімо…

Мері проходить хол-вітальню, й досі не підводячи очей, і заводить мене в сусідню кімнату. В кімнаті висить велике дзеркало, перед ним — розірвана, зібгана фата. Мені стає все зрозумілим.

— Він сказав, що повернеться пізно… — схлипуючи, каже жінка так, що я ледве вловлюю зміст її слів.

— Мері, — перебиваю її, — у нас немає часу плакати. Дорога кожна хвилина. Якщо хочеш, щоб я тебе врятував, заспокойся й у кількох словах розкажи мені, як це сталося.

Мері глибоко ковтає повітря, кладе руки на високі груди, намагаючись заспокоїтися.

— Він сказав, що повернеться пізно… мені було сумно, я вийняла фату і приміряла її…

— На біса ти це зробила? — механічно запитую я.

— Просто так… Уявила собі, ніби вінчаюся не в мерії і не з Младеновим, а у великій церкві, де грає музика і… Одне слово, уявила собі… Я була в квартирі сама й не думала, що мене може хтось зненацька застати, була впевнена, що зачую кроки ще на сходах. Стою в фаті — й раптом бачу в дзеркалі… Димова… Він зупинився позаду. Я з переляку зойкнула.

Мері заплющує очі і якусь мить мовчить.

— Потім вибухнув скандал, як і минулого разу, навіть ще більший. «Ти приготувала це для Тоні чи для когось іншого?» — кричить він. «Ні для кого, — кажу я. — Купила просто так, жартома». — «Ах, жартома… А чого ж ти тоді обімліла, побачивши мене? Куди ти ходила сьогодні вранці? Не можеш навіть дочекатися світанку, так і тягне тебе вештатись! Невже ти не розумієш, що біла фата не для таких, як ти!» Він накинувся на мене, зірвав фату, розшматував її, став обзивати мене найгіршими словами. «Годі, — кричу, — лаяти мене! Невже тобі не соромно, ти ж стара людина!» А він: «Ах, «годі лаяти»? А про ті лайки, що ви з Тоні казали на мене, ти вже забула? Чи думаєш, я нічого не знаю? Хочеш, я пущу тобі плівку й нагадаю? Треба було й тебе відправити слідом за Тоні, тільки я змилосердився. Я примушу тебе роками нидіти. Можеш сказати тому, з ким ти криєшся від мене, що йому не бачити моїх грошей. Я завтра ж перероблю заповіт, а тебе передам якомусь сутенерові на Центральний ринок. Одне, що поверну трохи з тих грошей, які ти розтринькала, а друге — примушу тебе продаватися на тротуарі, бо твоя професія — продаватися. Завтра ж вижену тебе з дому, — кричить він, — і кожного дня приходитиму дивитися, як ти ставатимеш дедалі більше схожою на повію, якою ти завжди була в душі. Ти згадаєш про літню людину, коли тебе виснажуватимуть вантажники й різники». Він казав на мене всяку гидоту, поки нарешті мій терпець урвався і я висловила йому в вічі все: що він, падлюка й стара руїна, примушує мене вночі танцювати голою, забуваючи, що я не дерев'яна і самих танців мені замало, а він — вичавлений лимон, і хай учинить навіть не одне, а п'ять убивств, однаково залишиться тим, ким він є… Тоді він підскочив, схопив стільця, — я злякалася, що він розвалить мені голову, і, здається, жбурнула в нього попільницю… і…

— І розтрощила йому голову, — докінчую я, бо пауза аж надто затяглася. — Знайди мені якісь рукавички, краще гумові, якщо є.

Мері втуплює в мене нестямні очі, не розуміючи, чого від неї вимагають, і потім іде в сусідню кімнату шукати рукавички.

— І якусь ганчірку чи велику хустку, — кидаю услід.

Небавом вона приносить жовті рукавички з тонкої гуми, що ними користуються жінки, миючи посуд, і зелену хустку. Я повертаюся до кімнати, де відбулося вбивство, надіваю рукавички й швидко обшукую небіжчика. З усіх речей мене найбільш цікавить невеличкий темно-червоний записник. Записник убитого — небезпечний речовий доказ, але в цьому записнику є відомості й імена — і я не можу лишати його. Потім замінюю «свого» скорпіона на справжній.

Знайденим у жилеті Димова секретним ключем відмикаю кабінет і роблю там швидкий обшук без особливих наслідків, — багато з того, що знаходжу, мені вже відомо.

Потім забираю з холу-вітальні кришталеву попільницю й повертаюся до кімнати з дзеркалом. Можливо, треба було б піти геть, покинувши жінку напризволяще, та я не можу примусити себе зробити це.

— Коли ти вранці поверталася, тебе хтось бачив? — запитую Мері.

— Бачив портьє.

— Це не зовсім добре. А потім ти кудись виходила?

— Ні.

— Може, хтось приходив до Димова чи до тебе?

— Ніхто не приходив.

— Сусіди, інкасатори — зовсім ніхто?

— Зовсім ніхто.

— Ти кудись телефонувала або тобі хтось дзвонив?

— Тільки ти.

— Гаразд. Тоді добре запам'ятай цю версію, і хто б тебе не розпитував, повторюватимеш: сьогодні вранці ви з Младеновим побралися. Це легко встановити. Потім ти прийшла сюди взяти деякі речі, в обід перебралася до Младенова й звідти не виходила. Все зрозуміло?

Вона киває. В наляканих очах спалахує іскра надії.

— А тепер склади в чемодан необхідні речі.

Мері прочиняє двері в спальню й починає ритися в своєму гардеробі.

— Мені все необхідно…

— Все нема кому нести. Головне — інсценувати твоє переселення до Младенова. Візьми одну сукню й трохи білизни і поклади в маленький чемодан.

Поки Мері збирає речі, я обходжу кімнати, дбайливо витираючи хустиною електровимикачі, замки й ручки, яких ми торкалися. Відтак беру попільницю, замотую її в нещасливу фату (тепер причина й наслідок укупі) і ховаю в чемодан.

— Тепер ходімо, — кажу я. — Не чіпай нічого руками. Я сам відчиню двері й вимкну світло. Молися, щоб нам ніхто не трапився на сходах і на вулиці. Коли прийдемо до Младенова, я все йому поясню і якось улагоджу справу, а ти добре вимий попільницю і спали фату. Потім лягай спати й спробуй забути, що сталося.

Беру чемодан і вирушаю в путь у супроводі жінки. Вимикаю світло скрізь, крім холу-вітальні й передпокою. На сходах скидаю гумові рукавички, кладу їх собі в кишені і полегшено зітхаю, як хірург після дуже складної операції.

— Не стукоти так підборами, — шепочу Мері.

________

Від Младенова я повертаюся пізно. Це моя безсонна ніч, але я не можу лягти спати, не виконавши останнього, третього, завдання. Мені треба дістатися додому й забрати свого «ягуара». Ніч тиха, якщо не зважати на шум моторів, що долинає з бульварів. Ніч тиха, якщо не зважати на бензиновий сморід, що ним просякнуті повітря, асфальт і стіни будинків. Ніч належить мені, одначе я не можу використати її для сну.

Звертаю за ріг біля ортопедичного магазину, вітрина якого самотньо світиться у темряві, пропонуючи перехожим рипливі запорошені протези. Поглянувши у бік свого будинку, я раптом почуваю себе так, ніби мені хтось цупко затиснув шлунок. «Ягуар» зник.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Я зручно влаштувавсь у блідо-рожевому кріслі, втупивши погляд у картину, й силкуюсь не заплющувати очей, бо знаю, що зараз же засну. На стіні висить «Купальниця» Ренуара — звичайно, репродукція. Франсуаз обрала цю картину, певно, лише тому, що її рожевий колір гармоніює з загальним тоном інтер'єра. Купальниця, як завжди на картинах, не купається, а тільки вдає, ніби витирає свої пухкі червоні тілеса. її намальовано мінливими невиразними мазками, по-ренуарівськи, та мені вона здається зовсім туманною, якоюсь тьмяно-рожевою плямою на врочисто-сірому тлі шпалер.

— Так ти спиш? — раптом чую жіночий голос. — Боже мій, таким я бачила тебе вперше і таким бачу востаннє…

— Сподіваюся, сьогодні ще не остання наша зустріч, — сонно бурмочу я, насилу розклеплюючи повіки.

Франсуаз у білому халаті, її чорне волосся обмотане також білою хустиною. І хоч білий колір — це, власне, ніщо, вона мені здається навдивовиж знадливою. Цій жінці личать усі кольори.

Ось уже цілу годину я куняю в сіро-рожевому кріслі. Досі ми обмінялися лише кількома фразами, головним чином це були її лайки з приводу моїх несподіваних візитів, коли вона мене зовсім не чекає.

Потім, щоб мене покарати, а можливо, щоб скористатися нагодою, що я так рано розбудив її, Франсуаз пішла приймати ванну, а мені довелось розважатись «Купальницею» Ренуара.

— Що ти запропонуєш мені випити? — питаю я, бачачи, що господиня прямує до кухні.

— Сірчанки. Вона трохи неприємна, зате відразу ж полегшить ті пекельні муки, які чекають тебе попереду.

— Ніхто не знає, що чекає його, — недбало відповідаю я.

З кухні лине неприємний шум електричної кавомолки, нагадуючи скрегіт бормашини. Потім чути плюскіт води з крана й грюкіт посуду. Нарешті на порозі знову з'являється Франсуаз.

— Гадаю, ти маєш дуже невиразне уявлення про правила нашої гри, — зауважує вона. — Якщо ти виплутаєшся — ми з тобою. Якщо ж потрапиш у пастку — вважай, ми навіть не знайомі.

— Знаю. Тільки оця твоя відданість до самозабуття й підтримує мене у скрутні хвилини. До речі, на біса ці пояснення?

— Бо я відчуваю, що ти накоїв якихось дурниць. Інакше б не прийшов будити мене так рано.

— Так, ще й яких дурниць! Учора ввечері…

— Даруй, — каже вона, — але не розповідай нічого, поки ми не вип'ємо кави. Жах як не люблю слухати зрання неприємні речі.

Вона знову зникає на кухні, а я втуплююсь у «Купальницю», вирішивши зайнятися проблемами малярства, аби не заснути. Власне кажучи, жінка може мати таке червоне тіло лише в випадку, якщо її занурити в окріп, що, звичайно, роблять не з жінками, а з раками. І все ж таки ця рожевість приємна, вона заспокоює, надто коли дивитися на неї як на невиразну пляму…

— Нещасний! Знову спиш!..

— Невже? — невдоволено гугнявлю я, розплющуючи очі — Де там «знову», коли я вже дві ночі навіть не прилягав.

— Мушу тобі нагадати, що через тебе останнім часом я теж сплю погано… їж!

Сніданок подано з кухні на маленькому пересувному столику з коліщатами. Взагалі в цьому ательє все добре влаштовано, шкода лише, що біля столика немає ліжка. Я беруся до їжі без апетиту, не відчуваючи навіть, що їм, крім смаку гарячої підбадьорливої кави. Кава, здається, розбурхує мене, бо я згадую всі свої дотеперішні пригоди й розповідаю Франсуаз про небажану вечірню зустріч із Вороном і Вужем у затінку заможного особняка.

— Ти так і зостався новачком у нашій професії, — зітхає Франсуаз, припалюючи сигарету. — Як можна було не відчути, що вони поруч?

— Їх спочатку не було. Вони ходили навколо будинку.

— Вони зрозуміли, що ти підслуховував?

— Не думаю.

— Вони могли легко перевірити це.

— Я вмикав прилад зовсім тихенько.

— Вони могли це легко перевірити, — повторює Франсуаз, — коли ти вечеряв у ресторані.

— Шухлядка для рукавичок була замкнена потайним ключем.

— Потайним ключем!.. — Вона презирливо кривить губи. — Вони могли викрасти автомобіль…

— Так вони й зробили…

— Невже? — жінка кидає на мене нищівний погляд.

— Але я встиг сховати прилад.

— Де він зараз?

— Удома. Під паркетом.

— А другий?

— Другий, на жаль, залишився в «ягуарі». Однак я не вірю, що вони знайдуть його.

— Не віриш… Ач, який скептик.

— Вибачай, але я не міг поратися в машині на очах у тих типів, бо остаточно б викрив себе.

— Ти вже й так остаточно викрив себе. Куди ти заподів пістолет?

— Сховав у нову бляшанку з-під мастила «Шелл».

— Ах, у мастилі! Тобі навіть відомо, що зброю треба добре змащувати! Ти справді великий інтелектуал у цій справі.

— Облиш свої недоречні жарти, — кажу я. — В бляшанці немає мастила, там ганчір'я.

— А чим ти пояснюєш те, що вони викрали твого автомобіля не коло ресторану, а біля будинку?

— Спочатку вони не мали такого розпорядження, а потім їм наказали, і вони виконали наказ.

— Але у проміжку між тими наказами, очевидно, щось сталося. Що саме?

— Навіть не уявляю. Дещо скоїлось, та це не стосується автомобіля…

Я запалюю свою «зелену» сигарету, в думці бажаючи Мері Лямур щастя, бо інакше…

— Я вже казала тобі: облиш свою звичку тримати мене в напруженні!

— Франсуаз, убито Димова.

Жінка пронизує мене гострим поглядом.

— Твоя робота?

— Не верзи дурниць.

— А хто?

Коротко викладаю їй цю історію, не замовчуючи вжитих мною заходів щодо захисту вбивці.

— Поліція не підозрюватиме артистку… — зауважую я.

— Бо вона одна з твоїх коханок…

— Знову ти мелеш казна-що! В наших же інтересах викликати сумнів, — нехай він упаде на людей з Центру, а не на випадкових жертв, як Мері. Це завершить ланцюгову реакцію.

— Боюсь, щоб у цій ланцюговій реакції ти не став четвертою ланкою…

— Не виключено, якщо ти не допоможеш мені розшукати мою машину. Я без неї — як без рук.

Франсуаз підводиться й іде до спальні, де стоїть телефон, але перш ніж подзвонити, старанно причиняє за собою двері. Неделікатна й підозрілива, як податковий чиновник.

Вона надто довго сидить у спальні, а коли виходить, я розумію, в чім справа. Франсуаз зняла з голови хустку і вляглась у красивий шовковий пеньюар у синіх і білих квітах.

— Люба моя, ти така чарівна в цьому пеньюарі, — шепочу я. І тут же додаю: — Що чути про машину?

— Не журися. її вже знайдено.

Вона сідає проти мене, перекидає ногу за ногу й задумливо дивиться мені у вічі,

— Тобі слід було б радіти розвиткові подій. Твої вороги один за одним виходять із гри. Отже, є чого радіти.

— Не зовсім. Димова треба було скомпрометувати, опублікувавши деякі секретні документи. Тоді б він спрямував свій гнів на Кралева і знищив би його. А вийшло так, що Димова ліквідовано, а Кралев залишається.

— Пусте. Кралев знищить тебе, і на цьому скінчиться вся історія. Ідеал тому й ідеал, що він недосяжний.

— Послухай, Франсуаз, твій ніжний реквієм мене дуже зворушує, але ця передчасна скорбота не повинна запаморочувати твого глузду. За умов, в яких я працюю, не можна зробити більше. Я майже ізольований, дію сам проти цілої зграї. Мене викрито, я під постійним наглядом. Я…

— Досить! — спиняє мене чорнявка. — Я чудово знаю умови.

— Важливо, кажу, що події в принципі розвиваються за нашим планом. Центр у його теперішньому складі на порозі остаточної ліквідації. Младенов очолить новий Центр, саме такий, якого ви бажаєте, Центр, який цілковито підкорятиметься вам.

— А чи не здається тобі, що, коли Младенов прибере владу до своїх рук, ти станеш йому непотрібний.

— Младенов абсолютно безпорадний і чудово розуміє, що таке для нього залишитися самому. Поки що він може вибирати собі помічника — мене або Кралева. Коли ж зостанеться один помічник — вибору не буде.

— Гаразд, — киває Франсуаз, — почекаємо, поки залишиться один помічник.

Вона запалює ще одну сигарету, випускаючи на мене густу цівку диму.

— Ти, звичайно, обстежив квартиру Димова. Що ж цікавого виявив?

— Нічого нового. На детальний обшук не мав часу.

— Не біда, це зроблять наші люди. А тепер докладно розкажи, про що говорили ці троє.

Хоч це запитання мені ставлять насамкінець розмови, я чекав на нього з самого початку й відповідно підготувався: перекажу всі почуті репліки, окрім тих, що стосуються операції «Незабудка». Щоправда, знаючи свої обов'язки, я згадую і про цю операцію однією невиразною фразою:

— … Йшлося також про якусь операцію, та я не встиг почути нічого конкретного, бо саме підійшли ті двоє…

Більшого сказати я не можу: мені боязко, що, довідавшись про подробиці операції шефи Франсуаз і Леконта можуть грубо втрутитися і звести нанівець мій план. Не треба під самий кінець створювати умови, за яких Кралев міг би вислизнути. В мене з цією людиною особисті рахунки.

На мій подив Франсуаз не виявляє особливої зацікавленості щодо згаданої операції.

— Гаразд, — протягло каже вона. — Побачимо, що буде далі.

Я швидко викладаю їй план своїх наступних дій. Франсуаз киває головою або висловлює короткі зауваження. Коли я закінчую, вона знову пронизує мене гострим, допитливим поглядом.

— Добре. І запам'ятай, що я тобі сказала: провалишся — знай, що ти зовсім сам. Апелюватимеш до нас — зробиш собі ще гірше.

Вона гасить сигарету й підводиться.

— Буде конче потрібно — дзвони. Я вдома до обіду. Повернуся після сьомої вечора, це на випадок, якщо знадоблюсь по роботі.

— Ти мені потрібна, — шепочу я, також підводячись. — Конче потрібна.

І обіймаю її плечі в шовковому пеньюарі. Вона відводить мою руку, стурбовано поглядаючи на годинника.

— Власне, я могла б якусь часину порозважатися з тобою, але ти не заслуговуєш цього через твої численні зв'язки з жінками. Та не можу нічого вдіяти з собою — мені до серця початківці.

Мені теж до серця такі ніжні жіночки. Тому я ще міцніше пригортаю її, ледь не забуваючи, що нашій братії заборонено лишатися на самоті навіть у ліжку. Можливо, тому Франсуаз ніколи не промовляє ніжних слів, бо впевнена, що й у такий час десь поблизу крутиться магнітофон, готовий увічнити блаженну мить. «Мить, зупинися!» — як вигукнув Фауст чи хтось інший.

________

Коли за тобою женуться по п'ятах, логічно прагнути якнайшвидше втекти. Але іноді куди простіше підійти до свого переслідувача й сказати: «Добридень, як ваші справи?»

Саме так сталося зі мною. Після того, як учора ввечері мене спіймали на гарячому, переслідували і потім викрали мою машину — я о десятій годині ранку знову йду в Центр, дзвоню, нахабно проминаю Ворона, який відчинив двері й дивиться на мене, заціпенівши від подиву, і спокійно прямую до своєї кімнати. Кидаю на стіл купу свіжих, щойно з друкарні, журналів, сідаю на стільця й задираю ноги на стіл, як це роблять найшляхетніші американці. Трохи згодом до кімнати входить Младенов. Звістка про вбивство Димова, очевидно, вже дійшла до Центру, бо кощавий Младенов набундючився й походжає, як справжній шеф. Він докірливо дивиться на мої ноги, та оскільки я не збираюся міняти пози, запитує:

— Емілю, я гадаю, ти все зрозумів: твоє подальше перебування в Центрі небажане.

— Я бачу, тебе вже призначили шефом, — відповідаю я, не лякаючись його поважного вигляду.

— Схоже на це. Сьогодні вранці відбулися розмови з відповідальними особами, й керівництво Центром доручено мені. Опріч того, мені нагадали, що треба негайно усунути з Центру тебе. Мушу тобі сказати, що одна особа, — старий робить наголос на слові «одна», — навіть образливо натякала, буцімто я був під твоїм впливом. Це тим паче вимагає, щоб ти якнайшвидше покинув Центр.

Мені треба було б відповісти йому: «Я забезпечив тебе чудовою спадщиною й шефським місцем, а тепер ти відвертаєшся від мене. Зачекай-но, друже, так не роблять». Але я не дитина, до того ж не можна сказати всього, що думаєш, у кімнаті, де підслуховують. Тому у відповідь лише бурмочу:

— Потрібен мені ваш Центр! Приніс оце примірники нового номера — так домовлялись. Про все інше не турбуйся — вважай, що ми з тобою не знайомі.

Младенов намагається висловити якийсь удаваний протест, але обачливість бере гору, і він сухо промовляє:

— Так буде краще. До речі, якщо не поспішаєш, зачекай хвилин десять. З тобою хоче говорити Кралев.

Новий шеф киває мені й виходить. Цього разу він ще більше набундючений, бо з його плечей спав тягар неприємної дружби.

«А чому б не зачекати, — кажу сам собі. — Ніколи не можеш знати, чим закінчиться розмова».

Кралев, напевно, десь надворі. Однак він не примушує себе чекати і вже через кілька хвилин вривається до кімнати і вклякає перед моїм столом, загрозливо склавши на грудях руки. Його чорні очиці палають гнівом, пасмо рідкого масного волосся спадає на чоло. Цей загрозливий вигляд не лякає мене — іншого я й не сподівався. Більш несподівана його репліка:

— Де дівчина?

Отакої. Я сподівався почути: «Де ти був учора ввечері?» або «Хто вбив Димова?», але тільки не це.

— Вийшла заміж, — холодно відповідаю я.

— За кого? — питає Кралев, підступаючи до столу.

— За Младенова.

— Ти що — збожеволів? — горлає Кралев, вже не стримуючи себе. — Дочка вийшла за свого батька?

— А, то ти про дочку! А я гадав, тебе цікавить Мері Лямур.

— Слухай, ти, — цідить крізь зуби Кралев, — не роби з мене дурника! Де дівчина?

— Якщо йдеться про Ліду, не маю найменшого уявлення.

— Брешеш!

— Я брешу тільки тоді, коли це необхідно, — спокійно уточнюю я, витягаючи сигарети. — Зараз такої потреби немає. Може, мені пощастило б щось довідатись про неї, коли б твої телепні не втручалися куди не слід.

— Що ти варнякаєш?

— А ось що! Вчора по обіді я був з приятелькою в ресторані «Колізей», аж раптом бачу: Ліда. Вона прийшла до мене, бо знає, що я заходжу до «Колізею», і хотіла зі мною поговорити про щось важливе. Я відповів, що не можу покинути подругу. Однак Ліда наполягала, я помітив, що вона чимось схвильована, і пообіцяв згодом заїхати до неї. «Я вже не живу в тата. Поки що тимчасово зупинилася в готелі на майдані Етуаль». — «Гаразд, — кажу я, — я приїду в готель». — «Не хочу, щоб ти приїздив у готель». — «Ну, то кажи, куди мені приїхати, — відповідаю я. — Ти ж бачиш: я не сам». Вона назвала мені час і вулицю, де ми мали зустрітися. Побачення, звичайно, відбулося б, коли б мене не переслідували твої типи.

— Брешеш! — повторює Кралев, але вже не так упевнено: мабуть, щось обмірковує.

— Свята правда. Хочеш — вір, хочеш — ні.

— Ти давній пройдисвіт, але дурний, — бурмоче Кралев. — На майдані Етуаль не мільйон готелів. Перевіримо, і, якщо виявиться, що ти набрехав, готуйся до останньої молитви.

— Не думаю, щоб вона записалась під справжнім прізвищем, — кажу.

— Це не істотно. Знайдемо. Та якщо ти набрехав…

— Добре, — уриваю я його. — Про молитву ти вже казав. Ось тобі свіжі номери журналу. І накажи своїм дурням повернути мені машину.

— Яку машину? — вдавано дивується Кралев.

— Ту, що ти наказав викрасти в мене.

— Тут наказують інші. Чому ти не звертаєшся до Димова?

Кралев пильно дивиться на мене, та він глибоко помиляється, гадаючи спіймати мене на слові.

— Чому не звертаюся до Димова? Бо я не простачок. Знаю, хто заварив кашу.

— Тобі відомо щось! — реве мені в обличчя Кралев. — Інакше б ти ще зрання пішов до Димова, бо в нього не такий крутий характер, як у мене. Але тобі вже відомо, що Димова немає, що він на тому світі! Хто його відправив туди, не ти, бува?

Кралев загрозливо нахилився над столом, і я ледве переборюю бажання затопити черевиком у його квадратну щелепу.

— Не бризкай слиною, — кажу я. — Відійди. І не верзи дурниць. Я вперше почув, що Димова немає. Якщо його відправили на той світ, неважко встановити, хто це зробив.

— Правильно: неважко. Це зробив ти.

— От що, Кралев: ти, напевне, краще за мене тямиш на вбивствах і, звичайно, знаєш, що для зумисного вбивства треба мати якийсь привід. Тобі відомо, що в мене не було жодного приводу вбивати Димова. А тепер відповідай мені, чому щойно, коли я сказав, що Младенов одружився з Мері Лямур, ти зробив вигляд, ніби й не чув?

— Бо це твоя чергова брехня…

— В мерії Дев'ятого округу цей шлюб стоїть під номером 5311. Реєстрація відбулася вчора вранці. Завдяки цьому шлюбу наш Младенов обкрутив багату спадкоємицю, якщо вірити чуткам, ніби Димов заповів Мері всі гроші. Тепер уторопав? Звичайно ж, уторопав, але прикидаєшся, бо тобі це на руку.

— Прикуси язика! — ричить Кралев, думаючи про інше.

— Накажи повернути мені машину! — нагадую я.

Він неуважливо дивиться на мене, наче не розуміє моїх слів, потім байдуже проказує:

— Твоя машина стоїть на вулиці. Забирайся геть. Щоб і ноги твоєї не було тут!

________

Моя таратайка справді внизу, ніби й не зникала. Сівши за кермо, я за кілька хвилин помічаю в люстерку те, чого й сподівався: услід за мною, не криючись, невідступно котить «пежо» Ворона. Вигадане побачення з Лідою виявилося напрочуд вчасним, але воно спричинилося до небажаного нагляду, принаймні до кінця дня.

Мій «ягуар» повільно їде похмурим проваллям Рю-де-Параді, яке я полишаю назавжди. Це схоже на друге вигнання з раю, але без товариства Єви. Безшумне вигнання з кришталево-порцелянового раю, де я навіть не встиг прогулятися зі слоником своїх мрій. Хоч, образно кажучи, за цей час багато чого розбилося в установі під назвою «ІМПЕКС».

Коли за тобою стежать, ти, як правило, вдаєш, ніби не помічаєш, аби не псувати настрою детективові. Та якщо стежить такий телепень, як Ворон, чемність зайва, особливо коли треба усамітнитись.

І все-таки я неквапом веду машину, не звертаючи уваги на «пежо», щоб заколисати пильність наглядача. Доїхавши до Опери і пересвідчившись, що Ворон відстав од мене на дві машини, я, вибравши слушний момент, щодуху мчу на червоне світло. Поліцай пронизливо свистить, але такий рух, що він не може займатися мною. Мій «ягуар» на повній швидкості мчить по авеню де-Опера, минає Ріволі і майдан Карусель і вискакує на набережну. Якщо Ворон досі не наздогнав мене, то зараз він не зможе цього зробити, бо рух понад річкою значно спокійніший, а моя таратайка навдивовиж терпляча.

Жену машину на недозволеній швидкості — так, до речі, тут їздять усі, — дістаюся до Бастілії, минаю Доменіль, перетинаю Венсенський ліс і виїжджаю на річку Марна. В будень тут тихо й безлюдно. В майже нерухомій масно-зеленій воді пропливають темні тіні дерев. Пляж спорожнілий, крихітні кав'ярні — також.

Завертаю на вузенький асфальтований шлях уздовж річки, проїжджаю з кілометр, потім збочую і зупиняюся на галявині під кущами. Треба зробити останню справу, що лишилася невиконаною з учорашнього вечора, — ввести в дію решту техніки, бо невідомо, що на мене чекає.

Озброївшись викруткою, залажу під «ягуара». Болти, якими механік прикріпив до шасі металеву коробку, крутяться дуже легко, й мене посідає відчуття, що ця коробка аж надто легка. В цьому немає нічого дивного — вона виявляється порожньою.

Отже, машину мені повернули після ретельного обшуку і вилучення певних «деталей». Жбурляю коробку в кущі й відчиняю багажник. Бляшанка з-під мастила й пістолет на місці, але це не тішить мене. Втрата приладу, прилаштованого під шасі, настільки несподівана, що ставить під загрозу завершення всієї операції.

Єдина втіха в тому, що це, зрештою, передбачалося і що попри все я й далі вестиму гру. Надія, звичайно, невелика, та іншого виходу немає…

Треба скористатися нагодою, поки за спиною не видно «хвостів» — ні Ворона, ні Вужа. Зачиняю багажник, умикаю двигун і їду в передмістя Ножан. Знаходжу пошту, замовляю термінову розмову з Марселем і зв'язуюся з Лідою, щоб довідатись, чи виконує вона мої вказівки, й дати їй нові. Потім знову сідаю в свою таратайку й вертаюся в місто, уникаючи вулиць, де можна зустрітися з неприємними знайомими. Під'їжджаю до вокзалу Сен-Лазар і залишаю машину на вулиці Ром, де, на відміну від вулиці Параді, розміщені самі лише крамниці радіоприладів.

Мікрофончик, маленький підсилювач і кілька метрів дроту — ось усе, що мені потрібно. Побачивши це придбання, мої колеги, певно б, в'їдливо посміхнулися, та подекуди людина змушена працювати з підручними матеріалами, як звичайний аматор. Ховаю все до шухлядки для рукавичок і їду далі. Зупиняюся на майдані Сен-Огюст і заходжу до кав'ярні з'їсти щоденну порцію біфштексу зі смаженою картоплею. Незважаючи на подвійну каву, після обіду мене хилить на сон, і я дозволяю собі дві години поспати, перш ніж узятися до інших справ.

Під'їхавши до свого будинку, я без особливого натхнення помічаю в подряпаному «опель-рекорді» двох знайомих емігрантів, які, озброївшись газетами, чекають мого повернення. Вони мовчки дивляться на мене, а я, не звертаючи на них уваги, долаю свої одвічні дев'яносто дві сходинки.

Перш ніж лягти в ліжко, на всяк випадок перевіряю, чи на місці апаратура. Апаратура там, де я її поклав. Але за моєї відсутності хтось пересунув газову плиту. Волосина, залишена мною, як позначка, зникла.

________

Ще одна чергова жертва. І знову не я. Проводжаємо в останню путь Димова. Він також лежатиме неподалік від Гейне і Стендаля. Йому випала слушна нагода познайомитися на тому світі з письменниками, про яких навряд чи чув за життя.

Діагноз нашого особистого лікаря — головатого, в темних окулярах, — знову той самий: «Серцевий удар». Мабуть, інших діагнозів він не ставить. Пробиту скроню небіжчика прикрили квітами. І взагалі навіщо здіймати зайвий галас навколо сімейних чвар. Але серед емігрантів пішов поголос, що й ця смерть — справа рук комуністів.

Може, саме через те, а можливо, тому, що сьогодні немає цікавих матчів, — на кладовищі зібралося більше ста чоловік Увесь цвіт еміграції, в тому числі і я.

Відверто кажучи, небіжчик не був моїм другом. Та це байдуже, бо в мене взагалі немає друзів. До того ж я прийшов сюди не так заради небіжчика, як заради двох-трьох живих людей. Один з них, у чорному костюмі, з благородною старечою поставою і з хижо випнутим уперед борлаком, саме виголошує останнє слово. Кілька днів тому він говорив про молоду гвардію, а сьогодні віддає шану старому поколінню випробуваних борців, до яких належав і небіжчик, залишаючись до самої смерті відданим священним ідеалам нації. Люди щедрі на слова, бо слова нічого не варті, а для декого немає більшого задоволення, як слухати мелодію власного голосу, надто коли вона врочисто-жалібна.

Становище Младенова за час, що ми не бачились, ще більш зміцніло. Після кожної фрази він задирає догори своє посивіле тім'я, немов запитує: «Чи добре я сказав?» — і викидає вперед кістлявого кулака, наче готується затопити комусь у пику. З особливим почуттям говорить оратор про тих, хто продовжуватиме священну справу, очевидно, маючи на увазі передусім себе.

На мій подив, Мері Лямур стоїть не в першому ряду жалібників, а позаду всіх. Озирається, помічає мене, не ховаючись підходить і шепоче:

— Мені потрібна твоя допомога, Емілю. Я в пастці.

Я роззираюся довкола, але присутні уважно слухають надгробне слово, навіть Ворон і Вуж, остовпівши, стежать за промовцем, вражені його умінням так довго просторікувати, нічого істотного не кажучи.

— В якій пастці? — пошепки запитую я.

— Твій Младенов вимагає, щоб я передала йому всю свою спадщину. Каже: «Інакше викажу тебе поліції».

— Не бійся, перш ніж ти одержиш спадщину, мине ще два-три дні.

— Це зовсім небагато часу.

— Для тебе достатньо. Младенову вже видано путівку на той світ.

— Справді?

— Якщо я сказав…

— Мене жах бере. Він викаже мене, не моргнувши оком.

— Не хвилюйся. Вирішено остаточно. Якщо тобі дуже боязко, не повертайся поки додому. Знайди якесь інше місце. Влаштуйсь у готелі «Насьональ». Це великий готель, і ніхто там не зверне на тебе уваги. Можливо, пізніше я туди підскочу.

— Так і зроблю. Приходь неодмінно. Я розраховую тільки на тебе.

Мері Лямур кидає на мене погляд, зовсім недоречний на кладовищі. Я поглядом наказую їй повернутися на своє місце, і вона підкоряється.

У скорботній тиші бадьоро лунають слова: «Нехай пам'ять про тебе назавжди збережеться в наших серцях!» Труну опускають у яму, і нарешті на віко домовини падають перші грудки землі. Глухі звуки виразніші за будь-які слова.

Юрба повертає до виходу. Я скромно вичікую осторонь, доки пройдуть вожді. Кралев і Младенов ідуть разом і про щось розмовляють. Наблизившись до мене, Кралев кидає оком у мій бік, але вдає, ніби не помічає, й щось каже Младенову. Той поглядає на годинник й схвально киває головою. Логічно припустити, що вони домовляються про зустріч. Невідомо лише, де й коли.

Незалежно від того, відбудеться та зустріч чи ні, де й коли, в мене є певний план дій. Він напрочуд простий, бо складений за принципом: «Зробити те, що дозволяють обставини».

Я прийшов на похорон так собі, між іншим, і для того, щоб справити певне враження — показати декому, що не збираюся більше ховатись і що вони роблять дурницю, стежачи за мною. їдучи на своєму «ягуарі» в напрямку майдану Кліші, помічаю, що «опеля» з двома незнайомими емігрантами вже немає. Зникло й «пежо» Ворона. Та я не поспішаю радіти — оглядаю в дзеркальце пейзаж за своєю спиною і водночас дивлюся на таксі з Младеновим попереду. Невдовзі в вуличному хаосі моє око вирізняє автомобіль, що знову й знову з'являється позад мене. Звичайнісінький сірий «сітроен», зовні нічим не примітний. Час від часу він губиться в потоці інших автомашин або зникає за поворотом, але потім виринає знову, ледве помітний здалеку.

Можливо, це тільки збіг обставин, та за таких умов навряд. Перевірку готелів на майдані Етуаль, напевно, вже закінчено. Єдина можливість для Кралева відшукати Лідині сліди — невідступно стежити за мною. Доки в нього жеврітиме надія, нагляд за мною триватиме, а якщо так — то й триватиме моє життя. Бо коли б Кралев не розраховував на те, що я викажу йому місцеперебування Ліди, він би вже давно пристукнув мене.

Судячи з усього, Младенов ще додому. Це для мене зручна нагода спекатися того маленького сірого «сітроена».

Таксі повертає на вулицю Параді. Не звертаючи на нього уваги, їду собі далі, дістаюся бульвару Османн і прямую на майдан Етуаль. «Сітроен» тримається на віддалі. Це не випадково. Роздумуючи, як краще втекти, я раптом помічаю ще один елемент, часто повторюваний, але вже попереду: темно-синій спортивний «меркурій», що з'явився ще на бульварі Кліші. Отже, мене оточено, до того ж попереду мчить потужний автомобіль, тікати від якого просто безглуздо.

Якщо попри твої несподівані повороти за тобою й досі стежать з двох автомобілів, логічно припустити, що між ними існує радіозв'язок. Це ускладнює можливість утекти. І мені лишається тільки розпрощатись із машиною й повернутися до традицій славетної піхоти.

Я втрачаю будь-який інтерес до майдану Етуаль. Мій намір — створити враження, ніби я їду до Ліди, і потім раптово зникнути — відпадає. Розпрощатися з машиною — аж ніяк не означає кинути її десь на протилежному кінці міста. Звертаю на вулицю Тронше. Діставшись до бульвару Мадлен, знову бачу попереду темно-синій «меркурій», їду далі, не виявляючи ознак паніки. Зупинившись перед червоним світлофором, тримаю однією рукою кермо, а другою висовую шухлядку для рукавичок і ховаю до кишені свою вранішню покупку, не забуваючи й про упаковку, бо назва магазину може виказати мене.

Тепер машина порожня. Треба лише кудись поставити її. Зразу ж за Бірже круто повертаю й опиняюсь на вулиці Вів'єн. Темно-синій «меркурій» губиться десь, але «сітроен» — за сто метрів від мене. Раптово зупиняюсь, вискакую з машини й ховаюся в пасажі Вів'єн. Пасаж довгий, поділений під прямим кутом. На правому розі стара букіністична книгарня, вітрини якої захаращені полицями з запорошеними книгами. Згадуючи про Тоні, повторюю його трюк. Заходжу до книгарні з виглядом людини, яка заглянула сюди з простої цікавості, і перебираю томи на стелажах у кутку, навіть не читаючи назв. Книгар, літній здоровань із добродушним обличчям, не звертає на мене ніякої уваги. Він розмовляє з літнім клієнтом про фантастичну ціну, що за неї на якомусь аукціоні було продано перше видання «Квітів зла». Потім мова заходить про самого Бодлера і його місце у французькій поезії: один з опонентів вважає його парнасцем, другий — символістом. Однак зараз мої думки зайняті не стільки «Квітами зла», скільки маленькою зловісною квіткою, що носить скромну назву «Незабудка». Та це не заважає мені стежити крізь шпаринку між полицями за рухом у пасажі. Через кілька хвилин повз вітрину йде незнайомець з характерною ходою детектива, який тільки заради пристойності стримується, щоб не побігти. Трохи згодом такою ж ходою поспішає інший чоловік, але в зворотному напрямку.

Тим часом я переглянув горішню полицю й беруся за другу. В таких випадках не треба гарячкувати. Яскравий доказ цьому — випадок з Тоні. Досить передчасно з'явитися на вулиці — й почнеться ланцюгова реакція, що виведе тебе на той світ. Не виключено, що з Тоні скоїлося лихо тільки тому, що він шугнув до книгарні, а не до бістро. Коли б він сховався в бістро, то був би привід випити, а в книгарні трохи покрутишся — і треба тікати.

— Ви щось шукаєте? — люб'язно звертається старий, нарешті помітивши мене.

— Шукаю перше видання «Кандіда», — відповідаю я.

— Ха-ха-ха! Я також. Якщо знайдете, скажете й мені. — Він дивиться на мене так, наче я сказав щось дуже дотепне, й додає: — До речі, ви мусите знати: перше видання «Кандіда» ні за форматом, ні за обсягом не схоже на книжки серії «Ілюстрасьйон».

Дякую за інформацію й залишаю книгарню. Про всяк випадок виходжу з другого боку пасажу й незабаром опиняюся в парку поблизу Пале-Рояль. Парк оточений довгими аркадами, там зрідка з'являються самотні перехожі й добре видно, чи йде хтось слідом за тобою. Для певності прогулююсь уздовж усіх аркад, потім виходжу на майдан Пале-Рояль і наймаю таксі.

— Чудова погода, еге ж? — каже літній шофер, заводячи свою таратайку.

Він з тих, що люблять побалакати.

— Чудова! — ціджу крізь зуби, хоч у мене з цього приводу інша думка.

________

Ключ зрадницьки скрегоче у заіржавілому замку, та довкола на сходах жодної душі. Входжу до темного приміщення й зачиняюся. Вглибиш є ще одні двері — мабуть, чорний хід. Про всяк випадок натискаю на них і пересвідчуюся, що й вони замкнені. На стіні — вимикач, та я не наважуюсь перевірити, чи є освітлення. Крізь маленьке віконце за масивними ґратами, під самою стелею, в кімнату сіється чимало світла.

Треба поспішати: сутеніє, і скоро в кімнаті стане темно. Будь-яке зволікання зменшує мої шанси почути те, що я міг би почути, коли б діяв швидше.

В це приміщення не заходили роками, бо стіни рясно засновані павутинням. У куток зсунуто дві старі шафи, кілька поламаних стільців і купу книжок та газет, укритих таким шаром пилу, що навіть букініст із пасажу Вів'єн навряд чи звернув би на них увагу. Моя увага зараз прикута до камінів уздовж стін. Пригадую розміщення квартири Младенова й вирішую, що камін, який веде до його холу, другий праворуч.

Озброївшись кишеньковим ножиком і терпінням, виколупую з каміна одну цеглину, потім другу, намагаючись не здіймати зайвого шуму. Прикріплюю до дротика мікрофон і опускаю в отвір так, щоб він не виглядав з каміна в холі Младенова. Потім прив'язую дрота до поламаного крісла, а на другий кінець прилаштовую навушники й підсилювач. Усівшись на запорошеному стільці, надіваю навушники й обережно припалюю сигарету. Ніколи не думав, що на горищі працюватиметься так зручно.

Якийсь час нічого не вловлюю. Потім чути, як відчиняють і зачиняють двері і ще якийсь шум. Тоді розрізняю ледве чутний дзвоник, двері знову відчиняються — й долинає звук кроків.

— Навіщо ти привів сюди цих двох типів? — невдоволено промовляє Младенов.

— Це охорона, — відповідає трубним голосом Кралев.

Неважко здогадатися, що «ці двоє» — Ворон і Вуж. Риплять стільці. Очевидно, гості сідають.

— Вільямса ще немає… — після паузи озивається старий.

— Вільямс не прийде, — сухо відповідає Кралев.

— Як не прийде? Адже нам треба конкретно домовитись про наступну операцію.

— Про все вже домовлено. Відповідальність за проведення операції покладено на мене.

— Чого це раптом?

— А так. На балачки нема часу. Завтра вже треба вирушати.

— Гаразд. Отже, зі мною не рахуються. Навіщо ж було призначати цю зустріч?

— Поговоримо про інші справи, — грубо кидає Кралев.

— Слухай, Кралев: якщо ти гадаєш, що керуватимеш, як раніше, то мушу сказати, що глибоко помиляєшся. Сьогодні вранці ти чув од Вільямса, що шефом Центру став я. Тобто керівником у повному розумінні слова. Отже, твоїй звичці самому вести розмови з Вільямсом, а мене лише інформувати, треба покласти край.

— Це ми ще побачимо, — сухо відповідає Кралев.

— Як це «ще побачимо»? Хіба ти не чув, що сказав Вільямс сьогодні вранці?

— То було вранці. А зараз вечір. За цей час багато що змінилося.

— Що могло змінитися? — підвищує голос Младенов. — Ти знову заводиш інтриги? Якщо за Димова тобі минало, то при мені такі номери не пройдуть, затям! Твоїм примхам треба покласти край, розумієш?

— Саме для цього й прийшов, — так само спокійно проказує Кралев. — Ти на краю прірви, Младенов. Сьогодні твій останній вечір!

— Навіщо влаштовувати сцену? — обережно вигукує старий, та в голосі його чутно нотки підсвідомого страху.

— Дійсно, ми не в театрі, — похмуро відповідає Кралев. — Ми прийшли виконати вирок. Його винесли інші, а ми лише виконаємо.

— Який вирок? — запитує старий зовсім перелякано.

— За вбивство Димова. Ти вбив Димова, щоб посісти його місце. А перед цим одружився з його спадкоємницею, щоб привласнити його гроші.

— Тут сталася помилка…

— Помилка, тільки твоя. Та прощення не буде нікому, — кидає Кралев.

— Кажу тобі: сталася помилка, — панічно переконує Младенов. — Димова вбила Мері Лямур.

— У Мері Лямур не стало б на це ні глузду, ні хоробрості. їй нічого не давав шлюб з тобою.

— Не все так просто, чоловіче!..

— Вбивство Димова — це тільки один твій злочин, — веде далі Кралев, не слухаючи старого. — Другий злочин ще тяжчий: ти ввів у Центр Бобева!..

— Але ж уранці я вигнав його. Я вигнав його…

— Так, але після того, як привів. І після того, як він завдав нам багато лиха й наробив би ще дечого, коли б я не втрутився.

Кралев у цей час, мабуть, підводиться чи збирається підвестись, бо чути, як старий йому каже:

— Сідай, Кралев. Сідай, і давай в усьому розберемося.

І тут же лунає голос Кралева не до Младенова, а до когось іншого:

— Ну ж! Чого зволікаєш? Ждеш, поки він почне кричати?

— Заждіть… — волає Младенов.

Ляскають чотири постріли з пістолета з глушителем. Потім — хрипкий голос Ворона:

— Так ми всіх переполошимо. Треба було робити це десь в іншому місці. Тут не приховаєш…

— Годі приховувати, тепер візьмемося за того негідника Бобева, — озивається Вуж.

Я скидаю навушники й підводжуся. В приміщенні вже майже споночіло. Тільки біля вікна й досі витають сіро-синюваті сутінки. І в цих сутінках завмерла постать Кралева з націленим на мене пістолетом.

________

— Усе чув? — запитує Кралев трубним голосом, тримаючи пістолет, націлений мені в живіт.

Я мовчу, гарячково оцінюючи становище, й намагаюсь знайти якийсь вихід. Але виходу немає.

— Чув, кажу? — голосніше повторює Кралев. І, бачачи, що я не збираюся йому відповідати, додає: — Якщо ти чув, то вже знаєш, як це робиться.

Я міг би несподівано стрибнути на нього, але це надто відчайдушний вчинок, бо куля зіб'є мене раніше, а навіть якщо й не зіб'є, то за дверима напевно чатують Ворон і Вуж, і те, що не встигне зробити Кралев, вони зроблять спільними зусиллями. І все таки раптовий напад — єдина надія. Тому я уважно стежу за рухами Кралева, вичікуючи слушного моменту. Та й він пильнує за мною. Кралев, здається, по-своєму зрозумів мій напружений погляд і несподівано, майже з цікавістю запитує:

— Що, злякався?

«Можливо, це тільки гра», — зринає думка. Може, Кралев лякає мене пістолетом, аби щось випитати. Але й це не тішить. Якщо він навіть прийшов випитувати, це «щось», звісно, буде тим, чого я ніколи не викажу. Отже, і тут на мене чекає та сама доля.

— Мені теж винесено вирок? — запитую я, аби хоч про щось довідатись.

— Смертний, — уточнює Кралев.

— Схоже, що ти виносиш вироки й сам виконуєш їх.

— Виношу не я, — відповідає Кралев. — І ти знаєш це, тебе попереджали, одначе ти звик вдавати дурника.

Я мовчу, міркуючи, як би трохи затягти розмову, поки надворі зовсім стемніє, а тоді можна накинутись на нього.

— Ти прикидаєшся дурником, але це вдається тобі лише завдяки тому, що ти й справді дурень, — веде далі Кралев. — Якби ти не був дурним, то раніше зняв би навушники. Це не врятувало б тебе, але мені важче було б тебе тут застукати. Якби ти не був дурним, то мусив би збагнути, що гонки на машинах — дитяча забава. Ми ще вчора вмонтували у твій автомобіль маленьку деталь, яка подає в ефір сигнали і повідомляє нас про твоє місцезнаходження. Навіть якщо тобі вдається на деякий час утекти від нас, ми швидко знаходимо тебе. Так виявили тебе й учора ввечері, коли ти приїхав вистежувати нас…

— Я вже казав тобі, що в мене було побачення.

— Але ж я не такий телепень, щоб повірити твоїм вигадкам. А ти сьогодні по обіді повірив, що ми дали тобі спокій, і подався сюди, хоч тебе вже виглядали з віконця сусіднього будинку, не витрачаючи сил на гонитву…

Я краєчком вуха слухаю його самовихваляння і продовжую аналізувати своє становище. З усього видно, що «сітроен» і спортивний «меркурій» були послані не Кралевим. Отже, коли б мені якимось дивом навіть пощастило вирватися з рук Кралева, я потрапив би до рук інших. Можливо, я не такий дурний, як про це каже Кралев, а все ж недостатньо обачливий. Коли б я чимось заклав двері, що ведуть на чорний хід, Кралев так легко не дістався б сюди. Хоч навряд чи й це допомогло б. І взагалі тепер я можу поскаржитися тільки своїм батькам…

— Я прийшов допомогти Ліді, — кажу я, аби щось сказати. — Ліда думала, що ти захочеш поговорити про неї з її батьком, тому чекає наслідків вашої розмови й потім.

— Не бреши, — перебиває Кралев. — Ліди в Парижі немає. Нам це точно відомо. Все це наслідки твоїх паскудних махінацій…

— І за це мені винесено вирок?

— Ти добре знаєш за що! Ти зрадник, Бобев, і зараз поплатишся життям за свою підлу зраду.

— Це я чув ще тоді, як ви хотіли мене скупати у ванні.

— Тоді проти тебе були дрібні звинувачення. Ми думали, що ти лише французький агент. А як розібралися, то виявилося, що ти до всього ще й болгарський!

— Чи ти сповна розуму? — тихо промовляю я. — Ти навмисне вигадуєш, щоб поквитатися зі мною за інше.

— Хай буде так, — відступає Кралев. — А де тебе носило сьогодні вранці?

— Запитай Ворона, адже він переслідував мене по п'ятах. Запитай своє «піу-піу» — воно про все інформує.

— А чому ти сам не хочеш розповісти? Бо втік, щоб передавати по радіо? Та рації не виявилося… Вона щезла, як дим!

Чути щось схоже на кашель. Кралев сміється з явною втіхою, але не зводить з мене очей.

— Може, поясниш, навіщо тобі була рація? Ну, та годі про це. Нам відомо, що ти підтримував зв'язки з Болгарією. Скажи тільки, коли й через кого?

— Тут якесь непорозуміння… — бурмочу я, відзначаючи в думках, що на горищі вже геть темно і при нагоді можна спробувати свій трюк із стрибком.

Кралев, напевно, відгадав мої думки, а може, це просто збіг: у лівій руці в нього спалахує широкий пучок світла, спрямований на мене.

— Тобі не заважає? — глузливо запитує він. — Нічого не вдієш, адже незручно розмовляти поночі, та й я можу помилитися — замість живота влучу тобі в голову. Я, знаєш, завжди стріляю в живіт: легше цілитись і від цього вже немає порятунку, особливо як розрядиш цілу обойму… То ти кажеш, непорозуміння?

Він замовкає, споглядаючи, як я болісно кліпаю очима.

— Кліпай, кліпай, — радить Кралев. — Не так очі різатиме… То, кажеш, непорозуміння?.. Справді, але ми вже розібралися в ньому… Виявляється, механік з гаража працював на вас, а його дружина — на нас. Твій приїзд, монтаж радіостанції — все нам відомо. До речі, ми його пристукнули — так було домовлено з його дружиною. Вона ще гарна молодиця і знайшла собі іншого. Звичайні життєві справи. А тепер черга уколошкати тебе.

— Кралев, — кажу я, намагаючись не дивитися на світло. — Ти вже пристукнув Милка. Я сам це бачив. Шкодую, що не міг тоді втрутитися. Зате я докладно повідомив про це французів. Оповістив їх і про те, що ти готуєшся ліквідувати мене…

— Цікаво… — глузує Кралев.

— Май на увазі: я не базікаю. Зараз я в твоїх руках, і ти, звичайно, можеш убити мене, але пам'ятай: якщо за першим разом тобі зійшло, то тепер ти заплатиш за все сповна. Тобі лише зітнуть голову — не більше.

— Дурнику! — цідить крізь зуби Кралев. — Знайшов, чим лякати. Я можу вбити не тільки Милка й тебе, а й десяток таких, як ви, і ніхто мене навіть пальцем не торкне! Хіба ти не розумієш, що комуністів тут не вважають за людей? Небезпечніше копнути ногою собаку, ніж здихатися комуніста. Знайшов, чим залякувати, ех ти, дурнику! — бурмоче Кралев, немов якомусь невидимому свідку. — Не ворушись! — гримає він.

Я зібрався був затулити долонею очі, аби вони перепочили від сліпучого світла.

— Слухай-но, пройдисвіте, — мовить Кралев спокійніше. — Якщо ти вирішив торгуватися зі мною, май на увазі, що по-твоєму не буде. Французами мене не залякаєш. Якщо хочеш торгуватися, давай це робити серйозно.

«Значить, це дійсно гра, — розмірковую я, намагаючись стежити крізь вії за кожним порухом Кралева. — Тим-то він такий балакучий. Гаразд. Поки що гра мені на користь, бо гарантує певну відстрочку».

— Згода, — кажу я. — Що ти пропонуєш? І не блискай мені в очі ліхтариком.

Кралев великодушно відхиляє на кілька сантиметрів убік промінь ліхтаря, і тепер одне моє око в напівтемряві.

— Де Ліда? — запитує він.

— Оце й увесь торг?

— Так. Кажи, де Ліда, і забирайся геть.

— Чекай-но, так не вийде! — перебиваю його. — Кажи, де Ліда, і одержуй обойму в спину? В живіт чи в спину — від цього не легше, Кралев.

— Даю тобі слово честі не стріляти!

— І що я робитиму з цим словом? Мені потрібні гарантії!

— Які гарантії? Може, ти хочеш, щоб я віддав тобі пістолет?

— Я не такий зажерливий, — відповідаю. — Досить і поділитися: тобі — пістолет, мені — патрони. Але за умови, що в тебе в кишенях немає інших.

— Ти надто комизишся! — огризається Кралев. — Дивись, а то примусиш мене відмовитись од торгу.

— От що, Кралев: можеш вважати себе хитруном, але не думай, що своїми хитрощами зможеш витягти щось про Ліду. Дівчина переховується в такому місці, де її не знайде сам диявол. До того ж через два-три дні її там не стане. Зникне назавжди й безповоротно. Отже, якщо ти по-справжньому кохаєш її, не втрачай останньої нагоди.

— Але ж ти можеш обдурити, як тоді з готелем на майдані Етуаль.

— А ти перевіриш. У неї є телефон. Замовиш — і через п'ять хвилин знатимеш, є Ліда чи нема.

Кралев пильно дивиться на мене, ніби зважуючи мої слова. Потім, не випускаючи пістолета, затискає ліхтаря між ногами, а лівою рукою швидко показує мені все, що в нього в кишенях.

— Задні кишені! — нагадую я.

Він неохоче повертається боком і вивертає одну кишеню, відтак підставляє мені другий бік і занурює руку в іншу. Там виявляється запасна обойма патронів.

— Хитруєш? Навіщо ж тоді цей торг?

— Хитрую! Просто забув, сволото!

— Кидай сюди!

Кралев кидає обойму. Я ловлю її.

— А тепер давай інші!

Він виймає з пістолета обойму і теж кидає мені.

— А в стволі?

Кралев дивиться на мене, ледве стримуючись, щоб не послати мене достобіса, потім нервовим жестом відкриває затвор, патрон вискакує й летить кудись у темряву.

— Ну, кажи! — підганяє мене Кралев.

Зараз він беззбройний. Я міг би кинутись на нього і помірятись силою, але здійметься гвалт, і сюди вдеруться ті двоє. Вони прошиють мене, перш ніж я встигну відрахувати до п'яти. Краще розповісти йому всю правду. Він буде змушений піти вниз подзвонити Ліді, а це дасть мені кілька хвилин відстрочки і якусь надію на порятунок.

— Ну, кажи! — повторює Кралев. — Якщо ти гадаєш, що перехитрив мене, то помиляєшся. За дверима мої люди. — І він недбало киває на двері чорного ходу.

— Знаю, — кидаю я. — Знаю і те, що, як тільки повідомлю тобі адресу, ти відразу ж накажеш їм поквитатися зі мною.

— Саме так і буде… якщо ти й далі викручуватимешся. Ключ у дверях з того боку. Давай адресу — і в ноги!

— Ліда в Марселі… — кажу я.

Перед очима постає самотня дівчина в убогій сірій кімнаті готелю; вона припала до вікна й дивиться на вулицю, залиту білим світлом флуоресціюючих ліхтарів, на посивіле від куряви листя дерев та облуплені фасади похмурих провінційних будинків. Вона чекає порятунку. Вона чекає на мене. А в цю мить я виказую її таємницю чоловікові, від якого вона втекла.

— Де саме? Марсель — велике місто! — підганяє мене Кралев.

Ще мить тому я збирався дати йому якусь вигадану адресу. Та мене буде одразу ж викрито. Єдиний порятунок — сказати правду. Інакше все піде шкереберть.

— Готель «Термінюс».

— Телефон?

Називаю номер телефону.

Тільки-но я вимовив цифру — Кралев уже стоїть у дверях чорного ходу.

— Візьми навушники, — наказує він мені, — і на власні вуха почуєш наслідки перевірки. Якщо ти не збрехав, я скажу: «Все гаразд, Бобев», — і можеш бути вільним. Якщо ж адреса неправильна — сам знаєш, що на тебе чекає. Раджу не наближатися до дверей, перш ніж я скажу: «Все гаразд». Інакше я ні за що не ручаюсь.

Він виходить, зачиняючи по собі двері. Клацає ключ у замку з того боку.

Я, звичайно, не збираюся брати навушники й чекати, доки Кралев скаже: «Все гаразд». Мені треба розумно використати ці кілька хвилин життя, поки він перевірить Лідину адресу. Кралев не стане зводити зі мною рахунки, перш ніж не пересвідчиться, що відшукав Лідине сховище.

На горищі темно, а мені здається ще темніше після сліпучих променів ліхтаря. Намацую на стіні вимикач і клацаю. Приміщення заливають мертві жовто-зелені промені. Напевно, попередній винаймач квартири захоплювався фотографією, — такі лампочки використовують лише в фотолабораторіях, — але зараз це світло здається мені зловісним.

Двері на чорний хід відчиняються всередину. Підпираю їх шафою, підтягаю до неї другу. Барикада не дуже надійна, але якийсь час протримається. Сподіваюсь, що грати у вікні також ненадійні. Та я помиляюсь. Виламати грати неможливо без спеціальних інструментів, а їх у мене немає.

Лишаються ще парадні двері. Підходжу до них, припадаю до замкової шпарини й напружено слухаю. Знадвору жодного звуку. Під дверима не видно світла, отже, на сходах темно. Тільки-но збираюсь несподівано вибігти на сходи, як ручка дверей повільно опускається. Хтось обережно перевіряє, чи замкнені двері. Це Ворон або Вуж.

Поки я стою біля дверей, з того боку клацає замок.

«Загородився», — долинає глухий голос Вужа, і за мить моя барикада вже загрозливо трясеться — Вуж щосили гамселить у двері. Один, другий, третій удар. Навряд чи шафи довго стримуватимуть його удари: єдине, чого не бракує Вужеві, — це сили.

Знову безнадійно роззираюся довкола — віконце з масивними ґратами, двері парадного ходу, за якими мене підстерігають з пістолетом у руці, маленькі двері чорного ходу, що вже тріщать під натиском здоровила. Важко навіть вигадати кращу пастку за цю, в якій я опинився. Не лишилося ніякої надії, хіба що тільки думати: через скільки хвилин настане кінець.

Усе втрачено. Мій погляд падає на купу старих книжок і газет. А може, ще не все? Квапливо згрібаю оберемок газет і кидаю їх крізь грати на дах будинку. Потім підпалюю й вертаюся взяти ще.

Через кілька секунд на даху вже палає неабияке вогнище, його полум'я тривожно звивається у мороці ночі. Папір горить швидко, та я підкидаю ще й ще. Полум'я вогню на даху старенької будівлі стає чимдалі вищим і небезпечнішим.

Горище виповнюється димом. Мені важко дихати. Обливаючись потом, я продовжую гарячково жбурляти книжки й газети, а тим часом удари Вужа стають дедалі настирливішим. Розхитана барикада навряд чи протримається більш як три-чотири хвилини.

Аж раптом здалеку чути протяжне завивання пожежної сирени. Задихаючись від кашлю, я припадаю до стіни, сповнений нових надій. Звук сирени посилюється, незабаром вона вже пронизливо виє на дні вулиці Прованс. І ось на сходах чути важке тупотіння ніг.

Вуж перестав гамселити. Незважаючи на свою природну тупість, здоровило, напевно, збагнув, що треба тікати, аби не встряти в халепу. Я гашу світло, тихо відмикаю головні двері й ховаюся за ними так, щоб мене не помітили, коли їх відчинять. Невдовзі двері розчахуються — і в приміщення вбігає кілька пожежників, тягнучи за собою шланг і вогнегасники. Відчинені двері, клуби диму й те, що увага всіх прикута до вогню, дають змогу мені непомітно вислизнути з горища. Та спочатку я зазираю в щілинку — чи й досі Ворон чатує на сходах? Він, напевно, кілька хвилин переховувався у квартирі Младенова, а тепер знову піднімається на горішню площадку. Я б сказав, що він злий і настирливий, як бульдог, але боюсь образити тварину.

В ту мить, коли Ворон долає останню сходинку, я стрімко вихоплююся з-за дверей і щосили б'ю ногою в живіт охоронцеві Центру. Ворон розмахує руками, намагаючись утриматись на ногах, та, оскільки позаду немає ніякого опертя, гепається спиною на сходи і з гуркотом скочується аж на долішню площадку. Я біжу за ним, перестрибуючи по дві сходинки, та, як тільки наздоганяю Ворона, він підскакує і хапає мене за ноги. Допомагаю йому підвестись і заціджую знову, — тепер уже в жовті зуби, метнувши його на наступну площадку. За цим разом Ворон не ворушиться. На щастя, він стукнувся головою, і дай боже, щоб колись отямився.

Затамувавши подих, намагаюся ступати повільніше, як людина, яка вийшла довідатися, чому це такий шарварок довкола будинку. Внизу юрмляться мешканці і перехожі ґаволови. Кралева й Вужа серед них немає. Пірнаю в натовп, дослухаючись, про що говорять, і, переконавшись, що на мене не звертають уваги, простую вулицею геть, роздумуючи над тим, що паризькі роззяви — диваки. Правлять теревені про кілька спалених на даху газет, і нікому з них не спаде на думку, що, може, поверхом нижче в цей час лежить убитий політичний діяч.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

На моєму годиннику лише дев'ять, і мені здається, що він спинивсь. Та, піднісши його до вуха, пересвідчуюся, що він працює. За такий короткий час сталося так багато подій, що в мене відчуття, наче вже північ.

Те, що зараз тільки дев'ята, мене, звичайно, тішить. Беру на Лафайєт таксі й їду до вулиці Вів'єн, де полишив свого «ягуара». Однак подорож марна: машини немає.

Рушаю вузенькою вуличкою назад, обмірковуючи свої найближчі плани. Та, діставшись майдану біля Бірже, помічаю, що мене оточено щільним кільцем: один тип іде попереду, другий позаду, а третій стежить за мною із зеленої «веспе».

Система стеження свідчить, що це, звичайно, не люди Кралева. Сьогоднішнє стеження за мною з «сітроена» й темно-синього «Меркурія» вели також не люди Кралева. Отже, це американці або ж мої друзі французи. Найвірогідніше, що французи.

Хтось інший, вразливіший, на моєму місці, напевно б, образився, що за таку самовіддану працю на благо відповідних служб ці самі служби ще й беруть тебе на приціл. Та я рідко дозволяю собі на когось ображатися, до того ж я добре знаю правила гри, аби розраховувати на якусь вдячність.

Єдине, що я розумію в цю мить, ідучи до Великих бульварів у супроводі двох пішоходів і «уеспе», — це те, що, хоч і перебуваю зараз просто неба, моє становище таке ж трагічне, як і в пастці на горищі. Операція «Незабудка» розпочнеться не пізніше як завтра. Кралев, напевно, вже поспішає до Марселя. Він учинить розправу над Лідою, передасть її в надійні руки і потім вилетить до Греції чи до Туреччини, щоб особисто керувати операцією. Єдина людина, яка знає про замах на життя десятків тисяч безневинних громадян, — я, безпорадний, обеззброєний одинак, що скрадається паризькими бульварами під охороною трьох французьких наглядачів, утративши радіостанцію, автомобіль, зброю і маючи в кишені всього-на-всього кілька франків.

Повільно простую вулицею, безтямно розглядаючи вітрини ювелірних магазинів, прикрашених монетами, золотом і таблицями курсу турецької ліри й наполеондора. Іду, не чуючи ніг, не відчуваючи втоми, не відчуваючи нічого, крім неприємної порожнечі, якоїсь безнадійної самотності в безмежному порожньому просторі, де відлунюють лише мої кроки.

«Ну ж, хапайте мене! Я все одно ні на що не здатний!» — в думках наказую переслідувачам і водночас гарячково оцінюю, чи справді ні на що не здатний, чи це просто втома породжує в мені почуття такої трагічної безвиході.

Я міг би піти до Франсуаз. Вона казала, що після сьомої буде вдома. Міг би піти й викласти їй усе про операцію «Незабудка». Але ж Франсуаз — лише виконавець, як і я. Вона сама нічого не вирішує, а що вирішать інші — невідомо. Звичайно ж, вони не вступатимуть у конфлікт з американцями тільки заради того, щоб справити на мене приємне враження.

І все ж мені необхідно відвідати Франсуаз. Не для того, щоб утаємничувати її в операцію «Незабудка», а щоб залагодити деякі інші справи. Між іншим, зауважити їй, що нагляд за своїми ж людьми — це розтринькування державних грошей.

Виходжу на Великі бульвари й на першій же стоянці беру таксі. З прикрістю, але й з певною гордістю констатую, що через дві хвилини пішохідний ескорт замінюється автомобільним. Отже, бувають моменти, коли й рядового виконавця вшановують певною громадською увагою.

Франсуаз відчиняє мені двері й веде до квартири без зайвих закидів, але й без натяку на доброзичливість. Одне слово, тримається досить холодно. Аж не віриться, що якихось десять годин тому вона завмирала в моїх обіймах. Відверто кажучи, я завжди думав, що ця жінка може однією рукою пестити мене, а другою, не моргнувши оком, розрядити в спину пістолет. І зовсім не зі злості — просто служба, та й годі.

— Чого прийшов? — запитує вона так, що цю фразу можна розуміти й по-іншому: «Я не думала, що в тебе вистачить нахабства прийти сюди знову».

— Ти навіть не запрошуєш мене сісти? — ухиляюсь од відповіді я.

Жінка байдуже знизує плечима:

— Розташовуйся. Але май на увазі: я не зможу приділити тобі багато часу.

— В мене часу також обмаль. Унизу на мене чекають ваші наглядачі. Я не можу примушувати їх годинами стовбичити надворі.

Вона не звертає уваги на моє зауваження, бере зі столу пачку «синіх» сигарет і, не сідаючи, палить. Тримається вона зі мною так, що всі її дотеперішні грубощі видаються якимось сентиментальним кривлянням.

— Франсуаз, я хотів би знати, чим я завинив?

За звичайних обставин вона сказала б: «А ти як сам гадаєш?» або: «Не вдавай дурника», — але зараз відрубує навпрямки:

— В найтяжчому: подвійній грі.

— Вигадки! — презирливо гугнявлю я й собі беру «синю», бо мої сигарети скінчилися так само, як і гроші.

— Ти дуже нахабний. Але нахабство дає перевагу лише в тому разі, коли супроводжується відповідною дозою обачливості. Ти не враховував однієї обставини: таких, як ти, завжди ставлять під сумнів — хто вже раз зрадив, може зрадити й удруге.

Раніше я не звернув би уваги на цю повчальну репліку. А зараз вона править мені за рятівну стрілку компаса. В нашій професії не варто багато балакати саме тому, що іноді хочеш сказати одне, а прохоплюєшся зовсім про інше. Мені зрозуміло, що для Франсуаз я й досі зрадник батьківщини, але такий зрадник, котрий веде подвійну гру. Треба тільки розібратися, з чого вона взяла, що я веду подвійну гру.

Вранці такого звинувачення не було. Отже, воно з'явилося пізніше. За цей час устигли перевірити апаратуру, що схована в мене під газовою плитою. Я не звернув уваги на такий факт: Франсуаз із властивою їй недовірою наказала перевірити — дійсно я сховав апаратуру чи залишив її в автомобілі. Тепер дещо постає переді мною зовсім в іншому світлі. Я розумію причину несподіваного спалаху кохання в чорнявки цього ранку — довше затримати мене в себе. В апараті був магнітофон, він записав усе, що я почув, але не переказав Франсуаз. Сьогодні цей запис прослухали саме в той час, коли я був у цій квартирі.

Я не фахівець з радіоапаратури, на те є техніки, але маю певні знання, необхідні для моєї професії. Одержавши маленьку пластмасову скриньку, я уважно оглянув її і, судячи з її мініатюрних розмірів та з того, що вона не відкривається — обидві частини щільно склеєні, — вирішив, що в ній не може бути магнітофона. Недовіра до технічного прогресу обернулася для мене великою неприємністю. В апарат, напевно, вмонтували зовсім малесенький магнітофон і навмисно щільно заклеїли його, щоб перевіряти таких, як я, новачків і повністю виключити можливість контролю над апаратурою. Люди, що приходили сьогодні вранці до мене в квартиру, замінили апаратуру іншою, ідентичною.

Всі ці думки пролітають у мене в голові, поки я роблю три затяжки сигаретою. План дії вже готовий.

— Франсуаз, — кажу їй, — я завжди був щирий і точний у своїх інформаціях, крім одного-єдиного разу. Але й тоді моя неточність не була результатом подвійної гри…

— Годі узагальнювати, — перебиває мене чорнявка. — Кажи конкретно!

— Що ж, давай конкретно. Я приховав од тебе дещо з підслуханої розмови. Власне «приховав» — дуже гучно сказано, бо, якщо ти пам'ятаєш, я згадав про цю операцію. Тільки згадав, бо хотів довідатись про неї детальніше — операція зветься «Незабудка» — й потім дати вам вичерпну інформацію. Ти ж сама якось сказала, що я людина ефекту…

— Поганого ефекту… — поправляє мене Франсуаз.

— … Одне слово, я хотів уразити вас, несподівано розкривши щось дуже важливе. До речі, можу зауважити, що тепер, після моєї останньої розвідки, я стою на порозі цього.

— Чекай-но, — спиняє мене Франсуаз. — Ми спочатку подивимось, чи потрібні нам твої сенсаційні відкриття. Скажи мені краще таке: якщо ти не ведеш подвійної гри, чому тоді так панічно втікаєш од наших людей? Либонь, знову хочеш когось уразити? Вразити потужним мотором, якого ми тобі встановили.

— Я і в думці не мав, що за мною стежать ваші люди. Вранці до мене прив'язалися двоє нахаб з Центру, я спекався їх, щоб зателефонувати.

— Куди?

— Ліді, в Марсель.

— Про що ти з нею розмовляв?

— Про Кралева. Він геть сказився. Я наказав їй ні в якім разі не виходити з кімнати.

— Звідки телефонував?

— З поштового відділення в Ножані.

— Гаразд, ми перевіримо, — кидає Франсуаз, хоч добре розуміє, що я кажу правду. — Навіть якщо так і було насправді, це ще не виключає можливості подвійної гри.

— Франсуаз, не забувай, що, як тільки до мене прийшов американець, я відразу ж сповістив тебе.

— У подібних випадках завжди так роблять, щоб спантеличити другу сторону. Ти відмовив американцеві, бо він зробив дурницю, прийшовши до тебе на квартиру, а ти підозрював, що тебе вдома підслуховують. Іншим же разом ти з переляку або з жадібності прийняв би його пропозицію.

— Вигадки! — презирливо відказую я й гашу сигарету.

— А гонки по обіді — також вигадки? Ти щез десь у пасажі Вів'єн… Навіщо тобі було втікати? Куди ти поспішав?

— Я вже казав тобі: мені треба було здихатися людей Кралева. Я поспішав до Младенова…

— Ет, такий наївний, що зібрався поговорити з Младеновим у його квартирі, думаючи, що люди Кралева не підслухають вас! Розповіси ще комусь іншому!..

— Я тобі ще не все сказав, — перепиняю її. — Та, оскільки ти поспішаєш, напевно, й не докажу. Хочу завважити тільки ось що: подвійної гри я не веду, але платять мені у двох місцях. Ви сплачуєте звинуваченнями, американці ж — смертельними вироками. Сьогодні ввечері Кралев спробував мене ліквідувати.

— Знову пози! Знову ефекти! — кричить Франсуаз, забачивши, що я закурюю «синю», зосереджено випускаючи під стелю широку цівку диму. — Ну ж, розповідай! — підганяє вона мене. — Можливо, я викрою хвилинку, щоб вислухати тебе. З такою, як ти, людиною зовсім одмовишся від особистого життя…

Я стисло, але вичерпно викладаю їй свої пригоди на горищі, не приховуючи нічого, крім головного звинувачення Кралева, — заміняю його на друге, не менш тяжке звинувачення в тому, що я дезертирував з американської служби й працюю на французів. У всьому ж іншому додержуюсь точності, бо трапляються випадки, коли правда сприймається переконливіше від брехні.

Франсуаз уміє слухати й жодного разу не перебиває мене. До речі, вона це робить з цілковитою байдужістю, поки йдеться про мої особисті переживання, і виявляє помірний інтерес лише до окремих деталей, пов'язаних із тим завданням, яке стоїть переді мною.

— Отже, знищено весь Центр, крім тієї людини, яку треба було ліквідувати, а вона незабаром відновить це підприємство, — підсумовує чорнявка, невдоволено дивлячись на мене.

— Так, — погоджуюсь я. — Ефект ланцюгової реакції виявився сильнішим, але не таким, як ми передбачали. Младенов, якого ми вважали стовпом нового Центру, вбитий, а Кралев, якого слід було дискредитувати, вцілів.

— Добре, хоч розумієш наслідки.

— Дотеперішні наслідки, — сумирно вточнюю я.

— Ага, бо думаєш до безкінця продовжувати низку вбивств? Чи ждеш, поки сам наразишся на нього…

— Поки що баланс на нашу користь, — нагадую я. — Щоправда, ліквідували Младенова, та це, може, й краще. Ти мала рацію: Младенов діяв би під моїм керівництвом лише в тому разі, якби американці менше платили. А вони платять добре. Тож нічого сумувати за ним. Лишається тільки розв'язати питання з Кралевим…

— Ти сам збираєшся розв'язати його?

— Гадаю, що зумів би й я. На відміну від тебе, маю трохи вільного часу.

— Не смій нічого робити! — попереджає Франсуаз. — Ти маєш погану звичку робити більше, ніж тобі наказують.

— Вислухай мене, Франсуаз: я не збираюся втручатися у велику політику, то не моя справа, але мені здається, що з Кралевим ви дуже ризикуєте. Якщо здійснять цю жахливу операцію, громадська думка буде спрямована проти вас, оскільки операцією керувала людина, що прибула з Франції. Таку деталь навряд чи вдасться зберегти в таємниці. Нехай американці самі відповідають за свої дії і не підмочують вашої репутації.

— Твоя думка з цього приводу нікого не цікавить, — кидає чорнявка.

— З другого боку, — співаю я своєї, не чуючи її зауважень, — з ліквідацією Кралева нинішній Центр остаточно розвалиться, це дасть нам можливість спробувати при нагоді створити новий «ІМПЕКС». Треба зважати й на те, що Кралев не має підтримки серед емігрантських кіл. Його відверто ненавидять за грубощі й безоглядність. Що ти скажеш, якщо ми його прикінчимо й почнемо все з початку, га?

— Я не можу тобі нічого сказати. Ці питання не входять до моєї компетенції. Доповім, куди слід, і потім…

— «Потім» здійсниться операція, і проблема Кралева відпаде.

— А чи не здається тобі, Емілю, що ти досить спритно оперуєш логікою для того, аби приховати своє особисте бажання звести рахунки з цією людиною? Кралев уже спробував знищити тебе і може зробити це ще раз. А найбільше тебе ображає, по-моєму, те, що він поїхав викрасти даму твого серця й відвезти її в невідомому напрямку.

— Вигадки! — втретє за сьогоднішній вечір вигукую я. — Хоч я певною мірою й співчуваю Ліді, однак мушу тобі сказати, що вона мені не подобається. Облишимо питання про симпатії й антипатії, — зараз вона потрібна мені тільки як принада.

Я енергійно гашу сигарету, показуючи цим свою зневагу до Ліди, і веду далі:

— Франсуаз, ми не діти, я знаю, що є питання, які ти можеш розв'язати сама, а є такі, яких не можеш. Також відомо, що час летить дуже швидко, а нам зволікати не можна. Поки ми тут із тобою розмовляємо, Кралев доїжджає до Марселя. На щастя, він нікчемний водій і його «пежо» такий поганий, що я наздожену його, якщо навіть виїду опівночі. Прошу в тебе дозволу на зовсім безневинний вчинок: поїхати в Марсель, перевезти Ліду в надійне місце, скажімо, в Канни або Ніццу, й чекати там твого розпорядження, що робити з Кралевим: розправлятися з ним чи поки що утриматись.

— Це ти міг би робити й без спеціального дозволу. Взагалі твої взаємини з жінками не стосуються служби.

— Так, але я хочу, щоб ти була в курсі справи й не пізніше як завтра в обід повідомила мене про найважливіше — маю я право діяти чи ні.

Франсуаз якийсь час роздумує. Потім запалює сигарету, робить глибоку затяжку, випускає густу цівку диму мені в обличчя, зміряючи мене неприємним у таких випадках поглядом:

— Гаразд. Ти зупинишся в Каннах у готелі «Марганець». Чекатимеш мого дзвоника від дванадцятої до першої години. Хочу лише застерегти: дозволивши собі якесь свавілля, ти цим самим підпишеш собі остаточний вирок. На відміну від сьогоднішнього, цей вирок буде виконано.

— Облиш ці ніжні обіцянки, — мовлю я. — Краще накажи своїм людям, щоб вони перестали переслідувати мене.

— Я не шеф служби стеження.

— Але сьогодні це була твоя ініціатива.

— Подивимося: що буде можливо, те й зробимо, — ухильно відповідає чорнявка. — Май на увазі, що вже десята година.

— Ти можеш зробити все, що захочеш.

— Коли б це було так, я б тебе задушила. Через твої пригоди в мене сьогодні зірвалося дуже важливе побачення.

— Не примушуй мене ревнувати. Людина гірше править автомобілем, якщо в неї голова забита ревнощами.

Останніми фразами ми обмінюємось, уже йдучи.

— Франсуаз, — кажу я, — телефон за два кроки від тебе. Накажи, щоб мені повернули автомобіль, і позич грошей на бензин.

— У тебе знову вкрали машину? — іронічно зводить брови Франсуаз. — Мушу тобі сказати, що це зробили не наші люди.

— Ти певна?

— Абсолютно. Що ж до другого прохання, зараз при мені тільки п'ятдесят франків. Можеш забрати їх.

Вона витягає з сумки гаманця й витрушує з нього гроші на стіл. Я беру п'ятдесят франків, великодушно залишаючи дріб'язок.

Невдовзі ми вже прощаємося в передпокої. Потискуючи мені руку, Франсуаз задумливо дивиться на мене великими чорними очима.

— Я не вірю в передчуття, але чомусь мені здається, що ми бачимось востаннє.

— Ти сьогодні з самого ранку співаєш мені вічную пам'ять. Навіть коли щось і скоїться, — це, зрештою, невелика втрата. Адже ти сама сказала, що я тільки пан Ніхто.

— Ти цього не забув?.. — підводить брови Франсуаз. — Ну що ж. На все добре, пане Ніхто!

________

Жінкам, як правило, притаманні інстинктивні відчуття. Та добре, що природа інстинкту ще недостатньо вивчена й зрозуміла. Франсуаз не помилилася, кажучи, що ми бачимося востаннє, але, на щастя, не збагнула причини нашої розлуки.

Залишаю будинок на Сен-Оноре, й мене посідають зовсім інші проблеми, зокрема матеріально-фінансові й транспортні. Заскакую до кав'ярні й з'ясовую по телефону, коли йде поїзд на Марсель. Експрес вирушає десь опівночі. Виходжу надвір і ловлю таксі:

— Готель «Насьйональ»!

У мене аж надто мало грошей на такий дорогий транспорт, та час дорожчий. До того ж, навіть вишкрібши з кишені всі свої франки, я все одно не зберу суми на залізничний квиток до Марселя, отже, кілька франків не міняють становища. Вся надія на літню красуню з високими грудьми й чутливим характером.

Їдучи в таксі до готелю, я спокійно вивчаю рух довколишнього транспорту. Нагляд за мною триває тепер з допомогою потужного сірого «сітроена» й старенького зеленого «рено». Цього, до речі, слід було й сподіватися: наказ про нагляд виконується негайно, а про скасування розпорядження повідомляють перегодя.

Таксі зупиняється біля фасаду готелю «Насьйональ». Прощаюся з водієм, подаючи йому один банкнот — виявляю притаманну бідарям щедрість, заходжу до людяного холу й питаю, в якому номері оселилася актриса Мері Лямур.

Мері зустрічає мене в рожевому пеньюарі, тремтячи від нетерпіння. Якщо бути відвертим, нетерплячка взаємна, та я вміло приховую її.

— Прийми мої щирі співчуття, люба! — вітаю я красуню. — Твій молодий три години тому віддав богові душу.

Вражена цією новиною, Мері пригортає мене дебелими руками й починає цілувати, плачучи з радощів.

— Не журися, люба, — мурмочу я, намагаючись визволитися з обіймів, що поглинають мене, як морський приплив. — Тепер нема чого хвилюватися.

— Невже це ти відправив його на той світ? — допитується вона, вгамувавши перші почуття.

— Ні, я не здатний на такі вчинки. Його відправили на той світ Ворон і Вуж за наказом Кралева. Але це деталі. Люба Мері, віднині ти вільна й багата.

— Спасибі тобі, мій хлопчику! — шепоче актриса, роблячи другу спробу віднести мене в обіймах на канапу.

Та, знагла стямившись, витріщає на мене очі:

— А як із Кралевим? Дуже я боюсь цієї людини! Він цю справу так не залишить…

— Яку справу?

— Спадщину. Він не заспокоїться, доки не пограбує мене.

— Ти маєш рацію. Більше того, він упевнений, що ви вдвох із Младеновим убили Димова. Тому, власне, й знищив Младенова: це кара за смерть Димова.

— Значить, він хоче скарати й мене!..

— Цілком можливо.

— Емілю, ти повинен врятувати мене від цього розбійника. Ти зробив для мене вже так багато… Не дозволяй же розбійникові убити мене!..

— Я б радо допоміг тобі. Але, на жаль, не можу.

— Чому?

— А тому: Кралев поїхав до Марселя в якихось темних справах. Це дуже зручно — в Марселі я маю людей, які сповна розрахувалися б з ним. Та, на превеликий жаль, у мене викрали автомобіль, до того ж у моїх кишенях залишилося кілька франків…

— Можеш узяти «сітроен» Димова, тобто мій.

— А гроші?

— Я дам тобі п'ятсот франків. Вистачить?

— Це навіть забагато. Люба Мері, вважай, що тебе вже врятовано. До речі, де твій «сітроен»?

— Внизу, біля другого входу.

— Дай мені ключі.

— Невже ти так відразу й поїдеш? Я тебе стільки ждала.

— Знайди в собі сили й зачекай ще трохи. Зараз дорога кожна хвилина.

Актриса виймає з сумки ключі, ще й досі прикрашені емблемою скорпіона і, примхливо насупившись, подає мені.

— Ти недобрий…

— Зате моторний. До речі, не забудь про п'ятсот франків…

Доводиться стерпіти прощальні обійми і слиняві поцілунки. Відтак махаю їй рукою і стрімголов біжу сходами вниз.

________

Заправник бензоколонки викручує кришку бака, встромляє шланг і починає заливати пальне. Жовта неонова реклама «Шелл» блищить у нього над головою, як ореол. Я механічно стежу за рухом цифр на лічильнику й думаю про те, чи не вчинив я легковажно, вирішивши поміняти поїзд на автомобіль.

«Сітроен» — чудова марка, але й найкраща машина навіть при ідеальному шофері під час тривалої їзди не може розвинути максимальної швидкості. На окремих ділянках шосе спідометр покаже сто тридцять, але середня швидкість за годину не сягне й дев'яноста кілометрів. Адже дорога — це населені пункти, повороти, зустрічний транспорт, залізничні переїзди, затори, не кажучи вже про пости автоінспекції, що полюють на порушника правил руху. А поїзд із точністю хронометра щогодини відмірює сто двадцять кілометрів. Французькі залізничники славляться в цілому світі. Не те що французькі шофери, які схожі на своїх колег в інших країнах.

— Усе! — проказує робітник, закручуючи кришку бака й охайно протираючи переднє скло.

Сплачую відповідну суму грошей плюс чайові й вирушаю в путь. До Марселя «сітроен» мені лише заважатиме, але потім стане в пригоді. Я не впораюся з Кралевим, не маючи автомобіля, викрадати ж чужі машини — значить побільшувати ризик. Одне слово, жереб кинуто, і тепер мені треба дужче натискати на педаль акселератора, не боячись, що моя нога заклякне від напруження.

«Сітроен» — чудовий потужний автомобіль. На великій швидкості він присідає до асфальту, отже, не загрожує небезпека перекинутися десь на повороті, як це трапляється з американськими машинами. Шкода лише, що не можна розвинути швидкості. На кожному перехресті чатують несподівані перешкоди: виринають грузовики, зупиняються автобуси й таке інше.

Виїхавши нарешті на широкий шлях, я позираю на світлий циферблат годинника — десять годин п'ятдесят хвилин. Стрілка спідометра стрибає до поділки сто двадцять кілометрів. Умикаю фари дальнього освітлення й урізаюся в морок — назустріч нічному вітрові, що б'є в скло й свистить у прочинене віконце.

На шосе ще досить жвавий рух, усі поспішають, тож я тільки те й роблю, що блимаю їм, мовляв, можу їхати й швидше за них, випереджаю інші автомобілі, пролітаючи так близько, що водії перелякано стороняться. Єдиний автомобіль, що не відстає від мене, — сірий «сітроен», який стежить за мною ще від вулиці Сен-Оноре. Та десь на тридцятому кілометрі він раптом зникає. Попервах я намагаюся встановити, хто його замінив, та згодом пересвідчуюсь: ніхто. Франсуаз усе ж таки виконала свою обіцянку: переслідування припинено.

Франсуаз, і сама того не знаючи, дуже влучно назвала мене паном Ніхто. Я насправді Ніхто, тільки без титула «пан», бо з підкидька-безбатченка не виросте пана. Мої дитячі спогади пов'язані з сирітським притулком — з вузьким темним коридором, голою казарменою спальнею, вишикуваними в три ряди солдатськими ліжками з сірими ковдрами й мулькими, наче рогожа, рудими простирадлами. Вогке, вистелене плитами подвір'я, сморід квашеної капусти, що тхне знизу, з кухні, сморід брудного ганчір'я, яким ми кожного вечора мили дощану підлогу, одноманітне мурмотіння молитов перед злидняцькою пісною юшкою і глевкий окраєць чорного хліба — все це було в сирітському притулку.

І різкий, мов рипіння дверей, голос виховательки, коли вона давала мені стусанів: «Можеш поскаржитися батькові та матері!»

Інші діти знали хоч імена своїх батьків, які покинули їх чи померли. Я ж не відав і цього. Знав лише, що приніс мене сюди якийсь незнайомець, знайшовши біля дверей свого будинку. Мене назвали

Найденом, хоч ім'я, як і прізвище Найденов, були вигадані, — адже треба людині мати якесь ім'я й прізвище.

Пригадую, як одного дня до Петка прийшов його батько. Петкова мати померла, а батько за щось потрапив до в'язниці і, вийшовши на волю, приїхав забирати сина. Поки Петко в спальні гарячково перевдягався, ми, з'юрмившись біля вікон, дивилися на його батька, який чекав на сина внизу, на подвір'ї. Він був геть обстрижений, у зім'ятих штанях, але це був справжній батько, і ми заздрісно дивилися на нього.

Пам'ятаю, відтоді завжди, як тільки вихователька відлупцює чи вщипне мене твердими, наче лещата, пальцями, я натягував на голову колючу ковдру, щоб не було чути мого хлипання, і уявляв собі, як завтра до нашого сирітського притулку прийде чоловік, так само високий, як Петків батько, й суворо накаже виховательці: «Негайно приведіть мені Найдена Найденова. То мій син, я прийшов забрати його додому!»

… Яскраві промені фар наражаються на велетенського грузовика, обвішаного, мов новорічна ялинка, застережливими червоними й зеленими ліхтарями. Назустріч одна за одною вихоплюються легкові автомашини, і я змушений повільно їхати за цією потворою, що загородила мені шлях. Що далі, то частіше траплятимуться на шосе такі грузовики — товари перевозять здебільшого вночі.

Нарешті низка зустрічних автомобілів уривається, я, застережливо блимаючи фарами, випереджаю грузовика й знову тисну педаль акселератора. Коли минаю сонне Фонтенбло, годинник показує пів на дванадцяту. Шістдесят кілометрів за сорок хвилин — це непогано. Якщо мені вдасться витримати таку швидкість, я наздожену «пежо» Кралева ще до Ліона.

Шосе перерізує віковічні ліси Фонтенбло. На кожному закруті світло фар ковзає по кронах велетенських старих дубів, вихоплюючи з мороку стрічку шляху. Шосе рівномірно лягає під колеса автомобіля, дерева одне за одним відступають назад, наче їх лічить якась невидима нетерпляча рука, і тільки свист вітру в прочинене віконце свідчить про те, що «сітроен» перевищує дозволену швидкість.

… Мій батько так ніколи й не прийшов. Він, напевно, зовсім не знав про моє існування, а може, його вже не було й на світі. Та одного дня по мене таки прийшли. Це сталося після закінчення прогімназії[5], коли сирітський притулок випускав своїх вихованців, розподіляючи їх серед бажаючих узяти на утримання. Мене обрала якась жінка. Не дуже молода, але ще гарна, в надзвичайно чистій білій сукні, з надмірно нафарбованими губами. Вона оглянула кількох хлопчиків і зупинила свої зеленкуваті очі на мені. Потім погладила мене по щоці й запитала: «Як тебе звуть, хлопчику? Найден? Найдене, хочеш жити в нас?» — «Хочу», — ледве чутно проказав я, і груди мені виповнилися таким теплом до цієї жінки з зеленими очима, що я мало не знепритомнів.

Пані Єлена мешкала у великій квартирі з чотирьох кімнат. Тоді я навіть не уявляв собі, що існують такі квартири — вся в килимах, оббиті оксамитом меблі, картини лицарів і жінок у прозорому вбранні. Чоловік її часто виїздив у торговельних справах і цілими ночами не повертався додому. За відсутності чоловіка пані Єлена запрошувала до себе в гості подруг. Вони багато розмовляли, пиячили й влаштовували у вітальні та їдальні неймовірний розгардіяш. Прибирати в квартирі щодня приходила жінка, але вона в обід ішла додому, тож я мусив мити тарілки й келихи, ходити по крамницях, прислужувати гостям і прибирати після них.

Згодом, пригадуючи це, я збагнув, що пані Єлена розраховувала й на деякі інші послуги з мого боку. На другий же вечір, розклавши на канапі свої дебелі тілеса, вона загадала мені робити їй масаж. Але я, напевно, виявився дуже дурним чи полохливим, бо вона кілька разів вигукувала: «Ух, який же ти незграбний», «От недоробок» і «Ну, чого ж зволікаєш?», а потім вигнала мене на кухню.

До цього випадку вона ставилася до мене дуже уважливо, навіть ласкаво, в мені жило щире, тепле почуття до пані Єлени, незважаючи на задушливу атмосферу міцних парфумів і жіночого поту, що завжди супроводжували її. Та відтоді пані Єлена стала на мене гримати й лаятись, поки одного дня не скоїлося лихо.

Того пообіддя в їдальні зібралося з півдюжини гостей. Куплений з цієї нагоди вермут швидко скінчився, й пані наказала мені принести ще літр вина й дві пляшки содової води, давши мені столевову монету. Я хутко зробив усі покупки, хоч у шинку було завізно.

«А здачу?» — запитала пані Єлена.

І раптом я згадав, що залишив здачу на шинквасі, схопивши обіруч три пляшки. Довелося бігти назад, однак шинкар відповів, що не бачив ніяких грошей. Згоряючи від сорому, я повернувся додому.

«Шинкар каже, що я не залишав грошей. Але він бреше».

«Шинкар не стане брехати, це ти брехун!» — вигукнула пані Єлена й навідліг ляснула мене по обличчі. Я звик до стусанів, але вона влучила мені в око, і це так розлютило мене, що, коли пані замахнулася вдруге, я вкусив її за руку. Тоді жінка накинулась на мене з такою істерикою, що порівняно з цим управні, але помірні ляпаси моєї колишньої виховательки здалися мені дрібницею.

«Ти заб'єш його до смерті!» — спробувала була вгамувати її одна з гостей, яка вийшла на кухню по сандвічі. Та це ще більше роззлостило пані Єлену, і вона заходилася мордувати мене, поки я нарешті не втік. До цієї квартири з лицарськими картинками й запахом шипру та жіночого поту я вже не повернувся.

… Стрічка шосе, виблискуючи в нічній темряві, стелиться під колеса «сітроена». Вряди-годи мелькають мовчазні селища з мертвими темними будинками, між якими дорога робить різкі закрути. Інколи обіч шосе мигтять бензоколонки з неоновими написами «Шелл» або червоно-білими «Ессо». Проїжджаю Сане і дістаюсь Оксера. Подолано ще сто кілометрів на автомашині Мері Лямур. Вже близько першої години ночі.

Не збавляючи швидкості, припалюю сигарету. В далечині час від часу спалахують фари самотніх автомашин. Неуважно стежу за цими вогниками, механічно сигналізуючи у відповідь фарами, а сам думаю про те, що буде, і про те, що вже було.

На годинника не поглядаю, щоб не помічати, як швидко збігає час. Подивлюсь аж у Шалоні, а до нього ще сто вісімдесят кілометрів. Не буду повертатися думками й до того, що минуло, бо хоч усе це було дуже давно, завжди, коли я згадую про нього, мене охоплює неприємне почуття порожнечі, наче у мене в грудях порожньо, довкола також порожньо, немає за що вхопитись, і я тону, розчиняючися в порожнечі.

Не знаю, відчувають подеколи таку самотність інші люди чи це притаманно лише мені, тому що я з самого початку був Ніхто, прийшов з Нізвідки й перше, що відчув у житті, — порожнечу.

Єдина жінка, яка збудила в мені тепло, сказавши: «Чи хочеш ти жити в нас?» — одночасно привчила мене стерегтися цього тепла. Чим дужче спалахує в тобі потяг до когось чи до чогось, тим більше треба стримувати себе, щоб не потрапити в пастку.

«Особливо додержуйся цього правила щодо жінок», — казав мій другий опікун.

Другим моїм опікуном був видавець. На відміну од пані Єлени, він грубо ставився до мене з самого початку. І знову ж таки, на відміну од пані, в ньому іноді прокидалося почуття людяності, — звичайно, в такій мірі, наскільки він міг його виявляти. Підприємство містилося в двох кімнатах старої будівлі — кабінет директора й бухгалтерія. Крім того, на подвір'ї був склад. Він скидався на комору з полицями, захаращеними пакунками книжок, що сягали аж під стелю. Я бігав по складу й видирався довгою драбиною на полиці під керівництвом його службовця бай Павла, який, схилившись над листами-замовленнями, командував:

— «Русявої Венери» — десять примірників, «Чоловіки віддають перевагу блондинкам» — вісім примірників, «Пальми біля тропічного моря»…

Видавець одержав паризьке виховання і, хоч щиро ненавидів Париж, добре усвідомив, що всякі любовні пригоди легше продавати, ніж книги з історії релігії. Завдяки цьому він зумів зміцнити фірму свого померлого батька, що ледве зводив кінці з кінцями і якось та задовольняв потреби марнотратки дружини.

Коли одержані протягом дня замовлення були виконані, я забивався в куточок і заглиблювався в якесь чтиво. Моя невибагливість щодо духовної їжі часто дратувала бай Павла: «Знову порнографія… Знову жовта література… А «Від Геракліта до Дарвіна», яку я тобі приніс, так і лежить нечитана!»

Бай Павел поклав собі за мету виховувати мене ідейно, та книжки, які він приносив, здавалися мені нудними, а йому бракувало хисту до слова, аби розтовкмачити мені їхній зміст. Видавець, навпаки, був куди красномовніший, надто після другого літра вина. Коли в нього виникали конфлікти з дружиною, що траплялося майже щотижня, він приходив ночувати до свого кабінету, на канапку, вкриту запорошеним псевдоперським килимом, посилав мене з обплетеною сулією по вино і довго пив. У сусідній кімнаті-комірчині, де я спав, було чутно, як шеф вимірює кроками свій кабінет, і я вже чекав, коли він викличе мене: після такої дози вина він щоразу кликав мене до себе, відчуваючи потребу в співбесідникові, а точніше, в слухачеві.

«Сідай он там! — наказував пан Бобев, показуючи на віденського стільця в кутку. — Сідай і слухай, що я тобі казатиму!»

Він також сідав, обираючи зручнішу позицію, зосереджено підводив голову й повчально махав рукою із затисненою між пальцями цигаркою:

«Хлопчику мій, ти байстрюк… Для таких, як я, людей це не має значення, — рука з цигаркою робила широкий зневажливий рух. — Війон і Аполлінер також були байстрюки. Але це не означає, що тобі треба пишатися. Між ними й тобою є маленька різниця ось тут, — рука з цигаркою красномовно торкалася ораторового чола. — Я, звичайно, міг би тебе всиновити. Іноді я навіть думаю про це, щоб насолити пані курві — моїй дружині. Я можу це зробити, але що ти від цього матимеш? Будеш змушений шанувати мене, повіриш у брехню про добрі задатки людини, станеш рабом громадських стосунків. Не будь рабом! Завжди будь вільний духом!»

Останню фразу він, як правило, вигукував войовничо, підводив голову, немов був ладний ударити мене, якщо я відмовлюсь бути вільною духом людиною.

«Я міг би всиновити тебе, — повертався Бобев до своєї попередньої думки. — Тим паче, вже немає ніякої надії на те, що моя шльондра народить мені нащадка. Вона, звичайно, вважає, що це моя вина, але я знаю, що це наслідок її частих відвідин гінеколога. Та хай там як, а я маю право всиновити тебе. Та ти від цього нічого не матимеш. Краще залишайся байстрюком, але читай! Читай, я дозволяю тобі! — Його рука робила широкий помах у бік шафи з книжками. — Однак мушу тебе попередити: ти не знайдеш тут книжки, яка розповість тобі про все, — знову рух у бік шафи. — Таку книжку ще не написали й не напишуть. Вона ось тут! — Жовті пальці торкаються чола. — І тут залишиться! Ця книга ніколи не побачить світу, винні в цьому Париж і паризькі жінки! Запам'ятай мої слова: цілковита непридатність, деградація, амортизація в ліжкових вправах — ось що таке жінки!»

Голова Бобева повільно опускалася додолу, а рука залишалась на тому ж рівні, високо над головою, роблячи зневажливі порухи й розтрушуючи цигарковий попіл.

У тверезому стані видавець забував про свій нігілізм і про мене, крім тих випадків, коли мене треба було вилаяти за якусь помилку у виконанні замовлень. Після кожної ночівлі Бобева в кабінеті до нього приходила його дружина — просити вибачення й грошей, і, напевно, їй завжди щастило одержати й те, й друге. Вона була струнка, з вродливим нахабним обличчям і якоюсь безсоромною ходою, наче рухалася тільки для того, щоб крутити стегнами. Конфліктам подружжя поклало край останнє бомбардування — їх обох було поховано під руїнами будинку. Згодом це стало для мене зручною нагодою видавати себе за сина Бобева.

… Світло фар вихоплює з темряви великий напис обіч дороги: «Шалок». Кидаю погляд на годинника: три двадцять. Далі другий напис: «60 км», і я вирішую зменшити швидкість до ста кілометрів. Вулиці порожні. На перехрестях мигтять застережливі жовті очі світлофорів. У жовтому світлі, що блимає серед мороку, є щось неспокійне й тривожне: їдь, але на власний ризик. Та я вже звик до такого попередження — це необхідно у моїй роботі, тому не збавляю швидкості, гальмую лише на різких поворотах.

Темні будинки вздовж шосе рідшають. Знов вибираюся па широкий шлях. Руху майже немає. Наздоганяю якогось великого, обліпленого червоними й зеленими ліхтарями грузовика й легко об'їжджаю його. їду вперед, усе далі й далі заглиблюючись у темряву, в обійми нічного вітру.

Шосе звивається між невисокими пригірками, що вирізьблюються чорними силуетами на тлі темного неба. Подеколи два яскравих промені світла впинаються в горб, що раптом вигулькує попереду, і здається, ніби шлях кінчається. Тоді я на мить збавляю газ перед черговим закрутом шосе й знову натискаю на педаль акселератора, перш ніж світло фар устигає проковзнути по виноградниках обабіч шосе. Макон. Подолано ще шістдесят кілометрів, рівно стільки ж залишається до Ліона.

На околицях Ліона рух жвавішає, грузовики трапляються дедалі частіше, і мені доводиться гальмувати. Нарешті автомобіль проскакує по довгому мосту, відтак потрапляє в довгий, освітлений жовтуватими ліхтарями тунель, а потім — знову на міст. Унизу тече широка темна Рона, розцяцькована віддзеркаленням нічних ліхтарів над причалами.

Їду Ліоном, думаючи, що в цей час чорне «пежо» Кралева, можливо, відпочиває біля котрогось із міських готелів. Якщо так — для мене ще краще: я потраплю в Марсель раніше за Кралева і знатиму, де на нього чекати. Якщо ж він випередить мене, то, можливо, ми з ним уже ніколи не побачимось.

Виїхавши за місто, зупиняюся під жовтим сяйвом бензоколонки й знову заправляю машину пальним. Переднє скло заплямоване — сліди від нічних комах. Напівсонний заправник бензоколонки протирає скло вогкою ганчіркою — навіть чайові не можуть розбудити його.

Вже звернуло на п'яту годину. До Баланса ще сто кілометрів, і, якщо Кралев не зупинився десь на ніч, цілком можливо, що я наздожену його саме на цьому відтинку шляху. Рух на шосе досить жвавий, та поступово машини рідшають. Шосе тягнеться вздовж Рони, подекуди сходить аж на самий берег широкої темної річки. Десь далеко ліворуч починає розвиднятися, дерева нерухомо темною стіною впираються в небо, і я зовсім несподівано помічаю, що бувають хвилини, коли навіть у Франції панує тиша.

В цей ранішній час шлях майже порожній. Я до краю тисну на педаль акселератора, вдивляючись уперед, де снопи світла розпанахують сутінки, і намагаюся переконати себе, що мені зовсім не хочеться спати і що я ніколи не почував себе так бадьоро.

Переді мною з'являються й швидко зникають шляхові знаки. Машинально стежу за ними, не вникаючи в їхній зміст, — один, другий. «Слизький шлях! Небезпечно» трапляється так часто, що мимоволі перестаєш звертати на нього увагу. На шосе так само, як і в житті, найбільша небезпека чатує на тебе там, де немає застережливого знака.

О шостій десять дістаюся Валанса Незважаючи на те, що й досі дивуюся своїй бадьорості, небезпека закуняти за кермом катастрофічно посилюється. Зупиняюсь на якомусь порожньому майдані, заходжу до кав'ярні й випиваю подвійну порцію кави еспресо, витрачаючи на це рівно вісім хвилин. Потім знову сідаю за кермо, відзначаючи про себе (це свята правда!), що тепер від мене аж променить енергія.

На мене чекає передостанній великий відтинок шляху — сто двадцять чотири кілометри до Авіньйона. Надворі вже видно. Сіро-синє небо поступово набуває яскраво-синього кольору, сонце золотить верхи гір, але я зовсім байдужий до природи; моя увага прикута до стрічки шосе, що звивається попереду. Кралева немає. Це дивує і разом з тим непокоїть. Знаючи про недосвідченість Кралева як шофера, я не припускаю, щоб він міг їхати без відпочинку стільки годин, як я. Ніде правди діти, кохання додає людині сили, але такий дилетант, як Кралев, навіть маючи крила, навряд чи зможе розвинути швидкість понад 50–60 кілометрів на годину. Можливо, я трохи недооцінив його, — в такому разі наздожену десь поблизу Авіньйона, а може, він залишився ночувати в Ліоні або десь в іншому місті. Є ще одна, третя можливість, та поки що я не вірю в неї.

Хоч як це дивно, в цю мить мої думки зайняті не Кралевим і Лідою, навіть не можливостями й небезпекою майбутнього. Ці проблеми вже достатньо обмірковані, й ними не варто знову топтати собі голову. Я думаю про щось інше, про те, що вже не раз передумав, але до чого повертаюся знову й знову.

… Це сталося Дев'ятого вересня, першого Дев'ятого вересня. Я почув, що бай Павла призначили якимось начальником у Дирекції міліції, і подався до нього. Знайшов його в похмурій кімнаті, де він розмовляв з якимось громадянином, що сидів за столом.

— Здоров. Ти чого? — запитав бай Павел, очевидно прагнучи якнайшвидше здихатись мене й продовжити свою розмову.

Того дня всі квапились.

— Хочу вступити до міліції, — проказав я по-діловому.

— Дурниці. Ти ще малий, — відрубав бай Павел.

— Я не малий. Мені вже вісімнадцять років, — нахабно збрехав я, бо ледве досяг сімнадцяти.

Бай Павел задумливо подивився на мене, немовби тільки тепер помітив мою присутність. Потім повернувся до людини за столом:

— Може, приймемо, га?

— А ти добре його знаєш? — запитав той.

— Звичайно. Він наш хлопець, сирота.

Це була вичерпна характеристика на мене. Коротка, але неточна: бай Павел з делікатності сказав «сирота» замість «байстрюк». Людина за столом узяла надрукований на машинці папірець,

— Як тебе звати?

— Еміль.

— Який Еміль? — втрутився бай Павел. — Ти ж Найден!

— Я — Еміль! — стою на своєму. — Найденом мене прозвали в притулку, насправді ж я — Еміль.

Чоловіки очікувально зиркнули на мене.

— Гаразд, — кивнув головою той, що за столом. — Напишемо «Еміль». Тобі краще знати, як тебе звуть. Прізвище?

— Боєв.

— Так. Еміль Боєв…

Він написав на аркушику моє ім'я і прізвище, розписався, поставив печатку й простяг мені цей документ.

— Іди вниз до товариша Савова. Він тобі дасть доручення.

Так мене хрестили. Не в церкві — й з деяким запізненням. Зате я одержав ім'я, яке сам собі обрав.

Я обрав його ще в сирітському притулку, читаючи якусь книжку без обкладинки й без перших сторінок. Усі книжки в притулку були без початку або без кінця. Певна річ, ми завжди прагнули взяти ту, в якій не вистачало початку, бо який початок, ти розчолопаєш, а от закінчення часто буває досить-таки несподіваним. Пригоди, викладені в тій розідраній книжці, з роками зовсім поблякли у моїй пам'яті. То були, здається, якісь неймовірні піратські пригоди. Еміль сховався в захопленому піратами кораблі й під кінець винищив усю банду й визволив полонених, серед яких була, звичайно, й дівчина небаченої вроди. Мені запам'яталася тільки одна фраза: «Незважаючи на пронизану кинджалом правицю, Еміль не випускав зброї. Він перебрав пістолет у ліву руку й смертельним пострілом збив з ніг Одноокого».

… Притишую швидкість на стрімкому повороті, неуважно роздумуючи: «Чому Одноокого? Пусте. Адже Кралев не одноокий. І взагалі ті піратські повісті — суцільні вигадки».

Читаючи пошарпану книжку, я страшенно забажав зватися Емілем. А згодом, коли Бобев говорив зі мною про всиновлення, я подумав, що можна було б узяти і його прізвище, коли б викинути з нього середню літеру «б», тому що «Бобев» звучить якось по-дурному, нагадуючи про боби, а от «Боєв» — це героїчно, цілком відповідає Емілеві. Все це були, звичайно, марні дитячі мрії, і я ніколи це клав собі в думках, що одного дня в якійсь сірій, похмурій канцелярії міліції задарма одержу бажане ім'я одночасно з новим фахом.

Під'їжджаю до Авіньйона. «Сітроен» летить уздовж зелених квадратних виноградників, уздовж сріблястих оливкових садків, уздовж високих темних стін кипарисів, що заступають шлях холодному містралю[6]. «Сітроен» випереджає грузовики й легкові автомобілі, але чорного «пежо» Кралева ніде немає. В далечині вимальовується похмурий силует Папського палацу, знову блищать жовті води Рони з якимось напівзруйнованим мостом, зеленіють кипариси, маслини, виноградники, а між ними стелиться безкрая біла стрічка шосе.

Восьма година. До Марселя лишається менш як сто кілометрів. Скло знову всіяне крапками — сліди комах. Стрілка спідометра тремтить між цифрами 120 і 130. Це немало, якщо взяти до уваги, що рух на шосе дедалі посилюється. Машини, які я випереджаю з шаленою швидкістю, супроводжують мене тривалими звуковими сигналами, що мовою шоферів означають лайку.

Залишаю позад себе чорний «пежо», але це не машина Кралева. Не може бути, щоб він десь вислизнув од мене, якщо з певних причин не взяв квитка на поїзд. У такому разі все полетить шкереберть. Дбайливо розроблена легенда про моє буржуазне походження. Моя робота на радіо й інсценізація мого звільнення. Тривалі обережні маневри навколо Младенова, щоб утесатися до нього в довір'я. Репетиція п'єски «Рятування на кордоні» із загодя підготовленим утручанням прикордонників і моєю героїчною стрільбою двома холостими патронами в груди солдата. Місяці, витрачені на допити, безсоння й знову допити під засліплюючим променем лампи та ідіотські вигуки «ти нікчемний зрадник!». Усе це полетить шкереберть. Усе це стане історією. Історією, якої ніхто ніколи не вивчатиме. Історією, яка втратить сенс.

В'їжджаю до околиць Марселя. Перехожі, що перетинають дорогу там, де їм заманеться; світлофори, в яких, здається, горить тільки червоне світло; грузовики, що маневрують з відчайдушною повільністю, заїжджаючи або виїжджаючи з гаража. Нарешті, дістаюся бульвару Ла Канеб'єр. Готель розташований на перехресті, я його добре знаю, бо мешкав у ньому після приїзду до Франції три місяці тому.

Три місяці тому!.. Здається, відтоді збігло три роки. Але поки що облишмо теорію відносності часу. Ось і це перехрестя. Повертаю не зупиняючись, минаю готель, відзначаючи про себе відсутність чорного «пежо» біля фасаду, відтак збочую в найпершу вуличку й ховаю машину за якимось високим грузовиком. Дев'ять годин десять хвилин. А втім, тепер час не має значення.

Пішки повертаюся до готелю й заходжу в маленький хол. Службовець за склом віконця зайнятий родиною літніх туристів, які вже, мабуть, зібралися їхати, але мають заперечення щодо рахунку. Тільки-но хочу спитати, в якому номері зупинилася мадемуазель Младенова, аж мій слух уловлює дуже знайоме вуркотіння мотора. Дивлюся крізь вітрину готелю й бачу, як мій улюблений «ягуар», що був кудись зник, раптом вихоплюється з невідомості й різко гальмує коло готелю.

Єдине сховище — телефонна кабіна, двері якої, на жаль, засклені дуже великим склом. Заходжу туди, повертаюсь спиною, до дверей і, знявши трубку, вдаю, ніби розмовляю.

— Мадемуазель Младеноф! — Кралев вимовляє фразу, яку я так і не встиг вимовити.

— Кімната триста дев'ять, — відповідає службовець, урвавши на мить розмову з літніми туристами.

Одного погляду мені досить, щоб побачити, як Кралев піднімається сходами вгору. В готелі немає ліфта, а триста дев'ятий номер — на третьому поверсі. Отже, в моєму розпорядженні є кілька хвилин. Швидко виходжу з кабіни, кидаючи чоловікові за віконцем, який лише тепер помічає мене, що я забув щось у машині, й вискакую надвір.

Коли бракує часу орієнтуватися на місці, треба все продумати заздалегідь. Кралев із моїм «ягуаром» — це той третій можливий варіант. У цьому разі варіант не найгірший. Якби водій «ягуара» був досвідченіший, зустрічі могло б не статися. Таратайка вигулькнула з протилежного боку бульвару Ла Канеб'єр. Напевно, Кралев попотинявся, перш ніж розшукав готель. Саме це й дозволило мені випередити його на кілька хвилин.

Відчиняю багажник і беру банку з-під мастила «Шелл». Потім зачиняю й підходжу до дверцят машини з протилежного боку так, щоб можна було непомітно спостерігати за готелем. Користуючись тим, що на вулиці нікого немає, вигвинчую з бляшанки кришку, витягаю звідти маузер і кладу його собі до правої кишені, а банку кидаю на тротуарі як рекламу фірми.

Збігають хвилини, а довкола немає ніяких змін. Це зовсім не означає, що нічого не сталося. Можливо, саме в ці хвилини у кімнаті на третьому поверсі готелю грубо поводяться з молодою жінкою, а може, навіть її вже вбито. «Облиш думати про ту жінку, — наказую собі. — Тебе цікавить не Ліда, а Кралев. Ти повинен подбати про життя тисяч людей, а не про якусь дурепу».

Минає майже півгодини. Нарешті з готелю виходять Кралев із Лідою. Кралев тримає жінку під руку. Ліда трохи бліда, але спокійна. Отже, даремно я хвилювався. Є жінки, які легко призвичаюються до будь-яких обставин, але ж спочатку люблять розігрувати драму. Кралев доводить дівчину до машини, вони сідають і їдуть до бульвару Ла Канеб'єр.

Мій «сітроен» назирці котить за старим спортивним автомобілем. Цього разу ми помінялися ролями. Я тримаюсь на значній відстані, аби не було видно мого номера. Кралев — нікчемний шофер, та це не заважає йому шалено вести машину, очевидно, він розраховує на те, що водії, рятуючи себе, врятують і його. На роздоріжжі за містом «ягуар» стишує швидкість і завертає на шосе, що веде на Лазуровий берег.

З усього видно, що Кралев вирішив перед своєю небезпечною місією провести медовий день у якомусь дорогому готелі. Це не суперечить моїм планам, аби тільки їхній куточок був не дуже далеко. Після десятигодинного сидіння за кермом утрачає свою привабливість навіть весільна подорож.

«Ягуар» минає Тулон, — в цьому немає нічого дивного: велике місто, непривітні вулиці, портова метушня. Та коли таратайка залишає позад себе Сен-Тропе, цю перлину Лазурового берега, я в думках лаю Кралева. Прокльони на його адресу доводиться повторювати й за Сен-Максімом, і за Сент-Рафаелем. Цей дурень, либонь, вирішив показати своїй коханій Ніццу або Монте-Карло.

Шлях біжить уздовж берега — зелені горби, червонясті скелі, синє море, — та все це нічого не варте, якщо ти до смерті хочеш спати і женешся за самогубцем, який долає закрути із швидкістю дев'яносто кілометрів, самовпевнений, як кожен новачок. Я споглядаю за «ягуаром» здалеку — не ближче як за два повороти, переконуючи себе, що зараз я почуваю себе бадьоріше, ніж будь-коли.

Машина Кралева в'їздить у Канни, мчить по Ла Круазет, поступово зменшуючи швидкість. У мене таке враження, що Кралев шукає зручного готелю, тому я гальмую біля «Медітеране», звідки видно весь набережний бульвар. Таратайка спиняється за кількасот метрів попереду. Якийсь час пасажири лишаються в автомобілі. Потім з'являється Кралев, допомагаючи вийти жінці. Ліда ледве тримається на ногах, спирається на руку Кралева, немов їй раптово запаморочилося в голові. Здається, вона справді почуває себе погано, бо, ступивши кілька кроків, зупиняється. Кралев щось їй каже, потім садовить знову в машину, а сам іде до кав'ярні, що навпроти. Я вирішую скористатися перервою і також шугаю до найближчої кав'ярні. Випиваю подвійну каву й чвертку перно і потім прямую до телефонної кабіни повідомити в готель «Марганець», коли приїду.

«Мені мають дзвонити з Парижа. Прошу вас, скажіть від мого імені, що я прибуду в «Марганець» лише о другій годині по обіді — затримався в Марселі через несправність автомобіля».

Моє повідомлення радо приймають і дякують мені: до сезону ще далеко, і в них, мабуть, не дуже багато клієнтів.

Коли я знову з'являюсь на набережній, «ягуар» ще стоїть на своєму місці. Сідаю в автомобіль і чекаю. Невдовзі з кав'ярні виходить Кралев із пляшкою вітелуаз й прямує до таратайки.

Ми знову в дорозі. Проїжджаємо всі курортні місця між Каннами й Ніццою, але Кралев ніде не спиняється. Ніццу також минаємо транзитом. Тепер мені зрозуміла мета весільної подорожі — Монте-Карло. Отже, коли в далечині завиднілися білі будівлі столиці рулеток, розташовані амфітеатром серед осяяних денним сонцем скель, я полегшено зітхаю — нарешті відпочинок.

Та на моє здивування, Кралев проїздить і Монте-Карло. Попереду лишається тільки селище Ментон. Але воно лежить на франко-італійському кордоні, отже, далі так спокійно переслідувати Кралева для мене ризиковано. Швидко пригадую попередньо розроблений план дій. Бачу в люстерку свої червоні, втомлені очі. В голові гуде, наче мій череп затиснули лещатами. Нічого дивного: ось уже чотирнадцять годин я сиджу за кермом, подолано добру тисячу кілометрів.

Додаю газу, вирішивши покласти край цій грі наввипередки. Шосе майже порожнє — зараз обідній час. Несподівані повороти, спуски й підйоми роблять дорогу тактично дуже зручною. Аж ось я помічаю, що «ягуар» також підвищує швидкість. Натискаю до кінця на педаль акселератора, але відстань між автомобілями не зменшується Мабуть, Кралев давненько помітив, що його на відстані переслідує «сітроен», і тепер, коли я вирішив наздогнати його, він додав газу.

Мені добре відомі якості таратайки: наздогнати її неможливо. Моя геніальна ідея — встановити надпотужний мотор у старий автомобіль — зараз дається взнаки, та не на користь мені. І все-таки «сітроен» має перевагу над «ягуаром» — за кермом сиджу я, незважаючи на те, що в мене вже потемніло в очах і розколюється від утоми голова.

Продовжую натискати на акселератор, гальмуючи тільки на крутих поворотах, і вичікую, коли настане мій час. Це має бути якийсь дуже різкий закрут, де Кралеву доведеться зменшити швидкість, щоб не зірватися в море, ціла серія поворотів або ж…

Шосе стрімко спускається вниз і потім так само різко піднімається вгору, врізаючись у надбережні скелі. «Ягуар» летить щодуху за триста метрів поперед мене, зберігши інерцію на підйом. Аж раптом на протилежному спуску з'являється великий грузовик, нахабно зайнявши центральну частину дороги. Кралев протяжно сигналить, та грузовик їде собі по середині шляху, і Кралев вимушений притишити швидкість, аби не наразитися на велетня. Лише тепер шофер грузовика ліниво збочує праворуч, та «ягуар» вже втратив силу інерції. Як тільки він розминається з грузовиком, я зараз же наздоганяю його і, націливши на Кралева пістолет, заступаю шлях. «Ягуар» ударяється в крило «сітроена» й застигає на місці.

— Руки вгору! — наказую я. — Не прискорюй свою смерть.

Кралев неохоче підносить догори темні волохаті руки.

— Виходь!

Він потирає чоло, сподіваючись, що все це йому ввижається уві сні.

— Я тобі кажу: виходь! Хіба не бачиш — твій шлях скінчився.

Кралев виходить з автомашини. Я пильно стежу за кожним його порухом. Ліда сидить, схиливши голову на спинку сидіння, наче все це її не обходить.

— Де пістолет?

— Немає, — байдуже відказує Кралев.

— Куди ти його сховав?

— Немає пістолета, — повторює він. — Готуючись переходити кордон, я не беру з собою зброї.

Він, мабуть, справді збиравсь перебратися через кордон і тому не взяв пістолета.

— Стань он там! — показую я на край провалля, що за скелею.

Це місце дуже зручне для розмови віч-на-віч: з шосе його не видно.

Кралев апатично виконує мій наказ.

— Будемо торгуватися чи зразу ж стріляти?

— Що ти пропонуєш? — байдуже кидає Кралев, наче він уже давно чекав цього запитання.

— Життя навзамін операції «Незабудка».

— Життя й Ліду, — вточнює Кралев.

— Гаразд, якщо вона забажає.

— Забажає, якщо ти не примушуватимеш її.

— Згода, кажи!

— А де гарантії?

— Нема гарантій. Я не такий брехун, як ти, від мене гарантій не треба. Ти мене не цікавиш. Мене цікавить операція. Ну ж, викладай!

Кралев, напевно, вагається.

— Даю тобі півхвилини, — кажу я. — Якщо не почнеш ти, почну я. І клацаю затвором пістолета, спрямованого в живіт мого співрозмовника.

— Мета операції — отруїти воду столиці… — починає Кралев.

І, не поспішаючи, послідовно викладає все: про відправлення хімікатів у контейнерах з імпортними товарами, про організацію доставки їх до водосховища — називає прізвища й адреси учасників операції, паролі й точний час передачі їх іноземними радіостанціями…

— Закордонне керівництво операцією покладено на мене. Операція триватиме не більше трьох годин.

— Хто з американців контролює вашу діяльність?

Це питання для перевірки. Кралев називає кілька прізвищ. Усі вони правильні. Потім ставлю ще три-чотири контрольних запитання. Кралев відповідає й на них.

— Ти впевнений, що розповів мені всю правду? — знову запитую я. — Нічого не наплутав?

— Навіщо мені плутати? Адже моя служба в американців скінчилася.

— Чому так несподівано?

— Через убивство Младенова. Я хотів це звалити на тебе. Звідки мені було знати, що американці підслуховують квартиру цього дурня!

— І коли тобі це стало відомо?

— Перед тим, як я вирушив сюди. «Не треба було робити цього», — сказав Вільямс, давши мені останні розпорядження. Вони чекають, поки закінчиться операція, і потім зажадають від мене докладних пояснень…

— А навіщо тобі було вбивати Младенова?

— Це моя особиста справа.

— Слухай-но, Кралев!..

— Тому що я завжди керував Центром, лишаючись у затінку. З приходом Младенова нічого не змінилося…

— Отже, з благородних поривань: заради слави й чекової книжки. Схоже на тебе…

— Не всім же бути такими дурнями, як ти, що працюють тільки заради ідеї, — презирливо бурмоче він.

— Авжеж… А тепер одвернися й помилуйся краєвидом на море, поки не почуєш, що я завів автомобіль. Інакше… Ти мене розумієш…

— Ліда… — вимовляє Кралев.

Спочатку я був подумав, що він нагадав мені про нашу домовленість, та раптом бачу, як жінка виходить з «ягуара» й невпевненими кроками прямує до нас. Погляд її скляний, обличчя бліде й непорушне. Лише тепер я помічаю, що вона п'яна, бо доти не звертав на неї уваги.

За цю мить я міг би поплатитися життям. Кралев знагла кидається мені під ноги, я втрачаю рівновагу й перевалююсь через нього. Він блискавично налітає на мене й намагається вихопити маузер, та я чекав цього моменту і, упершись спиною в землю, щосили садонув ногами його в лице.

— Повернись на своє місце! — наказую. — Туди, де стояв! І облиш ці жарти, бо…

Кралев повільно задкує, не відриваючи погляду від пістолета. Він завжди ставився до людей недовірливо. Не зводячи з мене очей, — боїться, щоб я не стрельнув без попередження, — він ступає ще крок назад. Фатальний крок. Чується приглушений зойк і гуркіт каміння, що падає в провалля, а потім знову крик — уже позаду мене.

— Він упав! — волає Ліда.

— Хіба? — бурмочу. — А я й не помітив.

— Хто впав? — знову вигукує вона, дивлячись переляканими очима на море, що з глухим шумом плещеться за сто метрів од нас.

Вона ніяк не може отямитись. Нічого. Загибель Кралева розбурхає її. Я хапаю дівчину за руку й тягну до «сітроена», спокійно запевняючи, що, мовляв, ніхто нікуди не падав, а якщо і впав, то підведеться. Швидким поглядом прощаюся зі своєю таратайкою і помічаю на сидінні пляшку газованої води. Відкорковую її, кілька разів збовтую і, притиснувши пальцем горло пляшки, спрямовую струмінь води Ліді в обличчя. Вона намагається відхилитись од несподіваного водограю, та я продовжую обливати її славнозвісною вітелуаз, найкращою питною водою, поки Ліда не переходить на свій задерикуватий тон:

— Годі бризкатися водою!

— Скажіть «будь ласка»!

— Припиніть, чуєте!

— Гаразд, — погоджуюсь я, бо води у пляшці вже немає. — А тепер не вередуйте, — нам не можна гаяти часу.

— Куди ми їдемо? — запитує Ліда, ставши біля «сітроена».

— Це залежить од вас, — кидаю я.

Тепер моя увага прикута до старої таратайки. Востаннє сідаю за її кермо, здаю трохи назад, щоб од'їхати від «сітроена», потім повертаю до провалля, вимикаю швидкість і виходжу з машини. Поштовх — і мій старий ветеран летить у безодню.

— Куди ми їдемо? — повторює молода жінка, коли ми, усівшись в автомобіль, вирушаємо у зворотному напрямку.

— Ви перевірили те, про що я вам казав учора?

— Що треба було перевірити? — Вона обмацує рукою чоло. — Я почуваю себе так, наче я п'яна… Він увійшов до кімнати й чимось бризнув мені в обличчя… А коли я опритомніла, то побачила в його руці спринцівку. Недавно, коли ми зупинилися, він знову…

— Про все це ви розповісте у своїх мемуарах, — перебиваю я. — Ви довідались про пароплав?

— Ах, звичайно… — Вона знову кладе руку на чоло. — Справді, є наш пароплав… Він вирушає сьогодні десь о п'ятій чи о шостій годині.

О п'ятій чи о шостій — це не однаково, але що вдієш: вантажні пароплави — не пасажирські поїзди. Дивлюся на годинника. Вже на третю. А до Марселя кілометрів 260. Раніше п'ятої не встигнемо. Якщо ж Франсуаз спустить своїх «гончаків», — не встигнемо й після п'ятої.

В такі хвилини найрозумніше зосередитись на найближчому, а для мене таким найближчим є залитий сонцем відтинок шосе, який мені доведеться проминути в наступні секунди. Вдивляюся в стрічку шляху, що в'ється поміж надбережними скелями, намагаючись трохи відпочити, себто не думати, але й не заплющувати очей.

— Думаєте, встигнемо? — запитує жінка.

Зараз я ні про що не думаю, тому промовчую.

— Якщо ви мене врятуєте, я буду вдячна вам усе життя, — додає вона через деякий час.

Бідна, їй здається, що все це зроблено тільки заради її порятунку. І взагалі вона, мабуть, не дасть мені відпочити.

— Заради чого ви пішли на такий ризик? — не вгамовується Ліда.

— З гуманних почуттів.

— А я гадала, що ви скалічена людина…

— Скалічена?

— Так. Гадала, що вам ампутували почуття, якщо вони у вас були.

— Найвірогідніше, що їх у мене ніколи не було, — відказую я, дивлячись на шосе.

— Я була впевнена, що ви холодна людина… — веде далі Ліда. — Цинічна й холодна, як плазун…

— Дякую, — киваю головою. — Давня істина: якщо не догоджаєш почуттям інших, значить, ти холодний і цинічний.

— Ви так зухвало повелися зі мною в Парижі… Чому ви так ставилися до мене?

— З виховною метою, — сухо відповідаю я. — Хотів примусити вас збагнути деякі явища.

— О, ви знову стаєте люб'язним, — зауважує вона, не знайшовши, що відповісти.

У мене немає бажання розмовляти. Натискаю на педаль акселератора.

________

Коли я вийшов з телефонної кабіни, на обличчі в мене, крім утоми, напевно, було відображено ще щось, бо Ліда полишає на стойці каву, підходить і бере мене під руку.

— Відплив?

— Щойно.

Сідаємо в автомобіль і їдемо до Старої пристані. Якщо протягом кількох хвилин не знайдемо ніякого виходу, мені доведеться звільнитися від свого багажу й шукати десь сховище, бо Франсуаз уже напевно зчинила тривогу.

Зупиняю «сітроен» аж на причалі. В тихій чорно-зеленій воді ліниво погойдується кілька моторних човнів. Мій вибір падає на лискучий чотиримісний «ведет».

— Бажаєте зробити приємну прогулянку? — запитує юнак, що палить поруч на пристані. — Двадцять франків за годину.

Киваю головою. Власник підтримує човна за линву, допомагаючи нам пройти всередину. Потім збирається й сам залізти в човна.

— І ви також? — підводжу на нього брови.

— Аякже! — дивується власник човна.

— Дуже просто: прогулянка без третього. Інакше за віщо платити двадцять франків?

— Ви знаєте, скільки коштує цей «ведет»? — самовдоволено запитує юнак.

— А ви знаєте, скільки коштує он той «сітроен»? Візьміть ключі!

Кидаю йому ключі від автомобіля. Юнак машинально ловить їх. Трохи подумавши, він махає рукою:

— Згода. Сподіваюсь, ви умієте правувати?

— Не хвилюйтесь. Я не буду захоплюватися.

— Майте на увазі: човен швидкохідний…

Він, звичайно, не здогадується, що саме через це я й розпочав з ним торг. Заводжу мотор і, не поспішаючи, вирулюю з затоки пристані. Потім звертаю за хвилеріз із маленьким маяком, проминаю похмурі башти фортець Сен-Жан і Сен-Ніколя і даю повний хід. Легкий «ведет» стрімко несеться по спокійній поверхні моря, задерши вгору ніс, наче збирається злетіти. Ззаду повільно віддаляються будівлі міста, незабаром видніються лише темні обриси кафедрального собору праворуч, а ліворуч, високо на горбі, стримить силует Нотр-Дам де ла Гард зі скульптурою мадонни.

Ліда сидить поруч, спостерігаючи за моїми маневрами, і в ній дедалі посилюється почуття впевненості в собі.

— Он той пароплав, — кажу я, показуючи на темну пляму в далечині, що випускає вгору дим.

За півгодини ми вже наближаємося до пароплава. На чорній кормі виразно видно білий напис: «Вітчизна». І хоч для нас тепер цей напис майже символічний, я все одно пильно позираю назад. Там, дуже далеко, показалася чорна цятка, вона рухається з блискавичною швидкістю.

— Це женуться за нами? — запитує Ліда, перехопивши мій погляд.

— Напевно. Та ми їх випередимо.

— А як же ви повернетесь назад?

— Навіщо мені повертатися?

— Адже вас у Болгарії судитимуть!

— Побачимо, — відказую я. — Якось улагодимо це питання.

Пароплав уже зовсім близько. На палубі з'юрмилися люди, стежачи за моїми маневрами.

— Тримай стерно! — наказую Ліді.

Відтак підношу догори руки й подаю сигнал. Через дві хвилини пароплав притишує хід. Сідаю знову за стерно й підпливаю до борту.

— Цікаво, хто ж ви такий? — чую голос молодої жінки, звернений до мене.

— Я інколи й сам задаю собі таке запитання, — відповідаю я, підводячи голову.

Високо над нами на чорному тлі блищать білі літери: «Вітчизна». А трохи далі двоє матросів уже спускають трап.

Богомил Райнов

НЕМА НІЧОГО ЛІПШОГО ЗА НЕГОДУ

Перекладено за виданням: Богомил Райнов. Няма нищо по-хубаво от лошото време. — София, Народна младеж, 1968.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Така заплутана історія, як оця, може починатися у сто різних способів. Але саме нинішня почалася чеканням.

Мені доводилося чувати про радісне чекання, однак не певен, чи є люди, яким воно подобається. А коли після безсонної ночі настає спекотливий день і страхітливо болить голова, чекання обертається на муку, навіть для таких, як я. Тоді караєшся сумнівами й уявляєш неймовірні речі. Наприклад, що людина, якої ждеш, не прийде. Або прийде пізно, що в даному разі майже однаково.

На перший погляд чекання видається простою справою: сидиш собі й ждеш. Взагалі це мистецтво — нічого не робити, не псувати собі нерви і не думати весь час про те саме: що сьогодні понеділок і що один пропущений понеділок може все зіпсувати. Мистецтво чекати… Проста справа, але якщо не володієш нею, можеш опинитися в чорта на рогах. Як свого часу опинився Старий тільки через те, що не міг витримати до кінця. Не міг висидіти, нічого не робивши. Сидіти і чекати.

Отакі думки кволо снувалися в моїй голові, поки я сидів під синім парасолем кафе, ковтаючи прохололу каву — третю чашку підряд, — роздивлявся на майдан і тарабанив пальцями по столі.

У кафе лише п'ять столиків, вони притулилися на півзогнилій дерев'яній терасі, один бік якої впирається в тротуар, а другий загрозливо висне над водою. Незручність цієї руїни не стільки в тому, що будь-якої миті може завалитися в брудно-зелену рідоту каналу, скільки в тій обставині, що вона міститься на рівні вулиці і не дає мені жодних переваг для спостереження.

Майдан малий, захаращений ятками з бананами та апельсинами, купами порожніх ящиків, забитий галасливими продавцями і строкатою юрмою. Діється це у Венеції, десь близько дванадцятої години, і волога спека стає нестерпною, хоча ще тільки кінець травня.

Всівшись у затінку синього парасоля, я страждав не так від спеки, як од нескінченного вировиська перехожих, що продиралися крізь лабіринт яток. Вони не те що дратували мене, але надто часто затуляли вхід до будинку на протилежному боці, де мусила з'явитися людина, на яку я чекав. Будинок цей — стара двоповерхова споруда з пожовклим від дощів мармуровим фасадом. І тому парадні двері здаються зовсім новенькими. Вони пофарбовані в зелений колір, і на них блищить показна латунна табличка з іменем господаря. З-за мого столика це ім'я не можна прочитати, навіть коли його не затуляють голови й капелюхи. Мені, одначе, воно добре відоме й так. Не боюся й забути, оскільки часто, не без лайки, повторюю його нишком.

Я приїхав до Венеції сьогодні рано саме для того, щоб застати пана Антоніо Тоцці, перш ніж він піде з дому. За домовленістю, він мусив бути в себе до дев'ятої години, а коли я натис кнопку його дзвінка, ще не було й восьмої.

— Мені потрібен… — розпочав я фразу, заздалегідь складену з убогого запасу італійських слів.

— Пана Тоцці немає вдома, — перебив слуга, кинувши на мене швидкий оцінюючий погляд.

— Мені призначено зустріч… — увів я в дію другу завчену фразу.

Замість відповіді слуга знову окинув поглядом мою особу.

А моя особа, між іншим, мала далеко не блискучий вигляд. Костюм не те що зовсім непристойний, але таки пожмаканий, і комір білої сорочки, певно, втратив свіжість. Пан Тоцці, як свідчила табличка, був адвокатом, отже, слуга, мабуть, подумав, що я прохач і прийшов до господаря в якійсь марудній судовій справі.

— У мене зустріч із паном Тоцці, — наполягав я.

— Це неможливо, — сухо відказав прислужник. — Пан зараз у суді. Він не міг призначити вам зустріч.

Від хазяйської самовпевненості цього слуги я просто казився, але коли треба, я міг бути і терплячим.

— Коли, гадаєте, він може повернутися?

— Не знаю, — так само сухо промовив прислужник і просто перед моїм носом зачинив свіжопофарбовані двері.

Отже, мені не лишалось нічого іншого, як улаштуватися на терасі кафе, замовити собі якесь питво і чекати. Якщо пан Тоцці справді пішов до суду, він мусить повернутися. Якщо ж, усупереч твердженню слуги, він удома, то повинен коли-небудь вийти.

Близько десятої години я спробував про всяк випадок повторити операцію. Цього разу прислужник ледь прочинив двері і, не чекаючи моєї репліки, пробурчав:

— Ні, пан Тоцці ще не повертався. І хряпнув дверима.

Тим-то я сиджу й чекаю. Не можу навіть переглянути план міста, що його придбав на вокзалі, бо треба пильнувати зелені двері. Мушу повністю віддатися мистецтву — нічого не робити, зовсім нічого, навіть не псувати собі нерви й не думати про те, що сьогодні понеділок і що цей утрачений понеділок може сплутати все на світі.

До сусідніх столиків сідають люди, випивають чашечку кави і йдуть собі. Натомість приходять інші. Моя кава, певно, зовсім прохолола. До того ж це вже третя чашка, через те я замовив мартіні, намагаючись не зводити ока з темного прямокутника дверей. Або ввійде, або вийде. Питання тільки в тому — коли? Авжеж, коли нарешті?

Час од часу повз мене із рипучим торохтінням пропливає моторний човен, і тоді вода в каналі закручується важкими хвилями, а напівзогнила тераса погрозливо розхитується.

Десь близько першої я помічаю чоловіка середнього віку, в темному смугастому костюмі, з плескатою текою під пахвою, що зупинився коло будинку навпроти. Не встиг він підняти руку до дзвоника, як я вже лишив на столі заздалегідь наготовлені гроші і хутко подався через майдан. Я поспішав щосили. Юрма ще й досі метушилася поміж яток, і, поки я проклав собі шлях і дістався до дверей, чоловік уже ввійшов. У свою чергу, я натис кнопку. Прислужник з'явився тільки після другого дзвінка і лише для того, щоб одразу ж зникнути.

— Заждіть-но… — застережливо проказав я, спритно просунувши черевика у щілину між дверима й одвірком.

Слуга з неприхованою зневагою глянув на мій нахабний черевик, що зашкодив йому виконати лакейський обов'язок. Черевик справді давно вже не бачив щітки.

— Заждіть-но, — повторив я. — Негайно передайте своєму хазяїнові, що його хоче бачити пан Анрі з Бордо.

— Тільки тоді, як зачиню, — зверхньо проказав прислужник.

Нічого не вдієш, я прибрав ногу і приготувався чекати, бо підозрював, що цей тип від злості баритиметься найменше чверть години, перш ніж доповість. Добре, що дзвоник поруч.

Але скористатися дзвоником не довелось. Невдовзі слуга відкрив так само неприязно, але вже примирливіше, завів мене у прохолодний мармуровий передпокій старого будинку.

Пан Тоцці зустрів мене в кабінеті, привітно вигукнувши французьке «здоров, давній друже!», обома руками щиро потис мою правицю і взагалі виявляв надмірний ентузіазм, якщо зважити, що хвилину тому навряд чи знав про моє існування. Коли ж слуга вийшов, повне смагляве обличчя господаря враз прибрало серйозного, навіть трохи заклопотаного виразу. Він звів на мене мляві оливкові очі

Я волів би сказати, що коли була домовленість, її слід дотримуватися, і якщо у пана Тоцці доволі вільного часу, то це ще не дає підстав марнувати час інших. Але досвід навчив мене тримати при собі репліки, од яких немає користі.

— Я прийшов од Мартена. Він знову овдовів.

Вістка про лихо, яке спіткало незнайомого Мартена, не дуже засмутила пана Тоцці. Він машинально кивнув, неначе іншого не сподівався.

— Гаразд, гаразд, зробимо для бідолахи все, що в наших силах, — якось неуважно відказав господар, з чого можна було зробити висновок, що він збирається чи то знайти нову дружину для бідолахи Мартена, чи то воскресити небіжчицю.

Замість того пан Тоцці підійшов до полиць з книгами, видобув грубий том, просунув руку в отвір, і полиці тихо розійшлися, відкривши дверцята секретного сейфа. Господар одімкнув сейф, не довго шукаючи, дістав чималенький пакет, потім знову замкнув сейф, повторив усю маніпуляцію. І тільки після того, як полиці стали на місце, подав мені конверт. Я розірвав його і витяг бельгійський паспорт. У паспорті на ім'я Альбера Каре була вклеєна моя фотографія. То не моє ім'я, та хіба це так важливо? Я ніколи не мав справжнього імені. В конверті я знайшов інші документи — ведійські права на ім'я того ж таки Альбера Каре, якісь квитанції, а також чималу суму грошей в італійських та бельгійських банкнотах. Поки я нашвидку розкладав усе це по кишенях, пан Тоцці провадив байдужим службовим голосом:

— Зараз я одішлю прислужника і дам вам валізу з речами. Ви можете доїхати катером до площі Святого Марка, це третя зупинка звідси. Раджу оселитися в готелі «Луна»[1], я зразу ж замовлю вам номер по телефону. Гадаю, що це все.

Як на мене, це зовсім не все. Одначе для пана Тоцці тими словами вичерпувалося його завдання.

— Та сідайте ж… — схаменувся він.

Хазяїн вийшов у коридор, і за хвилину я почув його розмову з прислужником. Невдовзі він повернувся, несучи невелику гарну валізу:

— Ось ваш багаж. Мабуть, можете йти.

Пан Тоцці мовчки провів мене до дверей. Перш ніж попрощатися, він побажав мені удачі своїм безбарвним голосом, але втримався від висловлювань на взірець «до побачення». Я також. У цього чоловіка дуже неприємний прислужник.

________

Зовні готель «Луна», попри свою романтичну назву, видався мені непривабливим. Однак перше враження іноді вводить в оману. Похмурий, поїдений вологою фасад приховував витончені салони з мозаїкою і дорогими килимами, мармурові сходи, світлі кімнати з сірими шпалерами, дорогі меблі й ванни з блакитного фаянсу. Одну з тих кімнат, з вікнами на сусідні старовинні палати, замовлено для пана Альбера Каре.

Я швидко роздягнувся і став під душ, аби перевірити, як холодна вода тамує головний біль. Потім дістав з валізи чисту сорочку, новий сірий костюм і чорні черевики, вдягнувся, розклав гроші й документи по кишенях і вийшов на вулицю.

За п'ятнадцять хвилин до третьої я вже сидів біля столика на терасі кафе на площі Святого Марка і замовляв собі каву, хоч усе моє єство прагло не кави, а соковитого біфштекса зі смаженою картоплею. Закурив сигарету й одпив ковток гарячої рідини, чим власне її і вичерпав, бо в Італії подають каву тільки на один ковток. Потім огледів площу і знову заглибивсь у свою звичну роботу: чекання.

Інший на моєму місці й за інших обставин, певно, заходився б вивчати архітектурні пам'ятники навкіл, що були, мабуть, дуже видатні, оскільки навіть у мені пробуджували неясні асоціації з давно баченими листівками. Та цього разу я не відчував ніякого інтересу до церков, дзвіниць і палаців. Уся моя увага була прикута до аркади праворуч, де мав з'явитися чоловік у білій панамі, темних окулярах і з фотоапаратом «ролейфлекс» через плече.

Тінь під аркадою майже чорна. Майдан, тихий і розпечений, виблискує мармуровими плитами під немилосердним сонцем. Лише група затятих туристів, нехтуючи спекою, годує голубів і фотографує один одного, аби задокументувати свої тісні взаємини з голубами і Венецією. За столиками у кафе нема нікого, коли не рахувати двох літніх жінок у мереживних сукнях та солом'яних капелюшках, які так само сидять у тіні аркади.

Рівно о третій з правого боку з'явився чоловік. Він ішов поволі, неуважливо роздивляючись вітрини, неначе тільки й думав, як згаяти час. Я впізнав його здалеку, ще раніше, ніж зміг розгледіти фотоапарат «ролейфлекс». Упізнав його ходу — характерне, ледь помітне накульгування на ліву ногу — і манеру тримати руку, заклавши пальці під пасок штанів.

«Любо!» — захотілося мені гукнути, коли чоловік зовсім наблизився. Та, звісно, не вигукнув, цього мені ще бракувало — гукати, але тільки цієї миті збагнув, скільки місяців прожив без жодної близької людини.

Чоловік у панамі також помітив мене здалеку, однак пройшов далі, не звернувши на мене уваги, й зник під аркадами ліворуч. Я розрахувався, закурив ще одну сигарету і, не поспішаючи, пішов у тому ж напрямку.

— Любо! — неголосно покликав я, наздогнавши чоловіка в панамі на Кале Ларга.

— Ви помилились, — промовив той і ледь усміхнувся. — Робер Леру. Бельгієць за національністю, фотограф за фахом. А ти?

— Також бельгієць. Альбер Каре. Можеш звати мене «мон шер Каре»!

— Гаразд. Давні знайомі з Брюсселя! Ти, власне, в якій справі?

— У тій же, що й ти.

— Про інше питаю.

Знаю добре, про що він питає, але не можу витримати цього ділового тону після цілого року розлуки, та ще й тоді, коли на порожній вулиці немає й душі.

— Торгівля. Особливо мене цікавить скло «мурано».

Любо кивнув.

— А я готую фотоальбом для одного бельгійського видавництва.

Він замовк, неначе не мав нічого більше сказати мені, пішов далі, я теж рушив з ним, і ми крокували якийсь час мовчки у вузькій тіні попід старими будинками.

— Щось твій вигляд мені не подобається, — зауважив я.

— А хіба що?

— Надто діловий. Видно, на тебе погано впливає спека.

— Не спека, брате, — усміхнувся Любо. — Справи. Все пошиваюсь у дурні.

— А де ж отой твій девіз: «Зі мною нічого не бійся»?

Любо знову ледь усміхнувся.

— Ніде. Забув його. Гарний девіз, тільки от забув його.

Я не заперечив, і ми мовчки йшли далі у вузькій тіні край потемнілих од часу фасадів. Я завжди дотримуюсь принципу: коли хто кисне — не чіпати, поки минеться.

— Які одержав інструкції? — згодом запитав Любо.

— Маю одержати їх від тебе.

— Ти зовсім не в курсі справ?

— Зовсім.

— Дарма. Усе, що я знаю, можна розповісти кількома словами. Почалося з якогось Ставрева. Працівник зовнішньої торгівлі. Постійний контакт із представниками закордонних фірм. Його завербувала американська розвідка в перші роки після Дев'ятого вересня, але ніколи ні для чого не використовувала. А оце шість місяців тому до нього прийшов представник західного підприємства «Зодіак» і передав пароль, що його Ставрев навряд чий сподівався колись почути, а разом з паролем — радіостанцію та інструкції. Ото й усе.

Любо витяг з кишені зім'яту пачку «Кента» й подав мені.

— Як це «все»? — запитав я, машинально беручи сигарету.

Мій друг також узяв сигарету і зупинився на мить, аби клацнути запальничкою.

— Все, — повторив він, коли ми закурили і знову пішли вузькою стежкою тіні. — Хочу сказати, це все, що я знаю.

— Коли спіймали Ставрева?

— Його не ловили. Сам прийшов до нас. Людина стільки років жила спокійно, здобула якесь становище, і раптом — на тобі, радіостанція! Звичайно, кілька днів нервував і вагався, але, зрештою, все-таки прийшов й усе розповів. Втім, за нашою порадою, він і досі виконує одержані від агента інструкції.

— Ну, то ми маємо все-таки дві лінії, — зауважив я. — Той, хто вербував Ставрева, і той, хто відновив зв'язок.

— Одну лінію! — поправив мене Любо. — Отой, перший, був військовим з американської місії, і сліди його давно загубилися. Може, навіть і помер. Одна стежка: Карло Моранді, чиновник відділення «Зодіаку» у Венеції.

— Ну, все-таки…

— Аякже, все-таки… Тільки на практиці це «все-таки» — нуль без палички.

Ми дійшли до якогось каналу. В тіні від наріжного будинку стояла мармурова лава.

— Давай посидимо тут, — запропонував Любо.

— Я волів би деінде. Вмираю з голоду.

— А я від спраги, — пробурчав мій друг, сідаючи на лаву. — На жаль, у нас обмаль часу. Ввечері пригостимося.

Я сів з ним, востаннє затягся сигаретою і пожбурив її у непорушну воду каналу. Глибоку, непрозору воду, смарагдово-зелену під навскісними променями сонця і чорно-синю в затінку.

— Відколи ти тут? — спитав я.

— Та вже близько трьох місяців. Три місяці із загальним рахунком — нуль. Мені досить важко було вистежувати цього типа. І все ж, гадаю, вивідав усе, що можна було.

Любо замовк, і мені стало ясно, що добуті відомості не варто й переказувати.

Він поліз до кишені, дістав кілька фотознімків і подав мені один з них.

— Палац Дожів та Моранді на додаток, — пояснив він. — Гарний знімок?

Я знизав плечима й придивився до фотографії.

— Мені слід було б стати фотографом. У фотографії мені щастить більше, ніж в іншому.

Біля палацу виднілося кілька постатей.

— Хто з них Моранді? — запитав я.

— Отой, із жінкою.

«Отой, із жінкою» був чоловік середніх літ, низький, але набундючений, як індик, з тонесенькими вусиками, у зсунутому на потилицю кумедному капелюсі з вузькими крисами.

— Жінка в усіх відношеннях цікавіша, — сказав я.

— Так, але вона не грає. Власне, і Моранді, здається, вже поза грою. Чиновник середньої категорії. Бонвіван. Витрачає, може, трохи більше, ніж одержує…

— Отже…

— Отже, робить борги, нічого більше. Часто їздить у справах до Женеви, де є інші відділення «Зодіаку». Ніяких зв'язків, жодних натяків на стосунки з розвідкою.

— А та жінка?

— Вона не вакантна, — відказав Любо, беручи з моїх рук фотознімок. — Це його коханка.

— Ти пробував діяти через неї?

— Чекав на тебе. Вона, брате, продажна. Отже, небезпечно і марно. Проте спробував інше.

Він замовк і глянув на годинник. Потім підвів очі й лукаво підморгнув мені, точнісінько, як колишній Любо Ангелов, жартун і хитрун, якого друзі прозвали Дияволом. Тільки зараз у цьому підморгуванні було щось безпорадне, наче Любо більше бадьорився, аніж хвалився успіхами.

— Я встановив контакт із одним типом, на ймення Артуро Конті. Це довга історія, колись розповім. Конті працює в одній кімнаті з Моранді й приятелює з ним. Мабуть, знає його як облупленого.

— А якщо той Конті…

Любо з досадою махнув рукою:

— Облиш!

— Річ у тому, чи ти певен…

— Ні в чому я не певен. Хіба тільки в тому, що іншої можливості нема. Навіть більше, Конті виявився кмітливим. Одразу збагнув, який я покупець і який товар мене цікавить. Трохи повагався, більше для того, щоб набити ціну. Потім погодився.

— А наслідки?

— Сьогодні стане ясно. Він узнає, чим пахнуть гроші, а що я матиму — невідомо. Може, й пошле мене під три чорти, але іншого виходу немає. Три місяці марно згаяв…

Мій друг глянув на годинника й підвівся.

— Треба йти. Побачимось рівно о шостій. До того часу матиму відомості. Місце зустрічі: автобусна зупинка біля моста Свободи. Купи собі план і зорієнтуйся. А зараз, якщо хочеш їсти, йди цією вулицею, поки дійдеш до майдану Морозіні.

Любо злегка підняв руку на прощання і лише в цю мить щось згадав.

— Ти звідки, чи не з Франції?

— З Франції.

— Значить, упорався.

— Адже ти мій учитель…

— Не підлещуйся, — усміхнувся Любо. — Не було б мене, був би інший. В усякому разі, я радий, що ти справився… — І без ніякого зв'язку додав: — А в мене, брате, син. Уже п'ять місяців.

________

Майдан Морозіні мав не дуже венеціанський вигляд — у його пейзажі бракувало каналів. Зате було кілька кафе. Я влаштувався у затінку під синьо-білим смугастим тентом і зосереджено, намагаючись не здаватися дуже голодним, уминав міланську котлету з величезною порцією спагеті.

Незважаючи на ранній час і спеку, на терасі кафе сиділо кілька нероб і дві-три компанії туристів. Присутні не обтяжували мене надмірною увагою, коли не рахувати кельнера, який усе крутився поблизу, сподіваючись на нове замовлення. Аби зробити йому приємність, я попросив якийсь десерт і вийняв з кишені план міста. Маршрут виявився простий. Треба сісти на катер біля моста Академії і зійти на кінцевій зупинці. Уся дорога, певно, забере тридцять хвилин. А зараз минула тільки четверта. Отже, протягом півтори вільних години єдиною моєю роботою буде споживання жалюгідного десерту. І, звісно, чекання.

«Ти звідки, чи не з Франції?» — запитав друг.

«З Франції».

Що криється за цією короткою відповіддю, відомо тільки мені, і скільки вольт напруги й досі ношу в собі, це теж знаю тільки я сам. Після такої операції, як моя французька, зовсім не завадила б невеличка пауза, аби міг охолонути мотор. Я вже майже уявляв оту паузу в спокійних межах короткого відпочинку на Золотих пісках… Гарно відпочивати на початку літа, коли сезон ще не почався і море ще прохолодне. Я просто вмираю за таким свіжим морем, бо воно дає мені право з чистою совістю вилежувати до обіду в ліжкові, а по обіді вештатись де заманеться, не боячись, що іноземці на кожному кроці наступатимуть тобі на нові черевики. Нема нічого ліпшого від відпочинку на морі, особливо коли купаєшся у ванні.

Так, я вже бачив її, оту червневу паузу, коли ми з Лідою дісталися на борт «Вітчизни». Пароплав був уже за межами французьких територіальних вод і прикордонний катер, що переслідував нас, навіть не завдав собі клопоту підплисти до судна, а звернув кудись убік, удавши, нібито поспішає в зовсім іншій справі.

Капітан виявився діловою і кмітливою людиною й одразу забезпечив мені радіозв'язок. До пізньої ночі передавав я подробиці завершення свого завдання. І настільки зморився, що навіть не пам'ятаю, як дійшов до каюти, — напевно, заснув на ногах, ще коли мене проводжали туди.

— Ну, нарешті! — вигукнула Ліда, коли наступного дня при обіді я з'явився на палубі. — Значить, вас не заарештували?

— За що мене арештовувати? — запитав я, не прочумавшись.

— Хіба ж ви не емігрант?

— А, звісно! — згадав я. — Я покаявся, і люди виявили гуманність. Взагалі так-сяк уладнав справу.

Вона недовірливо подивилася на мене. Потім нахмурилася:

— Ви, здається, дурите мене.

Я не встиг нічого заперечити, бо в цю мить підбіг якийсь матрос і сказав, щоб я негайно йшов у радіорубку. Я чекав, що з Центру вимагатимуть якихось додаткових подробиць. Але радіограма була зовсім іншого змісту. Одне слово, край мріям про червневе вилежування на узбережжі синього моря. Початок нової операції, повної невідомих величин, точніше, операції, яка складалася з самих невідомих. Одна тільки адреса, один пароль і єдина зустріч з кимось кожного понеділка, тільки в понеділок, точно о третій годині.

Того ж дня зразу по обіді я зійшов у Неаполі, не встигши пояснити Ліді, що майже не мав наміру кепкувати з неї.

І ось я перед початком операції. Невідомі величини зникли, але вщ того легше не стало, бо справа видається просто безнадійною. Власне, вже з самої радіограми я зрозумів, що робота буде складна. Не з тексту, в якому не було ані слова, а з того, що мене вводили в дію, навіть не дочекавшись, поки охолоне мотор, і не проінструктувавши належним чином.

Я помітив напис на порожній пластмасовій вазочці і тільки тоді збагнув, що десертом, який я так неуважливо з'їв, було не що інше, як знамените «джелаті[2] Мотта». В ту ж мить кельнер, який настирливо крутився поблизу, догідливо запитав:

— Може, кави?

Я ствердно кивнув, аби не засмучувати його.

— Велику чи малу?

— Велику, — одказав я з тією ж метою.

Він умить приніс каву й подався прислужувати до сусіднього столу, де група літніх англійок, обклавшись конвертами та кольоровими листівками, заглибилася в письмову роботу.

«Джелаті Мотта, — повторював я механічно, — джелаті Мотта», — думаючи зовсім про інше, а саме, що час вже на пенсію. То пусте, що мені немає й сорока. Наша професія нагадує роботу пілотів надзвукових літаків. Надмірні перевантаження. Передчасна спрацьованість. Після того можеш стати доповідачем у квартальній організації[3]. Або читати газети в скверику. Або просто йти під три чорти.

Ще не так давно, розпочинаючи яку-небудь складну операцію, я трепетав, наче шахіст, що сідає за партію з небезпечним суперником. Дурниці. Трепет був набагато сильніший і зовсім інший. Не запал гри, а холодна рішучість, наполеглива й обачлива водночас, готовність іти до кінця. Я тренував у собі цю готовність ще тоді, коли бродив по прикордонних пагорбах разом із Старим та Любо Дияволом. «Зі мною нічого не бійся!» — казав Любо. І я йшов, хоча й боявся, і, боячись, набував майстерності долати страх.

Так, але відтоді стільки води збігло і вже самому Любо час на пенсію. «У фотографії мені більше щастить. Було б стати фотографом». Трьох місяців виявилося досить, щоб увірвався йому терпець і він зв'язався із здирником, що видурить у нього гроші за два-три незначні чи явно фальшиві повідомлення. «Немає іншого виходу». Сьогодні немає, а завтра може бути. Завтра може виникнути якийсь важливий і надійніший доказ, ніж повідомлення цього випадкового інформатора, що його, це також не виключено, підіслали навмисне, аби впіймати тебе на гачок.

Мої думки поступово спрямовувалися до роботи, і це почасти повернуло мені впевненість. Отже, я ще був у нормальному стані. Навіть головний біль притамувався. Але чим більше я думав про справи, то чіткіше усвідомлював, що мені бракує навіть найелементарніших умов для виконання завдання. Я не можу нічого вирішувати, поки не одержу від Любо якихось відомостей, поки не познайомлюся з наслідками його спостережень протягом цих трьох місяців, навіть хай ці спостереження на перший погляд не варті й мідної копійки.

Оте трохи, що я знаю, може лише заплутати мене. І зовсім незрозумілою є неузгодженість між директивою Центру і діями Любо. Директива — до того ж єдина — вимагала «граничної обережності». А Любо в той же час торгувався з якимсь непевним суб'єктом, посилаючись на те, що немає іншого виходу. Хіба в Любо с точніші директиви? Може, суб'єкт не такий вже й непевний? Може… Може… Треба чекати зустрічі.

За хвилину до шостої я вже був на автобусній зупинці «Міст Свободи». Навмисне прийшов тільки на хвилину раніше, аби не стовбичити тут надто довго і не привертати уваги, хоча чекання на автобусній зупинці — не така вже й підозріла річ.

Міст ліворуч од мене поволі піднімається над рівнем шосе, аби далі пройти вже високо над залізницею і перекинутися над морем білою смугою, довгою і рівною, зіпнутою над синьо-зеленою широчінню води. З міста їхав автобус, зморено гуркочучи на другій передачі, й раптово зупинився поряд зі мною. Нечисленні пасажири посідали. Водій глянув на мене, неначе спонукаючи: «Ну, давай, чого спиш!» Але я вдав неуважливого, і тоді він несподівано прибавив газу й рушив до Местре. Якусь мить я дивився услід важкій машині, потім повернув голову і помітив Любо.

Мій друг ще далеко, але я впізнаю його панаму й характерну ходу — з ледь помітним накульгуванням на ліву ногу. В ті часи, коли ми викурювали з гір диверсійні банди, куля влучила йому в ногу, і він став калікою, але наполегливістю й тренуванням майже відновив нормальну ходу і тільки ледь накульгував.

Любо неквапно йшов по мосту, заклавши долоню під пасок, неначе йому заманулося просто подихати повітрям. І все-таки я достатньо знав його, аби вловити по зовні недбалому поводженню, що він пильнує, хоче озирнутися, але не наважується. Замість нього це зробив я, однак на мосту, скільки сягало око, не було нікого, коли не рахувати гурту молоді, яка з галасом і сміхом наближалась протилежним хідником.

Любо був уже метрів за двадцять од мене, коли я помітив машину позад нього. Може, вона з'явилася там раніше, але тільки в цю мить я звернув на неї увагу. Чорний важкий «б'юїк», простий зовні, рухався з нормальною швидкістю, тому я й побачив його лише тоді, коли він раптово звернув просто на хідник. Любо озирнувся й ступив убік, але важка машина вдарила його крилом, збила з ніг і, відкинувши до парапету, промчала повз мене в напрямку до Местре. Якусь частку секунди перед моїми очима стояли довге бліде обличчя водія, напівзакрите великими дзеркальними окулярами, та фізіономія його сусіди — товста й підпухла, з вузькою сивою борідкою. Я спробував роздивитися номер машини, яка швидко віддалялася, але він був заляпаний, та і яка користь із того, машину ж напевно покинуть десь біля Местре, і навряд чи хто завдасть собі клопоту шукати убивць якоїсь невідомої людини.

Убитого оточив гурт цікавої молоді. Я ступив до них, неначе спонукуваний простою цікавістю.

Хтось побіг до телефону, а решта сперечалася: те вбивство справа мафії чи ні. За кілька хвилин вдалині почувся виск поліцейської сирени.

Я повернув назад, намагаючись не поспішати. Втім, я був не сам. Юнаки наздогнали мене, випередили й зникли у місті раніше, ніж з'явився фургон. Нікому не хотілось марнувати час на свідчення.

Я дійшов уже до краю мосту, коли повз мене промчала «швидка допомога» й поліцейська машина. Я обернувся, щоб побачити епілог. Ноші та біле простирадло…

Мені був потрібен телефонний довідник, але поки в цьому кварталі я знайшов кафе, збігло доволі часу. Всупереч моїм сподіванням, ім'я Артуро Конті в довіднику не значилося. Знайшов номер «Зодіаку». Але дзвонити туди небезпечно. І все-таки це єдина можливість.

— Прошу пана Конті!

— Пан Конті вже пішов. Хіба не знаєте, що робочий день скінчивсь! — відказав портьє невдоволено.

— Вибачте, але мушу передати йому дещо спішне. Я щойно приїхав із Женеви. Будь ласка, адресу…

— Адресу… адресу… — так само невдоволено бурчав портьє.

Однак пальці, напевно, вже гортали службовий список, бо трохи згодом я почув у трубці:

— Страда Нуова, 19.

Я відчував потребу трохи зосередитися й випити пива, але деінде. Взагалі після щойно вчиненої необачності вирішив стати гранично обережним. Портьє може забагтися перевірити, звідки дзвонили. Або він сам подзвонить комусь і повідомить, що Конті шукали в спішній справі. Не варто обтяжувати місцеву поліцію ще одним наїздом. Тим паче, що тут звикли мати справу переважно з потопельниками.

Я вийшов з кафе і на ходу зазирнув у план. Виявилося, що до Страда Нуова можна дістатися й пішки — річ майже неймовірна у цьому місті. Наближалася сьома. На вулицях було повно люду. Я пройшов по мосту Скальці, вибрався на привокзальний майдан і рушив праворуч, за людським потоком.

Будинок 19 на Страда Нуова — це проста чотириповерхова споруда з облупленим фасадом і жалюгідним входом. Проминув його без будь-якого інтересу й попрямував далі, аж поки не вийшов на якийсь майдан із пам'ятником і, що найголовніше, з кафе. Всівся на терасі й замовив пиво.

Смеркало. Фасади навколо майдану неясно темніли, але в центрі було ще видно, і там виділялися імпозантні обриси бронзового вершника. Якийсь полководець і взагалі історична величність на своєму бронзовому коні, судячи з бундючного вигляду. Зціплені щелепи і набурмосене чоло сміливця викликали повагу, і це наштовхнуло мене на думку справити йому поминки, для чого я замовив і другий кухоль пива.

Поволеньки смокчу пиво, видивляюся на майдан, який ховається в сутінках, і силкуюся одігнати деякі думки, аби тверезо й спокійно обміркувати наступні дії. Тільки от думки, що їх я хочу прогнати, надто міцно засіли в голові: покалічене тіло з переламаними ногами, розбита об кам'яний парапет голова з ледь помітною лисинкою і зім'ята панама, вже просякнута кров'ю.

«Тобі таки час на пенсію, — сказав я собі. — Раз став настільки вразливий, значить, час на пенсію». Оскільки ж ці слова не дають наслідків, знову скеровую свою увагу до пам'ятника. Тепер він увесь затінений, крім плечей і голови вершника із зціпленими щелепами та набурмосеним чолом. «Будьмо! — шепнув я. — І нічого пишатися. Тобі пощастило, що в твої часи не було американської розвідки. Інакше, поки ти хизуєшся на коні, тобі всадили б кулю в спину. Отож тримайся скромніше!» Ці дурниці також не принесли наслідків, бо саме в цей момент я почув шепіт Любо: «А в мене, брате, син, уже п'ять місяців».

«Ти маєш сина, — подумав, — тільки от син твій не має батька. І все-таки краще лишити по собі сина без батька, ніж не лишити нікого. Як, наприклад, я, хоча в мене також міг бути син, і не п'ятимісячний, а п'ятирічний. Але то інша історія».

І в пам'яті моїй спливло дещо з тієї іншої історії на зовсім коротку мить, бо в свідомості знову прозвучало: «Слухай, брате, у мене є син, уже п'ять місяців». — «Годі вже про сина», — сказав я. Треба було про це думати раніше. Треба було нарешті опанувати оте ремесло — уміння сидіти й чекати. Ти не зміг витримати сидіння й чекання. І пропав ні за цапову душу. Так само, як і Старий.

Я, звісно, дуже добре знав, що Любо володів тим ремеслом, і сказав усе це, аби припинити нашіптування на вухо, яке заважає мені зосередитися. Можливо, завдання виявилося непосильним для нього. Можливо, нерви в нього зносилися. Такі, як ми, часто зношуємось раніше, ніж лисіємо. Одначе ремесло він опанував. Принаймні свого часу. І це ремесло я, власне, перейняв саме від нього.

Я знову огледів майдан, але зараз він увесь потонув у неясних тінях. І в моїй голові також ворушаться неясні думки і неясні тіні. Тож, аби відчути що-небудь реальніше, я відгортаю манжет і дивлюся на годинник. Двадцять хвилин на дев'яту. Почекаю до десятої. Ні, чекатиму до опівночі. Але чому до опівночі? Може, не зовсім до півночі, але десь близько того. Коли буде менший риск зустріти небажаних відвідувачів. І коли людина напевне вдома. І не боятиметься, що саме тепер її хтось шукатиме.

Операція рискована. Майже настільки, як і вчинок Любо. Хіба що Любо міг не рискувати, а я змушений іти на риск. Любо навіть не був певен, чи той Конті щось знає, а я тепер це знаю. У мене є конкретне запитання, на яке Конті мусить точно відповісти. Досі на обрії бовванів тільки Моранді. Але Моранді не було в машині, я впізнав би його по фото. Значить, крім Моранді, з'явилося ще дві особи. Хто вони, можна було встановити тільки тоді, коли з'ясується., кому Конті повідомив про зв'язок із Любо. За умови, що Конті буде змушений говорити. Треба його примусити.

Маю час на чекання. І маю час для дій. Справа лише в тому, щоб не переплутати ці часи. Як сплутав їх Любо. І як свого часу сплутав Старий.

Ця історія із Старим сталася дуже давно, ще коли ми вистежували диверсійні банди в прикордонних районах. Якось ми засікли одну таку банду в покинутому млині. Саме світало, і ми не мали жодного уявлення, скільки людей затаїлося там, а нас було тільки четверо, через те Любо послав малого Савова по підмогу. Любо, Старий і я лягли за деревами. В якийсь момент один бандит з'явився у дверях, і Старий, всупереч наказу, вистрелив і влучив, але розколошкав вулик. Нас стали обстрілювати з вікон і крізь шпарини в стінах, а ми мусили берегти набої, ті зрозуміли, що нас тут жменька, й почали готуватися до прориву. Тоді Любо дав команду, і я поповз уперед і жбурнув «лимонку» в групу, яка скупчилася на порозі, а Любо тієї ж миті кинув гранату у вікно. Після двох вибухів запала мертва тиша. В нас не було більше гранат, а набоїв лишилося малувато. Треба було лежати й чекати підкріплення. Але ніщо не порушувало тиші, і Старий повторював: «Чого ми чекаємо! Хіба не бачите, й живої душі не лишилося». Він був злий і зморений цілонічним ходінням та пильнуванням і поспішав хутчіш спуститися в село. «Чого ми чекаємо?» — запитав Старий і, перш ніж Любо встиг зупинити його, підвівся, підбіг до дверей і тільки зазирнув усередину, як звідти вдарив автомат. Старий підігнув ноги, неначе щось упустив і нахилився підняти, але тільки охнув і впав на порозі. А невдовзі надійшло підкріплення.

Зараз Любо повторив його помилку. Через двадцять років. За двадцять років людина може доволі зноситися в такому ремеслі. Зноситися раніше, аніж почне рідшати волосся. І я знову бачу притиснуте до парапету тіло, і тім'я з ледь помітною лисиною, і пожмакану панаму. Обличчя його не видно, бо воно обернене до тротуару. І це на краще.

Кельнерка забирала гроші з сусіднього столика. Там сиділи літній чоловік і жінка, але я навіть не помітив, коли вони пішли. Казав же, що мені час на пенсію.

— Ви вже зачиняєте? — запитую.

— О ні, — відразу заспокоїла мене дівчина. — Ми працюємо до опівночі.

— А що можна з'їсти?

— Міланську котлету?

Я ствердно кивнув головою, хоча й міланська котлета може набриднути, коли її їсти двічі на день.

— І пива?

Я знову кивнув.

Отже, «працюємо до опівночі». Ну, а ми працюватимемо від опівночі й далі. Аби тільки посувалися справи. Робити свою справу — це найважливіше, пане Конті.

— Вам не смакує котлета? — несподівано почув я голос кельнерки.

— Навпаки, — відказую, кинувши швидкий погляд на майже не почату страву і порожній кухоль. — Але ця спека просто відібрала мені апетит.

— Так, нині була добра-таки спека, — погодилася дівчина. — Ще одне пиво?

— Краще кави. Чи маєте ви більші порції?

— Аякже. Подвійне еспресо.

Мені довелося випити три подвійних еспресо, аж поки велика стрілка мого годинника наздогнала малу на цифрі 12. Заплатив і підвівся без зайвого поспіху. І рушив у зворотну путь. Вулиці слабо освітлені і майже безлюдні. На Страда Нуова електрика щедріша і рух трохи жвавіший. Дістався до будинку № 19, увійшов, не озираючись, у жалюгідний під'їзд і почвалав по сходах, читаючи таблички на дверях. Ім'я Артуро Конті надибав аж на четвертому поверсі, двері ліворуч. Подзвонив спокійно — не дуже боязко і не дуже настирливо. Ніякого відгуку. Перечекав мить і знову подзвонив. Квартира здавалася нежилою. Про всяк випадок натиснув ручку. Двері відчинилися.

Я увійшов і безшумно зачинив по собі двері. Помацки знайшов ключ і так само тихо повернув його. Передпокій потопав у темряві. Запалив сірник і побачив просто себе відчинені двері. Наблизився до порога і зазирнув… Точно так, як свого часу Старий.

Сірник обпік мені пальці й згас І тут нова темрява. На вікнах, певно, щільні штори. Намацав біля дверей вимикач і крутнув його. Під стелею спалахнула десятками скелець старовинна люстра. Однак не вона привернула мою увагу. За п'ять кроків од мене на килимі лежала людина. Лежала долілиць, розметавши руки, немов хотіла спіймати щось тієї миті, коли смерть наздогнала її. Килим просякнутий кров'ю.

Я ступив ближче і обережно підняв голову мерця. Це був сивобородий товстун з «б'юїка».

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

П'ять хвилин відпочинку. І навіть більше. Вже декілька днів я живу майже як заможний нероба. Допізна вилежуюсь на постелі. Потім загадую принести мені сніданок і газети. Розважливо купаюся. Неквапливо вдягаюся. Мені нікуди поспішати. Попереду ще цілий день вештання без мети.

Оскільки мова зайшла про газети, мушу сказати, що обидва вбивства місцева преса описала точно так, як того слід було сподіватися. Повідомлення про нещасний випадок на мосту Свободи вичерпувалося десятком рядків. В ньому, крім інформації про наїзд, ще згадувалося, що покинуту машину знайдено десь за Местре і що провадиться слідство. Такі слідства відомі. Вони припиняються через рік за давністю, хоча їх взагалі ніхто не провадить.

Одначе покійного Конті уславили спеціальним репортажем. Зловісний вигляд помешкання на світанку, труп серед калюжі крові, догори дном перекидані скрині й шухляди, гіпотеза судового лікаря, розмова з місцевим комісаром і припущення, що грабунок був основним мотивом жахливого злочину. Факти викладалися з провінційним красномовством. Але попри галасливий репортаж, ця історія також була приречена на забуття.

Так чи інак виходить, що передчуття про наступні канікули мене не зрадили. Віднині я приречений на повний відпочинок, хоча й далеко від мальовничих околиць Варни, тієї перлини нашого Чорномор'я. Ще перед убивствами я передчував, що доручене мені завдання дуже складне. Тепер я переконався, що воно й дуже важливе, хоча й досі не можу зрозуміти чому. Всупереч нісенітницям, які описуються в романах, під час двобоїв між розвідниками трупи не падають на кожному кроці, як груші. Тут, як і скрізь, убивство є останнім заходом, до нього вдаються лише за виняткових обставин. Наїзд на Любо означав, що ті, хто його вбив, за всяку ціну хотіли запобігти якомусь важливому викриттю. Інакше вони задовольнилися б тим, що пустили по слідах Любо одного-двох детективів, які ознайомилися б з його біографією. Вони так боялися викриття, що не завагалися ліквідувати й Конті, якому, певно, не дуже довіряли. Посадили його в «б'юїк», аби розпізнати Любо, а тоді провели додому і віддячили йому в домашній обстановці. Так, усунувши покупця і продавця, вони одразу розбили комбінацію. Якби ліквідували ще й Моранді, вона, очевидно, була б зруйнована безповоротно.

Звичайно, ця найзагальніша гіпотеза породжувала безліч додаткових запитань. Коли б я зараз сидів у кабінеті генерала, можна собі уявити, якими репліками обстрілювали б мене полковник і безпосередній мій шеф. А потім генерал підняв би руку:

«Заждіть! Не треба цього перехресного допиту».

Вони, звісно, не мають наміру заплутувати мене, але полковник безжальний у своїй логіці і в педантичній пристрасті з'ясовувати все до найменших подробиць, а мій шеф полюбляє приказувати, що з мене вийшов би добрий розвідник, якби менше фантазував. Отже, першим його запитанням, певно, було б таке:

«Раз вони наважилися на крайній захід, то чому не ліквідували й Моранді?»

І влучить мені просто в око. А потім неуважливо погляне у вікно, ніби нічого і не говорив, і неначе розмова анітрохи його не цікавить, і взагалі він зовсім випадково опинився тут.

Полковник буде копатися в подробицях. Сірі його очі з трохи Недовірливим і допитливим виразом ледь примружаться, а пожовклий од тютюну палець націлиться мені в груди:

«Коли Конті повідомив про угоду, що її запропонував йому Любо? До чи після зустрічі з Любо?»

«Якщо він повідомив до зустрічі, навіщо треба було розпізнавати Любо, коли вони могли самі простежити ту зустріч?»

«Якщо він повідомив після неї, значить, уже розійшовся з Любо. Тоді в який спосіб відшукав його знову і спрямував «б'юїк» по його сліду?»

І таке інше, все в тому ж дусі, і такі все незручні запитання, немов тверді горіхи, що їх мусиш трощити зубами, повинен трощити, коли вже висунув певну гіпотезу.

В даний момент я вже знайшов відповідь на всі ці загадки, оскільки протягом останніх днів мав доволі вільного часу. Але хай тобі бог допоможе, якщо два десятки таких запитань несподівано сипонуться на твою голову під час наради, коли до неї ти не мав можливості нічого обміркувати завчасно. В таких випадках генерал розводить руками і каже співчутливо:

«Досить. Дайте людині подумати».

Та так співчутливо, що в тебе, коли ти виходиш у коридор, аж спина вкривається холодним потом. І вже вловлюєш голос полковника:

«Уяви себе на їхньому місці, уяви, що працюєш їхніми методами і що ти такий розумний, як і вони, — не менш, але й не більш».

А з другого боку голос шефа:

«Менше уявляй, а більше аналізуй беззаперечні факти. Фантазії, любий…»

Беззаперечні факти. Я зважую ці беззаперечні факти і так і сяк, розглядаю їх з усіх боків, як серію деталей і як єдине ціле, увесь цей час вештаючись по місту за юрмами туристів й удаючи щиру цікавість. Цікавість, одначе, не до Венер Тіціана, всупереч моїй вродженій повазі до жіночого тіла.

Відверто кажучи, я не люблю туристів. Але для таких, як я, дуже зручно розчинитися в тих натовпах, які з різномовним галасом тиняються туди й сюди, зустрічаються й розходяться, гойдаються в гондолах, човгають по мармурових сходах палаців, хижо націлюються фотоапаратами і кінокамерами на пам'ятники, товпляться перед магазинами сувенірів і, зморені, віддихуються під тентами кафе.

Надзвичайно зручно. Повна анонімність. Але за вигоди завжди доводиться розплачуватися. Тут усе живе з іноземців — банки, готелі, ресторани, музеї, торговці, гондольєри, священики, прохачі, навіть велика частина випадкових перехожих, які обмінюють запаси своїх відомостей про це чудове місто на абияке пригощення. Звідусіль на тебе чатують, на кожному розі підстерігають, скубуть тебе, пхають тобі в руки вхідні квитки й поштові листівки, змушують тебе купувати речі зовсім непотрібні й спритними несподіваними ударами спонукають стрибати з причалу в підступно наготовлені моторки, щоб прогулятися до Лідо.

Я покірно пройшов крізь усі випробування. Погойдувався в різних човнах під пекучим сонцем, крокував по безмежних палацових залах, лазив у темні підземелля, стовбичив біля картин і фресок, перехилявся зі дзвіниць та мостів і слухав залпи пояснень чичероне, який розправлявся з кожною пам'яткою п'ятьма готовими фразами. Я стоїчно пройшов крізь усі муки, може, тому, що весь час думав про свої справи.

«Раз наважилися на крайній захід, то чому не ліквідували Моранді?»

________

Моя туристична одіссея тривала два тижні. Я утримувався від будь-яких дій, що до них неодмінно вдався б за інших умов. Найважливіше — ніяких спроб переслідувати Моранді.

Такою є одна з можливих відповідей на питання. Може, не найбільш правильна, але достатньо ймовірна, щоб примусити мене певний час триматись осторонь єдиного виявленого сліду. Щоправда, намітився й інший — людина у дзеркальних окулярах, — однак зараз він губиться у невідомості.

Все-таки я не настільки заразився туристичною легковажністю, щоб не залагодити і кілька корисних справ. Найперше, встановив контакт із фірмою «Мурано». Ділова розмова, купа прейскурантів, деякі махінації з комісійними — ціла комедія розігрувалася з метою елементарної легалізації. По-друге, добувши в телефонному довіднику адресу, я візуально познайомився з підприємством «Зодіак» і помешканням Моранді. По-третє, з огляду на ситуацію, уточнив план своїх дій.

І ось знову понеділок. Понеділок, що так само минув у бездіяльних мандрах мармуровими сходами і мостами, але тільки протягом робочого дня. Робочий день у «Зодіаку» триває до шостої, а тому чверть на сьому я сів випити мартіні на терасі «Сирени» — кафе, яке, на моє щастя, було за два будинки від помешкання Моранді.

Майданчик біля кафе багатолюдний, на терасі також доволі народу, тож одноразове спостереження зблизька не дуже рисковане. Допиваючи другу порцію мартіні, помітив Моранді, — він прямував до свого дому. Такий же набундючений і в тому ж кумедному капелюсі з вузькими крисами. Моранді пройшов повз мій стіл, не звернувши ніякої уваги на публіку, й увійшов у дім. На сьогодні мені досить вартувати.

Та виявилося, що ні. За півгодини Моранді знову з'явився, цього разу він ішов у протилежному напрямку, наблизився до тераси кафе й несподівано звернув просто до мене. Він обминув мій столик, недбало відсунувши вільний стілець, і сів позаду.

Новоприбулий був своєю людиною в цьому закладі. Він обмінявся з кельнером словами про спеку й замовив подвійну порцію чінзано з льодом. Моя склянка була порожня, а відомо, суб'єкт, який нічого не споживає, видається підозрілішим за того, хто насичується. Через те я жестом покликав кельнера і замовив вечерю. Замовляв прискіпливо і з подробицями, формулюючи певні вимоги щодо якості м'яса й гарніру, і взагалі давав зрозуміти, що прийшов сюди не заради чорних очей господині, до речі, досить солідної віком і вагою.

Я помітив, що деякі кельнери тим пихатіші у ставленні до клієнта, чим менше вимогливий він до них. Вони уражені своєрідним мазохізмом і жах як люблять авторитетні розпорядження і вередливі забаганки. Мій офіціант належав саме до цієї категорії. Поки я замовляв, він тільки переступав з ноги на ногу, захоплено повторюючи «так, пане», «зрозуміло, пане», і, здавалося, ледве стримувався, щоб не відкозиряти. Але я не переборщував. Надмірності завжди призводять до протилежних наслідків.

Поки я вибирав багату закуску, Моранді випив другу порцію чінзано, а коли кельнер приніс мені м'ясо, замовив третю. Невдовзі з'явився й несподіваний десерт: приятелька Моранді, та сама, яку я бачив на фотознімку. Обоє за моєю спиною обмінялися звичайними привітаннями, після чого кавалер стиха зауважив своїй дамі за спізнення.

— Від цього ти тільки виграв, — незворушно відказала вона. — Випив зайву склянку чінзано.

Почулася нова репліка, і знову голос дами:

— Чінзано не хочу! Замов мені мартіні!

Розмова була досить елементарна, щоб її міг зрозуміти навіть такий іноземець, як я, і доволі нецікава, аби варто було її переказувати. З одного боку — спека, кравчиня, манікюрниця, а з другого — несформульовані, але ясно вловимі сумніви Моранді щодо способу, в який дама згаяла свій час.

Немов для того, щоб змінити тему, жінка запитала:

— Коли ти ідеш?

На жаль, Моранді промимрив якусь ухильну відповідь. А тоді, в свою чергу, запитав:

— Повечеряємо?

— Тільки не тут! Я хочу в «Ексельсіор».

— Та ну, не хочеться мені їхати аж на Лідо, — кисло заперечив кавалер.

Врешті вони подалися таки в «Ексельсіор». Коли проходили повз мій стіл, я проникливо оглянув обох. Цікаве видовисько. Поволі доїв котлету й гарнір, що прикрашав її.

— Чи добра страва, пане? — догідливо запитав кельнер.

Я поблажливо кивнув, аби не розбещувати його надміру. Потім випив каву, розрахувався й устав. Більше тут нема чого чекати. Постою на пристані коло Палацу Дожів, звідки відходять катери на Лідо. І куди повертаються.

________

Відомості з підслуханої в «Сирені» розмови були надто скупі й невизначені, але вони містили одне раціональне зерно: попереду подорож. Ця деталь, пов'язана з тим, що розповідав мені Любо про часті поїздки Моранді до Женеви, примусила мене наступного ранку податися на вокзал і уважно вивчити розклад. Єдиним прямим сполученням Венеція — Лозанна — Женева був швидкий пообідній поїзд. Є, одначе, й інші варіанти — з пересадкою в Мілані. Логічно припустити, що ділова людина, яка подорожує часто й у справах, користуватиметься найшвидшим і прямим сполученням, яке не перешкоджатиме її робочому дню. Хоча, звісно, діловій людині може заманутися поїхати і в Мілан…

Так чи інак, я не можу цілу добу стовбичити на вокзалі, тож вирішив покластися на логіку. Мене чекала примітивна й нудна до отупіння робота: раз неможливо вистежити людину, треба стежити за поїздами.

Моє чергування почалося того ж дня. За двадцять хвилин до відходу прямого поїзда я опинився на сусідньому пероні серед групи, яка чекала міланського. Поміж пасажирів, які вже зайняли місце в купе прямого, Моранді я не знайшов. Не видно було його й серед тих, хто поспішав до перону з валізами й сумками. Підійшов міланський і затулив від мене все, отже, слід змінити перон. Але Моранді нема, і прямий одійшов без нього.

Другого дня історія повторилася. З тією відміною, що цього разу мій спостережний пункт був не на пероні, а в залі чекання біля кіоска з книгами й журналами. Моранді не з'являвся й протягом кількох наступних днів, тож я ледве втримався, щоб не влаштувати побіжну перевірку біля входу до «Зодіаку» чи на терасі «Сирени». Однак мистецтво чекання має свої правила. Якщо Моранді поїхав іншим поїздом, одна-єдина перевірка нічого не виявить, навіть того, що справді поїхав. А якщо таки не поїхав, можна по-дурному вклепатися.

Години і дні поза моїми «залізничними» чергуваннями минали нудно й обтяжливо поміж юрм туристів. Не знаю, що найбільше приваблює їх у Венеції, одначе коли я дивлюсь, як вони товпляться, в мене виникає почуття, ніби я спостерігаю панахиду. Місто гине. Руйнується цілком, до підвалин, повільно й невблаганно, від віку, від води і від тієї густої всепроникливої вологи.

Може, я з простаків, але коли ходжу серед усіх тих пам'яток, відчуваю не стільки велич минулого, скільки його минущість — поїдені, позеленілі фасади, з яких обвалюється ліплення, порепані стіни, вичовгані мармурові підлоги, що стрясаються од твоїх кроків. Руїна і гниль за тьмяніючою гарною зовнішністю, смерть, яка вгніздилася в цьому красивому тілі і дедалі більше роз'їдає його, аж поки не перетворить на голий кістяк. Взагалі радісні й веселі думки, цілком у дусі мого бадьорого настрою.

На восьмий день моєї «залізничної» служби нарешті одержую скромну винагороду за виявлене терпіння: за п'ять хвилин до відходу прямого поїзда Моранді з'явився на пероні з легкою елегантною валізою, в своєму кумедному капелюсі і набундючено покрокував повз вагони, неначе йшов не вздовж поїзда, а перед почесною вартою.

Цього разу за спостережний пункт я обрав буфет. Про всяк випадок дочекався, поки поїзд рушив, і пішов лише тоді, як переконався, що мій підопічний не зліз в останню мить. Моранді — ревнивець. А ревнивці здатні на найпідліші вчинки.

________

Денна спека пригасла, з боку Лідо повівав прохолодний морський вітер, і, поки я спускався широкими сходами до Великого каналу, несподівано відчув, що ще живу. Хода в мене легка, думки швидкі, і накопичене протягом цих днів напруження непомітно знизилося до норми. Не маю аніякого бажання виходити на пенсію і ледве стримуюсь, щоб не приєднатися до дітей, які витанцьовують навколо продавця морозива, і, аби наставити себе на розум, мушу повчально пригадати, що мені вже незабаром сорок.

Найважливіше, що я знову можу зосередитися, уникати небажаних думок про важкі речі й одганяти неясні передчуття та побоювання, які приходять саме тоді, коли їх найменше потребуєш. Одне слово, я годився для наступного діла.

А це було жіноче питання. За моєю гіпотезою, якщо Моранді лишили замість принади, то три бездіяльні тижні могли переконати когось, що принада не діє або їй нема на кого діяти. Вже те, що Моранді поїхав, підтверджує цю точку зору. А що стосується жінки, то вона навряд чи перебуває під постійним наглядом і, зрештою, фліртувати з жінкою завжди невинніше, ніж вистежувати чоловіка.

Флірт зовсім не мій фах, але через саму статеву приналежність я мав деякі поверхові відомості і з цього питання, отже, поки шукав потрібну адресу, знову повторював план дій. Потрібна адреса — то моя знахідка внаслідок тригодинного байдикування на пристані Палацу Дожів того вечора, коли Моранді і його приятелька поїхала на Лідо. То була вельми зручна адреса. Дама, — її звали, як стало відомо з побіжної перевірки, Анна Ферарі, — жила на найбільш гомінкій торговій вулиці Мерчеріа.

Коли я дістався до Мерчеріа, робочий день уже закінчився і довгу вузьку вулицю заповнили перехожі й цікаві. Оскільки тут бракувало кафе, я певний час також грав роль перехожого, а потім перейшов у категорію цікавих. Кілька разів мигцем озирнувся і переконався, що не став об'єктом спостереження. Я старанно вивчив асортимент якоїсь крамниці чоловічого одягу, далі — двох жіночого, потім ряд вітрин з біжутерією, парфумами й білизною. Мій погляд час од часу сягав вікна на другому поверсі одного будинку, старого й потемнілого, як і всі інші. Вікно ледь прочинене, і вітер напинав легеньку білу фіранку. Можна було припустити, що в даний момент дама перебувала вдома. Коли її остаточно заполонить нудьга, вона вийде.

Я вже вдруге вивчав парфумні витвори Жака Фата і Крістіана Діора, коли вікно зачинили. Невдовзі Анна Ферарі вийшла з дому. Вона була у світло-синій лляній сукні, досить короткій і досить вузькій, щоб не приховувати нічого, гідного уваги. Жінка пройшла повз мене, похитуючи стегнами, і, не глянувши на мене, поволі рушила вздовж вітрини. Ці вітрини вона, певно, розглядала двічі на день, але це не заважало їй зупинятися там і тут з непідробним інтересом. «її не важко купити», — говорив Любо. Це ще не так страшно. Особливо коли продажна особа така зваблива зовні. Не висока й не низька, не товста і не худа, жінка, яка йшла попереду, привертала увагу не тільки гармонією пропорцій, але і дисгармонією — особливо розмірами свого бюста. Вона, мабуть, до краю переконана, що на неї весь час дивляться, тому навіть коли роздивлялась на вітрини, не забувала прибирати таких поз, які підкреслювали б найістотніші обриси її будови.

Ферарі пройшла повз крамницю одягу й зупинилася перед вітриною з прикрасами. Я наблизився й також став. Жінка й не глянула на мене, втупивши очі у перстень з великим топазом.

— Зовсім непоганий аметист, — зауважив я неголосно, немов сам до себе.

— Топаз набагато кращий, — майже автоматично відказала жінка і лише тоді глянула на мене.

Я хотів щось сказати, але в цю мить почув за спиною привітний чоловічий голос:

— Анно!

На що дама відповіла так само привітно:

— Маріо!

Маріо ступив уперед і невимушено обняв Анну за стан, але вона для годиться відвела його руку, й обоє з-під самого мого носа подалися вулицею й стали на розі, жваво розмовляючи.

Я відразу зайшов до крамниці, показав на перстень з топазом і діловито запитав:

— Скільки?

Продавець не поспішаючи вийняв прикрасу і заходився докладно описувати її якості.

— Скільки? — повторив я. — Можу запізнитися на поїзд. Я від'їжджаю.

Торговець підняв перстень до світла, так, щоб я краще бачив гру каменя, і назвав майже астрономічну ціну.

— Шкода, — одказав я й повернувся до дверей.

За дві хвилини я вийшов з крамниці, заплативши половину названої суми. Дами й кавалера на розі не було. Я прискорив крок і помітив світло-синю постать удалині, біля площі Святого Марка. Жінка була сама. Я наздогнав її на майдані вже тоді, коли вона сиділа за столиком біля кафе.

— Чи не міг би я запропонувати вам дещо?

Вона підвела очі й подивилася на мене без тіні симпатії.

— Знову ви?

— Авжеж. Чи не міг би я…

Жінка невдоволено відповіла:

— Просто не можна позбутися нахаб. Ледве одшила одного, так на тобі, другий.

Я зібрався був заперечити, що, мовляв, зовсім не такий, як перший, коли почув ззаду новий радісний вигук:

— Добридень, Анно!

— Нарешті! — озвалася вона.

З цього можна було зробити висновок, що новий кавалер є саме той, на кого вона чекала. Це був молодий смаглявий красень з кремезними плечима, одначе мої теж нівроку. Він вдовольнився тим, що зміряв мене зневажливим поглядом і вмостився на вільний стілець. Я сів до сусіднього столика за спиною кавалера, щоб можна було споглядати Анну непомітно для Аполлона. Потім замовив собі мартіні й спрямував до дами ніжний погляд.

Вона була захоплена якоюсь розмовою з красенем і хоч удавала, що не помічає мене, проте дуже добре мене бачила, а наявність у кафе ще одного залицяльника, очевидно, не була їй неприємна, всупереч удаваній досаді.

Я випив мартіні, потім з нудьги вийняв оксамитну коробку з перснем і став недбало роздивлятися його. Він був справді красивий і незвичайний за розміром і тепер при денному світлі видавався ще привабливіший. Привабливішим для дами за сусіднім столиком, звісно. З моменту появи персня Анну охопив дедалі зростаючий неспокій. Спочатку крадькома, а тоді вже зовсім відверто, через плече свого кавалера, кидала вона зацікавлені погляди на прикрасу. Розмова між ними не в'язалася. Точніше, йшла у небажаному для красеня напрямку, наскільки я міг судити з окремих реплік.

— Сьогодні я не можу, — повідомила Анна.

— Але ж ти обіцяла?

— Дещо непередбачене…

— … Ти мене дуриш…

І так далі, аж поки Аполлон не кинув роздратовано на стіл зім'ятий банкнот і подався геть.

— Чи можу я запропонувати вам дещо? — повторив я своє запитання, виждавши дві хвилини і сівши на щойно звільнений стілець.

— Дайте подивитися, — без церемоній озвалася Анна.

Я подав їй оксамитову коробочку й кивнув кельнерові.

— Що питимете?

— Те, що й ви, — одказала дама, втупивши жадібний погляд у камінь кольору міцного чаю.

Її відповідь давала надію на взаєморозуміння. Я замовив два мартіні.

— Чудовий, — визнала дама.

— На вашій руці він буде ще кращий.

Це були саме ті слова, яких сподівалася дама. Вона наділа перстень на підмізинний палець і відставила руку, щоб помилуватися.

— Справді, гарний.

— Як і мої почуття.

— Я не вірю в раптові почуття, — заперечила Анна.

Перстень уже в неї на руці, тож нічого не завадить їй трохи подбати і про власну гідність. Будь-яка жінка, бодай і така, що «її не важко купити», тримається завжди так, щоб їй давали ціну, вищу од реальної.

— Мої почуття не раптові, — зауважив я, виждавши, поки кельнер розставить питво.

— Знаю, — киває Анна. — Вони тривають уже півгодини.

— Вони тривають близько місяця.

— А, це щось нове!

На обличчі в неї відбилося здивування. Вульгарна міміка, що дозволяє показати гарні білі зуби.

— Я бачив вас у «Сирені». На жаль, ви були не самі.

— Так багато нахаб, що рідко можу лишитися сама.

«Майже місяць блукав, сподіваючись знову зустріти вас…» Фраза лишилася невисловленою. Надмірності, як я вже говорив, призводять до протилежних наслідків. Не варто її надто улещувати. Інакше хтозна, доки зростатимуть витрати по операції. Тому тільки додав:

— А сьогодні знову знайшов вас…

— Світ малий, — філософськи перебила мене Анна. — Куди ви збираєтесь мене повести?

— Куди хочете. В «Гранд-отель» або «Ексельсіор»…

Дама прихильно сприйняла ці респектабельні назви. Потім допитливо подивилася на мене:

— Ви влюбливий?

Моє вагання тривало найбільше секунду.

— Швидше — щедрий.

Нова схвальна усмішка повних нафарбованих уст.

— Бо мені остогидли влюбливі дурні. Варто приділити їм трохи уваги, і вже стають нестерпні. Як оцей ось тип.

— Гарний хлопець, — великодушно промимрив я. — Певно, добрий коханець.

— Одначе голова в нього порожня. Як і кишені.

— Це так. Добрі коханці не мають грошей, а ті, що мають гроші, погані коханці.

— Гм, авжеж, — зітхнула Анна.

Потім знову допитливо глянула на мене:

— Чи не про себе ви?

— А то ви вже самі оціните, — відповів скромно.

Вона усміхнулася своєю безсоромною посмішкою, але тільки проказала:

— Гадаю, можемо йти.

Вечеря на терасі «Гранд-отелю» пройшла в дусі зароджуваної інтимності.

Жінка, на мій приємний подив, володіє французькою значно краще, ніж я — італійською. Обстановка цілком відповідає сентиментальній увертюрі — кришталь і срібло, кельнери в білих смокінгах, романтичне віддзеркалення вогнів у темній воді каналу, гондоли і ніжні пісні, від яких гондольєрів нудить, але які допомагають їм здобувати хліб.

За своїм характером Анна виявилася звичайнішою, ніж я сподівався. Вона говорила відверто, часто до простодушності, а кокетувала — не більше, ніж можна було стерпіти; коли прибирала якусь позу, аби продемонструвати розміри свого бюста, робила це лише для моєї втіхи.

— Я запитала, чи ви влюбливий, бо маю друга, — несподівано звірилася Анна наприкінці вечері.

Я відповів, що іншого й не чекав, одначе не виявив надмірної зацікавленості.

— Бо ці хлопці, може, й втішні, але кожна жінка мусить дбати і про своє майбутнє, — вела далі Анна.

— Я не завдам вам ніяких ускладнень, — сказав я, оскільки вона, певно, чекала цих слів.

— Мені любо це чути.

— Од мене ви можете сподіватися лише приємних несподіванок. Вона мило усміхнулася й випнула бюст, аби показати, що й собі не скулитиметься.

— Взагалі все буде так, як ви забажаєте. Мені досить буде час од часу милуватися вами тоді і там, де вам зручніше.

— Я зразу зрозуміла, що ви справжній кавалер, — відповіла дама, замислено подивившись на мене.

Напевно, в цю мить під буйною зачіскою гарної голови вже визрівала ідея про триваліший і більш прибутковий зв'язок.

Пізно увечері мене прийняли в затишному дівочому помешканні на Мерчеріа. Невдовзі господиня, напівроздягнута, пригорнула мене своїми гарними руками і ніжно прошепотіла на вухо:

— Хочу, щоб ти був милий зі мною. Хочу, щоб ти часто робив мені подарунки…

________

Подарунки? А чого ж. Аби тільки в межах розумного. Будь-яка операція завжди пов'язана з витратами. Важливо тільки, щоб була варта витрат. Анна вважає, що з моєї точки зору виграшем є принади жіночого тіла, я ж дотримуюсь іншої думки.

Слід відзначити як підбадьорливий факт, що ми обоє виявили поміркованість у своїх апетитах. Анні, хоча вона й твердила, начебто їй двадцять п'ять, насправді було під тридцять, і життєвий досвід, певно, навчив її не вимагати більше, ніж їй можуть дати, і не зловживати несподіваним зв'язком. Що ж до мене, то я теж маю певний досвід. Тому тільки через три дні я здалеку торкнувся теми.

Протягом тих трьох днів ми каталися до Лідо, вилежували на пляжах, обідали в дорогих ресторанах, танцювали під сузір'ям паркової ілюмінації, двічі ходили в кіно і кілька разів, — що коштувало значно дорожче, — в магазини жіночої білизни і готового одягу. Саме жіноча білизна дала привід наблизитися до теми.

Ми зробили покупки зразу по обіді, повертаючися з ресторану, й оскільки сонце пекло нестерпно, пішли до Анни. Стоячи серед купи коробок, вона, роздягнена, приміряла подарунки перед дзеркалом, а я курив, розлігшись на дивані, намагався дивитися на білу фіранку, що її напинав вітерець, і уникати сектора біля дзеркала.

— Ти навіть не сказав, яка білизна найбільше мені пасує! — вередливо проказала Анна, засмучена моєю неувагою.

— Усе пасує. Тобі все пасує. Гадаю тільки, що твій друг не дуже дбає про твій гардероб.

— Нема чого гадати. Так воно і є.

— В такому разі не розумію, чого ти його терпиш. Певно, настільки закохана, що…

Я замовк, неначе тамуючи раптовий спалах ревнощів.

— Закохана? — неголосно і м'яко засміялася Анна.

— Тоді взагалі я нічого не розумію. Може, я дурень, але не розумію.

— Ох, усі чоловіки однакові, — зітхнула Анна, розстібаючи мереживний бюстгальтер, щоб приміряти наступний. — Ці ревнощі безперервно роз'їдають вам нутро. Коли два роки тому я познайомилася з Моранді, він мав багато грошей. А тепер уже не має. Невже це так складно?

— Він змінив фах, чи що?

— Нічого не міняв. Але тоді їздив за кордон і йому більше платили. А тепер уже не їздить і одержує менше.

Вона замовкла, роздратована цією розмовою, і цілком зайнялась білизною. Я знову дивився на білі фіранки. На сьогодні досить.

Через два дні, після наступної спустошливої мандрівки по Мерчеріа, Анна знову товклась біля дзеркала у щойно купленій сукні із сірих мережив.

— Чи до лиця мені? — запитала вона, прибравши якусь журнальну позу.

— Звичайно. Тобі до лиця тільки дорогі речі.

— Ось цього Моранді й не розуміє, — проказала жінка, набравши нової пози.

— Може, й ти цього зовсім не розумієш. Інакше не трималася б так свого Моранді.

— Він, бідолаха, робить для мене все, що може, — поблажливо відказала Анна.

— Тобто бреше тобі, скільки може. Тоді, мовляв, одержував, а зараз не одержує. І ти йому віриш.

Жінка обернулася й подивилася на мене з досадою. Я незворушно курив, лежачи на дивані.

— Не вірю, а знаю. Тоді він одержував купу грошей за відрядження, а тепер справді не їздить у відрядження.

— Гаразд, гаразд! Це твоє діло, — сказав я заспокійливо. — Тільки не забувай, що і я працюю в торгівлі. Жодне підприємство не дає на відрядження більше, ніж потрібно на дорожні витрати. Якщо Моранді раніше мав гроші, певно, має їх і зараз. Але… щедрість зменшується із послабленням почуттів.

— Дурниці! — тупнула ногою Анна. — Моранді марить мною. Марить, розумієш? Іноді просто бісить мене своїми ревнощами. Коли б він міг бути щедрим у міру своїх почуттів, то мусив би мене озолотити. Тільки от не може…

— Ясно! Нема більше відряджень, — відповідав я насмішкувато, пустивши під стелю цівку диму.

— Саме так! — одрубала Анна, розгнівана моєю настирливістю. — Бо його відрядження були незвичайні. Він їздив по той бік «залізної завіси»… Ясно тобі?

Мені було ясно, звичайно, але я продовжував удавати ображеного й дратував жінку, щоб змусити її виказати все, що знає.

— Може, так воно і є, — погодився я нарешті з ноткою недовіри. — Але тоді не розумію, чого ти ще ждеш від цього чоловіка.

— Нічого не жду. Просто почуваю себе його боржницею. Коли Моранді знайшов мене два роки тому, я працювала манекенницею у третьорядному ательє і моєї платні ледве вистачало на панчохи та бутерброди.

— Гаразд, гаразд.

— А він забезпечує мені певний мінімум. Не кажучи вже про те, що в будь-який момент його знову можуть послати у відрядження…

— Гаразд, гаразд.

— А ти ж іноземець. Дуже шикарний, визнаю, але сьогодні ти тут, а завтра зникнеш.

— Я ж тобі казав, що справи примушують мене часто їздити сюди.

— Значить, будемо ще бачитися. Однак Моранді…

— Гаразд, гаразд, — уже втретє кажу я. — Не думай, що я схиляю тебе до вчинків, які тобі не до вподоби Адже я з самого початку обіцяв тобі…

— Тоді припини ці сцени ревнощів. З мене досить Моранді.

Після того настало примирення, і Анна попросила мене розстебнути їй сукню.

________

Все це не так і погано, але не виходить за межі вже відомого. Крім одного моменту: Моранді тимчасово чи остаточно вилучений з обігу. Скільки і які завдання він виконував і, найголовніше, хто їх давав — ці питання лишилися відкритими. Що знала, Анна сповістила. Дальші, начебто випадкові й безневинні розпитування під час наших розмов — про зв'язки Моранді, про його справи в Женеві тощо — не дали особливих наслідків. Кілька куцих подробиць, що цілком відповідали характеристиці, яку дав Любо, — бонвіван і шелихвіст, старіючий коханець, прив'язаний з тих чи інших причин до вельми хтивої і зрадливої подруги.

І все-таки контакт з Анною — успіх. Особливо з огляду на можливі перспективи. Аби тільки не виникло якоїсь перешкоди і зв'язок тривав нормально.

На сьомий день від початку нашої любовної епопеї, коли увечері ми прийшли у квартиру на Мерчеріа, Анна попередила, що Моранді може несподівано з'явитися на обрії.

— Він звичайно буває у Женеві близько тижня і, як тільки повертається, одразу йде сюди.

Це було сказано просто для відома, і байдужість видалася мені дивною.

— А що буде, коли Моранді заскочить нас?

— Не заскочить. Ти вийдеш чорним ходом.

— Значить, цілу ніч ми повинні бути насторожі?

— Дурниці. Якщо його не буде до десятої, вважай, не прийде взагалі.

Про, всяк випадок Анна показала мені запасний коридорчик і сходи, якими можна вийти. Вона позбулася б зайвого клопоту, коли б знала, що я ретельно дослідив усе це, поки вона робила покупки для наших пізніх сніданків.

Жінка зняла сукню, ту саму, із сірих мережив, і вдягла пеньюар. Потім пішла до ванни. Саме в цю мить у двері тричі настирливо подзвонили.

— Моранді, — спокійно мовила Анна. — Йди.

— Не відчиняй, поки не почуєш, що я вийшов.

— Знаю, — кивнула вона. — Йди.

Однак, вийшовши на сходи, я не спустився вниз, а лишився біля дверей і проробив невеличку операцію із дзвоником. Цей дзвоник висить тут, певно, віддавна, і тепер нарешті йому настав час прислужитися, хоча й не за прямим призначенням. Той самий дзвоник у коридорчику біля дверей спальні. Я своєчасно вмонтував під металевий ковпачок маленький, але дуже чутливий мікрофон. Лишилося тільки з'єднати протилежний кінець дротів із малесенькою мембраною, щоб я міг, принаймні як слухач, взяти участь у наступній розмові. Це була саме та операція, яку я проробив.

— Тут хтось був… — почув я слабкий, але досить виразний голос Моранді.

— І зараз є… — відповіла Анна.

— Я хочу сказати, хтось чужий. Це запах не твоїх сигарет.

— Справді. Я перейшла на «Кент».

— Ти на все маєш готову відповідь, — знову прозвучав невдоволений чоловічий голос.

— Як і ти. Ладен з усього вчинити сварку. Певно, в тебе знову якісь неприємності…

— Неприємностей скільки завгодно.

Запала мовчанка.

— Ну, розповідай, чого ждеш! — почувся голос Анни. — Я ж знаю, поки не розкажеш, тобі не полегшає.

— Нічого певного. Просто відчуваю, що коло стискується… Що мене підозрюють… що за мною стежать…

— … Що в тебе негаразд з нервами, раз бачиш привиди, — закінчила жінка.

— Зовсім не привиди. У цих справах я маю досвід. Тільки не можу зрозуміти, звідки все це йде.

— Нізвідки не йде, окрім як з самого тебе. Якщо ти нікому і ні в чому не звірявся…

— Ні. Але, може, ти комусь щось говорила.

— Дурниці, — відказала Анна.

Однак голос її звучав не зовсім упевнено.

— Ти стільки базікаєш з приятельками та перукарями, то, мабуть, і сама не знаєш, що говорила, а що ні.

Анна мовчала.

— Говори! Коли випадково щось виказала, краще скажи мені. Май на увазі, вони не жартують.

— Хто «вони?»

Я напружив слух, але Моранді тільки роздратовано пробурчав:

— Не має значення хто. Важливо, що не жартують. До твого відома, Конті застрелили не заради грошей, а через те, що багато базікав.

— Чому ти не сказав мені раніше?

— Бо тільки в Женеві про це дізнався. Але не думай, що, коли зі мною повториться історія Конті, тебе пощадять.

Знову запала пауза. Потім почувся голос Анни, тихий і якийсь зовсім інший:

— Карло, мені страшно…

— Чого тобі страшно? Що ти накоїла?

— Нічого не накоїла. Але ці дні біля мене крутився один тип… Я, звісно, його одшивала, але він все упадав…

— Що за тип?

— Якийсь бельгієць… Назвався торговцем… Упадав і розпитував про тебе… Я, звісно…

— Як звуть того торговця? Де живе? — грубо перебив її Моранді.

Я не став чекати відповіді. Був саме час поцікавитися, куди ведуть ці чорні сходи.

________

Якщо песиміст — це людина, яка завжди чекає найгіршого, я повністю підпадаю під цю категорію. Незважаючи на ідилічний розвиток взаємин з Анною, я ще напередодні розрахувався в готелі, а речі переніс до камери схову на вокзалі. Отже, єдине, що мені зараз лишалося зробити, — податися на вокзал і сісти в перший-ліпший поїзд, який вирушатиме на захід.

За годину я вже куняв у порожньому купе, заколисаний ритмом коліс і рівним погойдуванням ресор. Куняв, і прокидався, і знову засинав, то намагався зібрати думки докупи, то знову розганяв їх, бо в цей момент уже нічого не можна було виправити і нічого більше не можна було вдіяти. Втрата важливого сліду завжди неприємна. Та коли цей слід єдиний, неприємність називається катастрофою.

Потрібно обміркувати все спочатку. Тільки не зараз. Завтра або ще пізніше, але треба буде обов'язково все обміркувати. Щоб знайти вихід. Щоб змінити місце проживання. Щоб змінити особу. А може, й голову.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Генерал сидів у чорному шкіряному кріслі якраз навпроти мене. Обіч розмістилися полковник і мій шеф. Погляди усіх трьох зосередилися на моєму обличчі. І ці погляди разом із тривалим мовчанням дедалі більше пригнічували мене.

— Гаразд, — сказав нарешті генерал, неначе урвавши якісь свої думки. — Як ти сам оцінюєш свою роботу?

— Оцінка ясна, — відповів я. — Оцінка цілком негативна. Але я включився у гру тоді, коли операцію було скомпрометовано, і нічого не можна вдіяти, крім того, що зробив я.

— Хочеш сказати, що, коли б довелося робити все спочатку ти починав би за тим же планом? — запитав генерал.

Ми замовкли. Генерал глянув на мого шефа. Той незручно засовався на своєму стільці і зауважив:

— Ти діяв у той самий спосіб, що й Ангелов. Ти повторив його помилку.

— А як треба було діяти?

— Чекати. Ще чекати.

«Чекати? Чого? Другого пришестя?» — подумав я роздратовано, але нічого не сказав.

Генерал глянув на полковника, який, схиливши голову, тихо барабанив обкуреними пальцями по червоному сукні столика.

— У тій ситуації, яка виникла після провалу, я особисто схвалюю спробу Боєва встановити зв'язок з Анною Ферарі, — заговорив полковник.

Вступ вселяв надію. Але тільки тому, хто не знав полковника. Саме в цей момент він підняв свій прокурений вказівний палець і спрямував мені в груди.

— Навіщо було розпитувати про Моранді?

— Як це «навіщо»? — не стримався я.

— Отак: навіщо? Аби довідатися про те, що ти й так знав? Чи для того, щоб провалити зв'язок?

Я промовчав.

— По-друге. Навіщо оті дилетантські вправи з електричним дзвоником?

— Навіть з найдосконалішою апаратурою я не почув би більше, ніж за допомогою дзвоника, — пробурмотів я.

— Правильно. Але тільки один раз.

Він замовк, неначе даючи мені можливість збагнути, куди цілить, а тоді провадив далі:

— Ти мусив будувати цей зв'язок спокійно, не кваплячись, уникаючи всього, що могло б викликати підозру. Будувати його з думкою про завтра. Добре окопатися. Забезпечити надійний та ефективний спосіб підслухування. У продажу таких приладів скільки завгодно. І — чекати!

Всі мені говорять одне: «Чекати!» Неначе я сам не знаю цього краще за них. Виходить, одначе, що я знаю це недостатньо.

— Ну, а тепер? — подивився мені просто в вічі генерал.

— Мені потрібна нова легенда. Номер три.

— Ти знаєш, Боєв, яких зусиль вимагає створення кожної легенди, — м'яко сказав генерал.

І в цій репліці зібрано все: оцінка моєї дотеперішньої роботи, засмученість провалом, попередження на майбутнє.

Він замовк, ніби міркував про щось стороннє, потім «підвівся:

— Гаразд. Легенда номер три…

Я рвучко відкинув ковдру і скочив на підлогу. Потім зробив кілька різких рухів, щоб остаточно прокинутися. П'ять секунд гімнастики. Потім пішов у ванну і став під душ. А тоді оця марудна робота — гоління.

Сцена в кабінеті генерала відтворена цілком з моїх давніх спогадів і уявлень. Але я не маю сумніву, що, коли б вона відбулась насправді, стала б для мене ще важчою. З більшою кількістю значно неприємніших запитань. З гострішими характеристиками. Що вдієш, я все це заслужив.

Я недооцінив Анну. Не її інтелект, а її прив'язаність до Моранді й інстинкт самозбереження. Я не чекав, що Моранді так налякає її. Нерозумно й необачно з його боку було відкривати Анні причини вбивства Конті. Але ця дурниця зіграла на користь Моранді. Принаймні досі було так.

Я замовив телефоном сніданок і почав одягатися. З прочинених балконних дверей повівав прохолодний ранковий вітерець. Небо весняно-синє, хоча вже кінець червня. І внизу, за зеленими кулями підстрижених дерев, також синьо. Але це не небо, а Женевське озеро.

Я приїхав рано-вранці, години зо дві тому, й не зміг навіть стулити повіки. Тому надолужив безсоння солідним сніданком. Тоді замкнув номер, зійшов униз і діловою ходою пройшов через хол, але адміністратор мене помітив.

— Коли ласка, залишіть ваш паспорт…

— Іду одержувати гроші, — одказав. — Як повернуся, лишу.

Адміністратор кивнув. Одержування грошей — це справа, яка завжди викликає повагу.

У першій же тютюновій крамниці купив план міста, нашвидку переглянув його і найближчим мостом перейшов на протилежний берег. Гранд-рю, всупереч своїй назві, виявилася вузькою і темною вуличкою, що бралася стрімким узвозом до старого міста. Вхід до будинку, який мене цікавив, також вузький і темний. Я підійнявся вичовганими східцями на третій поверх, знайшов у темряві чоловіка у халаті з великою головою на тонкій пташиній шиї:

— Пан Георг Рос?

Чоловічок кивнув.

— Я хотів би знати, чи тут дитяча лікарня?

Коли б пан Георг Рос був при своєму глузді, він мусив би послати мене під три чорти за таке ідіотське питання. Але чоловічок киває вдруге і пояснює, не зморгнувши оком:

— Так. Уже три місяці. Заходьте.

Минаємо похмурий передпокій і опиняємося у старовинній вітальні — меблі не знати якого стилю, з облупленою позолотою, і величезне дзеркало над каміном, тьмяне й зеленаве, як стояча вода.

— Вам пощастило. Я щойно зварив каву, — добродушно оголосив господар, кивнувши мені на крісло.

— Не турбуйтеся, прошу вас…

Але пан Рос уже вийшов, за кілька хвилин повернувся з тацею в руці.

— Моя служниця приходить тільки о десятій, тож дозвольте, я вам подам…

Я дозволив. Але щоб показати, що мене цікавить не кава і базікання про погоду, додав:

— Ви, певно, здогадалися, що я прийшов од Мерсьє. Він прислав мене по діагноз.

— Знаю, знаю, — кива чоловічок. — Пийте каву, бо прохолоне.

Люб'язність тим погана, що забирає багато часу. Покірливо п'ю каву, а потому й чарку коньяку, ароматного й смачного. Лише тоді господар знову зникає і по тривалій паузі приносить мені очікуваний пакет.

Розкрив конверт. Чекова книжка, кілька інших документів, гроші, перстень з монограмою і паспорт на ім'я Моріса Роллана, походженням швейцарця, фахом торговця, а зовнішністю цілком схожого на мене. Легенда номер три.

— Чим ще можу бути корисний вам? — спитав послужливо чоловічок, глянувши на мене маленькими світло-синіми очима.

— Ще один конверт, будь ласка.

Я вклав у принесений конверт паспорт Альбера Каре разом з іншими паперами на те ж ім'я, запечатав пакет послужливо поданим мені сургучем і притиснув перснем с монограмою.

— Це для Мерсьє, — сказав я, подаючи конверт.

Господар кивнув, одніс конверт і знову довгенько не повертався. Певно, його схованка досить старомодна, як і він сам.

— Що я ще міг би зробити для вас? — спитав він, знову вмостившись у своєму кріслі.

— Ви, здається, нотаріус?

— Був! — поправив мене пан Рос. — Зараз усього лише рантьє.

— Я хотів би попросити у вас поради. Це, звичайно, не входить у ваші обов'язки…

— Пусте. Кажіть.

Розповів. Господар вислухав мене уважно.

— Чудово! — вигукнув, коли я скінчив. — Маю дещо якраз для вас. Таке не кожного дня трапляється. Ви підете до мого друга Клода Рішара. Чудова людина, але невдаха. Дам вам листа до нього, і він владнає усі формальності…

— Ні в якому разі! — перебив я його. — Дайте мені лише деякі відомості.

Пан Рос трохи розчарувався, що не може, принаймні на кілька днів, повернутися до свого фаху, але не наполягав і терпляче виклав мені суть справи. Потім так само люб'язно провів мене.

— Скажіть, — зупинив він мене при виході, — чи буде війна?

Оскільки я займаюсь секретною роботою, господар уявив, що всі світові таємниці у мене в кишені.

— Війна йде, — усміхнувся я.

— Я мав на увазі гарячий варіант.

Пан Рос так довірливо дивився на мене своїми вицвілими синіми очима, що мені закортіло сказати йому щось утішне. На жаль, нічого такого я не знав, а тому пробурмотів:

— Про гарячий варіант мені невідомо. Я, як здогадуєтесь, фахівець з холодного. — І, щоб якось вивернутись, додав: — Ви живете у країні, якій ці проблеми досить чужі.

— Я жив у країні, де загинула вся моя родина, — відповів старий.

І відчинив мені двері.

________

Підприємство «Хронос» міститься ближче до Лозанни, ніж до Женеви, й оскільки власник підприємства призначив мені зустріч лише надвечір, я скористався паузою, щоб кинути погляд на рідні місця. Бо Моріс Роллан, тобто я, родом з Лозанни.

Місто з його стрімкими, розпеченими сонцем вулицями, щільним автомобільним рухом і натовпами гомінке й набридливе у цю пообідню пору, але я приїхав сюди не задля розваг та спогадів дитинства. Коли ти натяг чужу машкару, не завадить мати і зорові враження від оточення, в якому перебувала та особа, оскільки не знаєш, яке запитання можуть тобі поставити завтра. Отже, я терпляче й ретельно провадив огляд, відновлюючи в пам'яті численні деталі легенди.

О п'ятій годині я сів у поїзд, проїхав дві зупинки назад і без особливих труднощів знайшов підприємство. Сучасна фабрична споруда з широкими вікнами, дві менші будівлі в альпійському стилі, гараж — усе це, чисте, немов будинок відпочинку, розкинулося в сосновому лісі. Чоловік, до якого мене провели, трохи старший за мене, сухий і якийсь знервовано-метушливий. Він припинив своє ходіння від вікна до дверей, вхопив мою руку, потиснувши її дужче, ніж треба було, запропонував крісло й сам сів, але з явним трудом утримувався в цьому становищі відносного спокою.

— З чого хочете розпочати?

— Можна і з кінця, — сказав я. — Маю вже досить відомостей про ваше підприємство. Єдине, чого не знаю, — ціну.

— Ціна, ціна! — засовався Рішар у кріслі. — Ціна — то остання справа! Оце тут, навколо, пане, цілий світ із своїм життям, із своєю логікою… Світ створений мною внаслідок багатьох ідей, багатьох знахідок, не кажучи вже про жертви.

— Не маю сумніву…

Він підвівся, ступив два кроки до дверей і потім різко обернувся до мене:

— Ціна! Ціна є функція реальності, грошовий еквівалент зробленого.

— Гаразд. Покажіть мені це зроблене. Маю досить часу.

— Скільки? Півгодини чи годину?

— Скільки хочете, — відказав заспокійливо.

Одначе пан Рішар не заспокоївся. Навпаки, тільки в цей момент розкрився увесь його динамізм. Він підбіг до сейфа і дістав якісь папери, потім подзвонив секретарці, щоб вона принесла йому інші, розклав переді мною плани й розрахунки, описував широкі еліпси своєю кістлявою рукою і кружляв навколо мого крісла, вивергаючи цілі водоспади слів. Тоді вхопив мене під руку, вивів з кабінету і, наказавши запалити світло у вже спорожнілій фабриці, заходився показувати мені приміщення за приміщенням і механізми за механізмами так докладно, що це на повну силу відродило в мені венеціанський головний біль. А після того як увесь цикл виробництва був викладений до останньої деталі, ми повернулися до кабінету, і знову в мене перед очима замиготіли плани й бухгалтерські документи.

Словесні потоки, якими заливав мене Клод Рішар, не були позбавлені інтересу й здорового глузду. Погано тільки, що коли одна людина вважає себе за генія, а співрозмовника за ідіота, вона стає набридливо багатослівною. А загалом же вся історія «Хроносу» зводилася до такого.

Вихідна позиція пана Рішара грунтувалася на спостереженні, що хороші годинники дуже дорогі, а дешеві — погані. Внаслідок тривалих і, слід визнати, вмілих розрахунків він дійшов висновку, що ультрамодерна техніка і зовсім нова організація процесів можуть створити виробництво годинників, які своєю якістю конкурували б з найвідомішими марками, а ціною були б не набагато дорожчі за масову продукцію.

Все це не така вже й складна філософія. Але найцікавіше, що Рішарові справді пощастило реалізувати свій план і розпочати виробництво. На складі підприємства вже лежав дбайливо упакований і підготовлений до продажу чималий запас кількох елегантних і точних моделей хронометрів. От тільки до відправки не дійшло і, мабуть, довгенько ще не дійде.

Як це часто трапляється з геніями, пан Рішар передбачив усі деталі, крім однієї: конкуренції великих фірм. Чудовий фахівець у галузі техніки, він виявився повним дилетантом у торгівлі. Акули виробництва об'єдналися з акулами продажу й поставили бар'єр перед годинниками «Хронос», не поцікавившись навіть їхньою якістю. Клод Рішар опинився перед загрозою банкрутства.

І в той момент, коли Клода Рішара таки спіткало банкрутство, акули несподівано вдали з себе золотих рибок: новачкові було запропоновано продати підприємство по собівартості — щоб урятувати шкуру.

Але тут новачок затявся. Пан Рішар належав до тих людей, в яких лють, сягнувши певного ступеня розжарення, спроможна затьмарити здоровий глузд. Він готовий був на продаж, бо в цьому полягав єдиний вихід, однак не бажав продавати своїм убивцям. Він чекав на інших клієнтів. А їх бракувало, бо кожен, хто посів би місце Клода Рішара, поділив би і його долю. І саме в цей момент з'явився якийсь дурень і невіглас і питає про ціну.

— Ціна? — десь уже близько дев'ятої вигукнув нарешті господар. — Ви вже й самі маєте певне уявлення про ціну. За приблизними розрахунками ціна не може бути меншою за…

І він назвав зовсім нескромну, як на мене, суму.

— Ваші документи не дають підстав для такої цифри, — заперечив я лагідно. — Усі видатки, включно до сплаченої досі зарплатні…

— А видатки часу? — вигукнув пан Рішар. — А вартість ідей, відкриттів, безсонних ночей, зіпсованих нервів? Ви не можете підрахувати ціну будь-якого підприємства тільки за кількістю витраченого цементу, як не можете оцінити самого себе за вагою м'яса, з якого зроблені. Оце навколо, любий пане, живий організм, малий світ, який, прости господи, далеко досконаліший за великий…

Цей чоловік володіє найсучаснішими знаннями в галузі техніки, але що стосується красномовства, то в своєму розвиткові він зупинився десь на уроках Ціцерона. До того ж і не знає, що я в курсі його ускладнень значно більше, ніж він може уявити.

— Вас проковтнуть, — мовив я спокійно. — Почекають ще місяць або два, а тоді введуть у дію банки. Досі вас позбавили тільки кредиту. Завтра вас примусять сплатити борг. Оголосять банкрутство й пограбують ваш маленький всесвіт, не заплативши навіть за цеглу, з якої він споруджений.

— А, ви бажаєте мене врятувати? — вишкірився Рішар. — Хочете врятувати од загибелі, проковтнувши мене. Це зворушливо…

— Слухайте, — урвав його. — Я не філантроп і, природно, прийшов сюди не з рятувальною метою. Але річ у тім, що, коли будете поступливішим, справді врятуєтесь…

— Тоді як ви особисто йдете на жертву?

— Щось подібне, — згодився я. — Принаймні я не виключав такої можливості. Ваш виграш буде забезпечений. Мій — імовірний, але надто рискований.

— То як же ви зважуєтесь на такий риск?

— Зважуюсь, бо маю капітал, далеко більший від вашого. Може, й не інтелектуальний, але фінансовий. Капітал, з яким витримаю бойкот рік, два, а то й більше.

— Тоді давайте пристойну ціну. Дайте ціну, яку я прошу. Вона розумна й прийнятна для нас обох.

— Ціна стане прийнятною, коли ви знизите її на тридцять відсотків. Це знижка на риск, що його я беру.

— Виключено.

— Це остаточно, а не підстава для торгу.

— Виключено.

Я знизав плечима і підвівся. Коліна мені боліли, голова також.

— Ваша справа. Подумайте. Якщо буду вам потрібен, ви знаєте мій телефон.

— Та чи вам позакладало! — скипів Рішар. — Кажу вам: виключено!

Те, що він скипів, підбадьорювало.

— Я теж вам сказав: це межа моїх можливостей. І ще: не баріться надто з відповіддю. Я веду переговори і в іншій справі, не такій спокусливій, але певнішій.

Господар розтулив рота для відповіді, цього разу, певно, лайливої, але я зупинив його жестом:

— Більше не наполягатиму й не дзвонитиму. Тільки не забувайте, що я пропоную вам єдиний шанс не тільки відновити свій капітал, але й уникнути шантажу великих фірм.

Після того я вийшов, щоб дати йому спокійно обміркувати останній аргумент. А втім, спокій для такої людини — поняття відносне.

________

Придбання «Хроносу» видавалося мені дуже вигідним з огляду на дальші плани. Зокрема, й тому, що, коли операція не вдасться, витрачену величезну суму завжди можна буде повернути. «Хронос» вартий грошей. Тільки от Рішар не озвався ні наступного дня, ні позавтрашнього. Може, й справді слово «виключено» є його останнім словом. А може, чекає, щоб я його шукав. Тоді хай чекає. А я займусь іншим ділом. Важливо зразу ж увійти в свій фах.

Оскільки досі я ще не повністю поринув у справи, то використовував час для вивчення міста, зокрема місцезнаходження фірми «Зодіак». Розміщена на одному з центральних бульварів, велика будівля фірми викликала повагу своїм масивним потемнілим фасадом.

Завдання полягало в тому, щоб проникнути всередину. Тоді вдасться знову вийти на слід Моранді.

Може, це дурість — купувати ціле підприємство заради зв'язку з якимось Моранді. Але речі виглядають в іншому світлі, коли згадати, що через того Моранді загинуло двоє людей.

У відомостях, одержаних від Анни, серед уже знаних і незначущих речей, звертав на себе увагу один елемент: шпигунські завдання Моранді були пов'язані з його службовими справами. Відрядження плюс шпигунство. Що для мене звучить так: «Зодіак» плюс ЦРУ. І навіть не самий «Зодіак», а хтось високопоставлений у «Зодіаку».

Приказка твердить, що ніч — гарний порадник. Тому я не дуже здивувався, коли на третій день уранці подзвонив пан Рішар і запитав, чи не маю я бажання завітати в «Хронос». Того ж дня на обіді, після тригодинних словесних вивержень, вимахувань руками та гарячкової біганини по кабінету, власник підприємства здав позиції. Капітуляцію було відсвятковано в ресторані «Три бочки», але переможений дістав дуже мало втіхи від бенкету, бо весь час жував не вишукані страви, а нескінченні фрази про явні й приховані достоїнства незрівнянного «Хроносу».

Я слухав його терпляче і, сказати б, уважно, оскільки й надалі тонкощі виробництва будуть мені потрібні. Згодом, коли подали каву, я скористався слушним моментом і урвав промовця:

— Запам'ятайте свою думку… А я хочу висловити одну пропозицію, яка щойно виникла в мене, — чи не погодилися б ви взяти на себе керівництво «Хроносом» як директор? Хочу сказати, доки не візьметесь до якоїсь нової справи.

— Ніколи більше і не подумаю про нові справи, — нервово заперечив Рішар, мало не перекинувши келиха. — Не маю наміру змагатися з тими бандами гангстерів…

Гангстеризм був однією з улюблених його тем, тож я поспішив випередити філіппіку проти злочинного світу:

— Тоді?

— Приймаю, — різко відказав Рішар. — Після купівлі «Хроносу» це ваша друга розумна ідея. Бо — вибачте, друже, — бо, коли підприємство залишиться під вашим керівництвом, я вже бачу його загибель. Не думайте, що як ви з дитинства носите ручний годинник, то можете вважати себе асом годинникарства.

Не носив я з дитинства ручного годинника. Принагідно скажу, що перший мій годинник датується днем моєї першої платні. То був здоровенний будильник з картонним циферблатом і хрипким дзвінком, який нагадував дзижчання бормашини. Але, попри цю деталь, міркування Рішара були небезпідставні.

На прощання новий директор звірився мені своїм неприязним тоном:

— Ви завдали мені найвідчутнішого удару, коли спокушали мене думкою, що я зможу показати носа акулам. Саме заради того, щоб показати носа акулам, я лишився в «Хроносі». І таки покажу їм, повірте.

Хотілося повірити йому, але я не насмілився. У цьому світі акул сардині рідко вдається уникнути ролі закуски. Але про такі речі не говорять уголос. Надто ж у присутності сардини.

________

Отже, я вже маю директора, тепер треба знайти і секретарку. Власникові підприємства не личить самому дзвонити по телефону й умовлятися про зустрічі. Не кажучи про те, що, коли б довелося настукати французькою мовою ділового листа, мене просто послали б до біса. А зараз мені потрібна одна-єдина зустріч з директором «Зодіаку», тому я вирішив залучити на роль секретарки — за скромну винагороду готівкою — телефоністку з готелю.

— Пан комерційний директор може прийняти вас завтра між дванадцятою і першою, — повідомила телефоністка.

Хоч я і невіглас, вираз «між дванадцятою і першою» достатньо ясний, щоб притамувати мою радість. Очевидно, це прийомна година, коли директор допускає у своє святилище і сліпого, і кривого. Іншими словами, нуль уваги до власника «Хроносу», майбутньої гордості всіх п'яти континентів.

Я таки мав рацію. Коли наступного дня потрапив до чекальні комерційного директора, там уже було багато людей. Неголосно назвав секретарці своє прізвище, бо замовлені напередодні візитні картки ще не були готові. Секретарка кивнула і запропонувала сісти. Я закурив сигарету і став роздивлятися присутніх. Нічого гідного уваги, якщо не рахувати сусідки зліва. Зліва — це добре. Ближче до серця.

Жінка помітила, що я розглядаю її, такі речі помічають усі жінки, але демонстративно втупила очі в журнал про кіно, який допомагав їй марнувати час.

Стіл секретарки стояв між двох дверей, за якими, коли вірити табличкам, були кабінети директора та його заступника. Час од часу з дверей хтось виходив, після того дзвонив телефон, секретарка вислуховувала розпорядження, машинально проказувала «так, зрозуміло» і називала ім'я чергового щасливця. Аудієнції проходили, загалом кажучи, енергійно, тож до першої години в чекальні лишилося тільки двоє — я і моя сусідка.

Жінка була гарна, без кричущості. Майже мого зросту і з трохи заповними формами — вада цілком стерпна, як на мій простецький смак. Вона вперто не звертала уваги на мої випадкові погляди, що зовсім не завадило їй недбало демонструвати свої гарні ноги. Журнал і надалі повністю займав її увагу, але коли настала перша година, вона згорнула його й звернулася до секретарки:

— Може, ви нагадали б про мене?

— І про мене, — озвався я.

Дівчина за столом глянула на нас співчутливо, повагалася, тоді постукала в двері заступника і ввійшла.

— Сказали, що чекати марно. Місце вже зайняте, — невдовзі повідомила секретарка.

— Але ж учора мені загадали прийти сьогодні.

Дівчина знизала плечима і зайшла до кабінету шефа. Другий сюрприз призначався мені:

— Пан директор дуже вибачається, але в нього ще є відвідувач, а за п'ять хвилин має йти на важливий обід. Тому просить вас прийти завтра о пів на одинадцяту.

Це все-таки ліпше за візит у прийомні години. Що не діється, то на краще.

— Чи не можу я побачити на хвилину пана заступника? — знову спитала красуня.

Я пішов, не дочекавшися відповіді, тим паче, що вона відома наперед. Спускався сходами поволі, бо таки й нікуди поспішати. Незабаром моя недавня сусідка наздогнала мене.

— Про місце йдеться? — запитав співчутливо.

Вона кивнула і спускалася далі, намагаючись випередити мене. Цього, одначе, не сталося, бо я вчасно вловив ритм її кроків.

— Не варто турбуватися. Я теж можу запропонувати вам місце секретарки.

— Номер надто банальний, — сухо відказала жінка.

— Тоді дозвольте запросити вас на обід.

— Також банально. Але реальніше.

— Саме так.

Вона швидко глянула на мене, неначе вагаючись:

— Тільки попереджаю, що я не в гуморі. Отже, не хочу і вам псувати настрій.

— Про це не турбуйтеся, — відповів я.

І ми пішли до готелю. Готель «Регіна», де я оселився, цілком відповідав моїй ролі, тобто вельми солідний, але не надто розкішний. Те саме стосується й ресторану. Приємна й вишукана атмосфера затишного залу з блідими шпалерами, дзеркалами та сліпучо-білими скатертинами впливала заспокійливо. Проте обід почався справді без усякого настрою. Я, одначе, й не думав ставати на голову, аби пожвавити його. Коли хтось кисне — хай собі. Такий у мене девіз.

Красуня здавалася почасти заспокоєною, а почасти розчарованою моєю байдужістю. Вона крадькома навіть скидала на мене оком, певно, чекаючи репліки, якої все не було. Я заговорив лише десь між рибою і печенею.

— Те, що я казав про місце секретарки, не порожня балаканина.

— А що примусило вас звернутися так раптово саме до мене? — запитала жінка, точно за етикетом склавши на тарілці ніж і виделку.

— Випадок.

— Випадок може бути поганим порадником, — попередила вона.

— Не бійтеся, маю нюх, — одказав я нахабно, бо, наскільки мені відомо, чоловік з точним нюхом на жінок ще не народився.

Кельнер приніс червоне вино й забрав напівповну пляшку білого. Це теж етикет. Потім прибрав на столі й подав печеню.

Завершували обід мовчки. Лише після того, як з'їли й морозиво, я знову промовив:

— Ви мені не відповіли…

— Як і ви.

— Тобто?

— Тобто заради чого звернулися саме до мене?

— Заради вашої статури.

Вона ледь усміхнулася.

— Наскільки я зрозуміла, ви шукаєте секретарку…

— Так. І не люблю, коли секретарки сідають мені на коліна, як це зображають на карикатурах. При вашій статурі, гадаю, ця небезпека мені не загрожує.

— Чому? — засміялася вона. — Навпаки, виникає ще одна небезпека: я поламаю вам ноги.

Вона сміялася, звеселившися картиною, яку, певно, уявила, і від сміху несподівано змінилося її лице. Це було вже не гарне, хоч і втомлене обличчя зрілої жінки, а обличчя пустотливої і добродушної дівчини.

Сміх так само несподівано урвався, й ілюзія розвіялась. Переді мною знову була дама з допитливими очима і недовірливим виразом губів.

— А яке, власне, у вас підприємство? — запитала вона.

— «Хронос».

— Не чула про таку фірму.

— Є люди, які не чули й про «Омегу». Але це не заважає годинникам «Омега» добре ходити.

— Чому ви ображаєтесь? Я не сказала нічого лихого.

— Зовсім не ображаюсь. Вип'ємо кави?

Вона кивнула.

— З коньяком?

— Чому б і ні.

— Чи ви завжди маєте справи з «Зодіаком»? — запитала жінка, коли подали каву.

— Сподіваюсь, що завжди… — відповів я ухильно.

— Солідна фірма.

— Авжеж. Однак солідні фірми досить важкі партнери.

— Як і секретарки тієї ж категорії. До речі, на яку платню я можу розраховувати у вас?

— На таку ж, як і в «Зодіаку».

— Ви дуже щедрий…

Я знизав плечима.

— Характер.

— Ви ж навіть не знаєте моїх здібностей.

— Раз ви підходили «Зодіаку», то, напевне, підійдете й мені. А втім, як це сталося, що вчора вам обіцяли, а сьогодні відмовили?

— Про це вам слід запитати в заступника директора, якщо випадково знайомі з ним. Учора він прийняв мене, ледве глянувши на рекомендації, іі дізнавшись, що, крім машинопису та стенографії, я досконало знаю три мови, сказав, що напевно візьмуть, але про всяк випадок велів прийти сьогодні.

— Все ясно: знайшов більш підхожу.

— За статурою?

— Очевидно. Але як би там не було, все має своє місце і ви йдете до мене.

— Певно, так і станеться, — машинально усміхнулася жінка.

— В такому разі чи не міг би я одержати деякі додаткові відомості.

— Наприклад?

— Найперше — ваше ім'я.

— Едіт Ріхтер, двадцять шість років, незаміжня, до суду не притягалася, рекомендації від контори «Фішер і К°», Цюріх, — продекламувала жінка.

— Ви німкеня?

— Швейцарка. Народилася в Цюріху.

В цю мить вона немов згадала щось і глянула на свій годинник.

— Сподіваюсь, не затримую вас, — зауважив я.

— Ні… тобто… о третій маю зустрітися з однією знайомою.

Я не заперечував. Знайомі тільки для того й існують, щоб їх використовували в разі потреби. Покликав кельнера, і він одразу приніс рахунок. Коли ми вийшли у вестибюль, Едіт простягла мені руку:

— Все-таки дозвольте мені подумати один вечір. Завтра вранці я зателефоную.

— Звичайно. Втім, я теж іду.

На тротуарі перед готелем Едіт удруге подала мені руку, навіть не поцікавившись, у який мені бік. Я не наполягав. Жінка спокійною ходою рушила до Рю-Монблан. Не знаю, яка з неї буде секретарка, але з іншого погляду гарна. Тонкий стан і високі стегна, це разом із зростом компенсує повні форми.

Я звернув у пасаж при вході до готелю і через внутрішній двір вийшов на Рю-Монблан. Метрів за п'ятдесят попереду помітив сірий костюм Едіт. Вона змінила ритм ходи і тепер поспішала в напрямку до вокзалу. Зваба стрункої постаті змусила мене піти назирці. Дійшовши до привокзального майдану, жінка звернула до кафе на розі. З-за столика на терасі підвівся худорлявий чоловік середнього віку, потис руку Едіт і запропонував їй місце біля себе. Ото лихо гарних жінок. Навколо них завжди залицяльники.

________

Наступного ранку о пів на одинадцяту я ввійшов до приймальні «Зодіаку». Цього разу там нікого не було, і секретарка одразу ж провела мене до кабінету комерційного директора. Кабінет величезний і солідний. Директор — також. Типовий капіталіст з давніх карикатур — подвійне підборіддя та обвислі щоки. Тільки сигари бракує. Проте вираз обличчя люб'язний у межах можливого.

Чоловік зробив символічний рух, неначе хотів підвестися з-за столу, але не підвівся і тільки простяг мені свою повну руку. Тоді пробурчав «прошу» і вказав на крісло біля свого столу. Я сів, закурив запропоновану сигарету й, собі усміхнувшися, ясно і стисло виклав свою пропозицію. Директор вислухав мене, не перебиваючи. Те, що я швидко завершив розповідь, явно сподобалось йому. А проте негайно зауважив:

— Не знаю, чи відомо вам, але ми маємо вже майже повну гаму: від «Філіппа Патека» й «Зеніту» до посередньої продукції «Енікару».

— Так. Одначе того, що пропоную я, бракує вашій гамі: якість «Зеніту» по цінах «Енікару».

— Зрозумів, — кивнув директор. — Але це вимагає перевірки.

— Перевірте.

— Наша експертиза проведе її швидко. Проте випробування ринком потребуватиме часу. Покупець у наші дні недовірливий. Коли продаєш дорого, утримується, бо таки дорого. Коли продаєш дешево, знов-таки втримується, оскільки вважає, що неякісно. Треба час, багатенько часу, аби він збагнув, що ваші годинники дешеві не тому, що погані.

Я спробував заперечити, та чоловік за столом перебив мене:

— Взагалі ваша вигода від операції не викликає сумніву. А ми що матимемо?

— Звичний прибуток.

— Звичний ми одержуємо з усіх марок, що зарекомендували себе. Невеликий прибуток, але й жодного риску.

— Я міг би трохи збільшити вашу частку… — сказав я непевно. — Але не дуже, бо моя ціна й так тримається на межі можливого.

Директор похитав великою головою.

— Якщо йдеться про якихось п'ять-шість відсотків, то я не вірю, щоб це змінило становище.

— Більше не можу.

Він кивнув:

— Гаразд. Надішліть мені письмову пропозицію. Я доповім про це генеральній дирекції. Тільки не дуже розраховуйте…

Простою мовою це означає: «Вам нема на що розраховувати». Але я й не сподівався на більше. Зараз важливо те, що мене знають як фахівця і я матиму привід при нагоді ще раз завітати у «Зодіак». І не виключено, що якогось дня про мою пропозицію знову згадають. Позитивна риса песимізму полягає в тому, що й найменший успіх приносить тобі радість.

________

Я саме кінчав обідати, коли мене покликали в готель до телефону.

— Добридень, — почув я в трубці голос Едіт. — Шкодую, що дзвоню аж тепер, але це не моя провина — зранку не застала вас. Хочу сказати, що коли ви не відмовились од своєї пропозиції, то я охоче її прийму.

— Чудово. Коли ви можете приступити?

— Якщо потрібно — зразу.

— Навіщо так швидко… Але чи не могли б ви спершу придбати портативну машинку й усе, що потрібно. Скажіть, щоб рахунок надіслали мені в готель.

Вона пообіцяла ще сьогодні впоратися з покупками, після чого ми домовились про роботу наступного дня й попрощалися із взаємними побажаннями.

Тепер я маю і секрет арку. І замість радіти з того, сідаю й пишу коротке оголошення: «Власник підприємства шукає особисту секретарку. Англійська і німецька мови, стенографія, машинопис. Телефон такий-то, від… до… год.». І негайно з кур'єром посилаю до «Журналь дю Женев» для одноразової публікації.

________

Якщо Едіт припускала, що я взяв її до себе тільки заради статури і що наші службові взаємини будуть лише формою флірту, вже наступного ранку вона могла переконатися в своїй помилці. Я прийняв її в своїй кімнаті і після кількох вітальних фраз запропонував сісти до маленького столика, де вже лежали бланки та конверти, щойно принесені з друкарні. Потім без зайвих слів почав диктувати: «Пане директору, пишу вам, щоб письмово підтвердити умови, викладені вже в нашій розмові, відносно…»

Складання листа забрало близько півгодини. Едіт писала швидко й без помилок. Отже, якщо я мав сумнів щодо її кваліфікації, то також одержав можливість переконатися в своїй помилці. Після того як лист було підписано й акуратно запечатано в конверт, я замовив каву, і ми сіли оформляти нашу угоду. Жінка подала мені свою страхову книжку, і я розписавсь у відповідному місці як. роботодавець.

— Власне, ви працювали у «Фішера і К°» тільки шість місяців, — зауважив я, нашвидку переглянувши книжку. — А раніше де були на службі?

— Ніде. Вивчала французьку літературу, а коли закінчила, зрозуміла, що з французької літератури не проживеш, і вступила до школи машинопису й секретарства, бо в мене немає батьків, а родичі не можуть більше мене утримувати.

— Зрозуміло. Від Фішера ви пішли, як видно, через скорочення штатів. І вирішили залишити рідне місто?

Вона кивнула.

— Гарне місто Цюріх, — сказав я. — І там також є чудове озеро. Взагалі казкові краєвиди.

— Так, але самими краєвидами не проживеш.

— Невже і ваша професія зазнає криз?

— І вельми серйозних.

Вона потяглася до своєї сумочки, але я випередив її і послужливо подав пачку «Кента». Жінка закурила, пустила густий струмінь диму і подивилася на мене, немов чекала, що я ще вигадаю. Спокійний і відвертий погляд, але з ледь помітною напруженістю.

— Де ви ще шукали щастя, перш ніж прийти в «Зодіак»?

— Ніде. Перше, про що я довідалася, приїхавши сюди, була вакансія в «Зодіаку».

— Певно, від вашої знайомої?..

Вона кивнула, не моргнувши оком.

— Значить, ви тут недавно?

— Близько десяти днів.

Хоча ми вели розмову в дружньому тоні, нюанс допиту був неминучий. Бо роботодавець завжди має право на деякі відомості.

В цю мить задзвонив телефон. Моя знайома, телефоністка, повідомила, що хтось питав мене в зв'язку з якоюсь об'явою про місце секретарки.

— Я справді давав таку об'яву, — відказав я, — але вже маю секретарку. Отже, будь ласка, сповіщайте це всім, хто дзвонитиме.

З трубки почулося тяжке зітхання: «Але ж вони дзвонитимуть цілий тиждень».

— Не турбуйтеся. Я накажу більше не друкувати оголошення.

— Ви давали оголошення про секретарку? — звела брови Едіт, коли я поклав трубку.

— Власне, я дав його три дні тому, однак не знаю, чому вони так затримали. Я поганий ясновидець і не підозрював, що зустріну вас. Але чому ви так дивитесь на мене?

— Нічого. Просто думала досі, що моє призначення є наслідком випадкової примхи.

— Ви помиляєтесь. Принаймні щодо примхи. А випадковість цілком обернулася на мою користь. Ви дуже гарна. Як друкарка, хочу сказати.

Вона легко всміхнулася, проте без тіні теплоти:

— Сподіваюсь, і я дещо виграю від тієї випадковості.

— Не сподівайтеся, а будьте певні. Перша перевага від співробітництва зі мною полягатиме в тому, що ви не постарієте передчасно від перевантаження. Зараз, наприклад, можете бути вільною. Тільки лишіть свій телефон. Якщо раптом ви будете потрібні мені, я задзвоню вранці до десятої.

Вона встала, зрозумівши, що її робочий день закінчено і я помахав на прощання, не проводжаючи її. Тільки цього ще мені бракувало — проводжати власну секретарку.

Наступні дні минули в різносторонній діяльності: кілька відвідувань «Хроносу» і отого божевільного чоловіка, мого директора; два візити до нотаріуса задля остаточного оформлення операції; вечір, змарнований у бібліотеці за самоосвітою, не рахуючи годин, присвячених роздумам і вештанню вулицями. Женева загалом гарне місто, з однією тільки особливістю, яку можна однаково вважати і перевагою, і недоліком: і тут забагато води, але, на відміну од Венеції, тутешня вся зібрана в одному місці — в Женевському озері. Це змушує тебе по десять разів на день мандрувати туди-сюди по тих довжелезних мостах, які наштовхують на думку про вигоди автомобільного транспорту. Але річ у тім, що зараз мені зовсім ніколи займатися машиною. Мені вистачає клопоту і з моєю секретаркою. Справді, зараз вона не потрібна мені, то я її й не турбую. Зате мене вона непокоїть.

Не кажучи про звабливі форми, образ Едіт переслідує мене і через деякі інші особливості. Наприклад, через звичку дивитися тобі просто в вічі й брехати, не зморгнувши оком. Сумніви щодо її поведінки виникли в мене вже з перших годин нашого знайомства і відтоді невпинно посилювалися.

Крім безневинної на перший погляд брехні щодо зустрічі з «подругою», Едіт увесь час підносила мені й серйозніші. Ці побрехеньки, втім, легко пояснити, якщо прийняти певну гіпотезу про характер та роль моєї секретарки. Оскільки ж, як висловлюється мій шеф, у нашому ремеслі важать не фантазії, а проникливий аналіз фактів, я відтепер уникаю гіпотез, але не без того, щоб мати їх на увазі.

Інше, що я маю на увазі, — це розклад поїздів. Попри моє карколомне піднесення щаблями суспільної ієрархії, я змушений знову виконувати ту примітивну роботу — стовбичити на перонах і спостерігати за поїздами. На щастя, цього разу мені не загрожує принаймні пообідня спека, оскільки об'єктом мого спостереження є нічний поїзд, узгоджений з прямим Венеція — Лозанна. Моє нічне чергування має й іншу перевагу — воно відкрило можливість ліквідувати деякі прогалини в моєму естетичному вихованні, головним чином у галузі кіномистецтва. Вечірні сеанси кінчаються за півгодини до прибуття потрібного мені поїзда і є зручною й непомітною формою марнування часу, тож протягом трьох тижнів мені вдалося переглянути зо два десятки шедеврів, поміж яких і цілу серію «шпигунських». Але мушу зізнатися, що саме шпигунські викликали в мене найбільший подив, бо хоча, на думку мого шефа, я трохи й схильний до фантазування, але ж і фантазування мусить мати якісь межі.

Тими двома десятками шедеврів цикл моєї кіноосвіти завершився. Одного вечора, вийшовши після фільму «Небезпечна зустріч», я мало не зіткнувся на вокзалі з Моранді. Коротун крокував швидко і, як завжди, набундючено в своєму кумедному капелюсі, зсунутому на потилицю. Цей чоловік, певно, досить-таки лисий, коли завжди потребує капелюха, а якщо не лисий, то неодмінно полисіє через те, що цілу добу носить його.

Переслідування тривало три хвилини. Моранді лише перетнув привокзальний майдан, звернув на Рю-де-Альп й увійшов до готелю «Термінюс».

________

Я постукав, чемно почекав. На запрошення «ввійдіть» раптово відчинив двері. Я вгадав. Цей чоловік справді лисий, як коліно.

Моранді спершу здивовано подивився на мене, припускаючи, що я просто помилився. Але коли я зачинив двері й навіть повернув ключа, подив його змінився на переляк з домішкою гніву.

— Хто ви такий, навіщо замкнули? — запитав лисий своєю рідною мовою.

— Майте терпіння, — відказую по-французьки, аби нагадати, що він не в Італії. — І тихше — Мені байдуже, але цього вимагають ваші інтереси.

Я поклав ключа в кишеню й влаштувавсь у кріслі, підсунувши до себе телефонний апарат, щоб був під рукою.

— Що ви собі дозволяєте? — знову заволав чоловік, цього разу вже по-французьки.

— Тихо! — зупинив я його. — І без нервів. Я говоритиму недовго. Йдеться про вашу роботу. Маю на увазі шпигунство.

Моранді зрозумів, що грати в афектацію безглуздо, й опустився на свій стілець. Напіврозтулені вуста й тоненькі вусики надавали його обличчю виразу дурного переляку. Лисі часом полюбляють заводити вусики, аби показати, що не зовсім позбавлені того природного багатства — волосся.

— Ви неодноразово подорожували до соціалістичних країн, де, прикриваючись торговельними операціями, здійснювали зв'язки з американськими агентами. Під час останньої подорожі до Болгарії ви відновили зв'язок з одним таким агентом, на ймення Ставрев, передавши йому радіостанцію і відповідні інструкції. Вашу шпигунську діяльність у соціалістичних країнах встановлено й доведено, і я уповноважений повідомити вас про це.

— Мерсі, — іронічно промовив Моранді, мабуть, заспокоєний дотеперішнім розвитком подій.

— Але це тільки один бік справи. А така людина, як ви, мусить зважати на її обидві сторони: на тих, хто займається шпигунством, і на тих, хто їх примушує.

Обличчя вусаня знову застигло.

— З метою з'ясування деяких подробиць такий собі Альбер Каре, відряджений відповідною інстанцією, нещодавно встановив контакт з вашою приятелькою Анною Ферарі й дістав від неї докладні відомості з приводу ваших, так би мовити, торговельних відряджень…

— Неправда! — вигукнув Моранді.

— Це підтверджується магнітофонними записами. Записано й ваші розмови з Анною Ферарі. Розмови, в яких ви розкрили секретні відомості, що їх вона не повинна була знати. Під час однієї такої розмови близько трьох тижнів тому вона повідомила вас, приховавши тільки частину істини, про своє знайомство з Каре, а ви, зі свого боку, сповістили, що вашого приятеля Артуро Конті було вбито не з метою пограбування, а за його довгий язик.

— Прочиніть трохи вікно, — сказав у відповідь на все це Моранді.

В кімнаті справді задушно. Обличчя вусаня вкрилося потом.

— Прочиню, ще маєте час! — відповів я і закурив сигарету. — А зараз продовжимо: ви розумієте, що, коли записи згаданих розмов разом з відомостями про провал вашої місії в Болгарії потраплять до другої сторони — до тієї, яка вам платила, — ваша доля не відрізнятиметься від долі Артуро Конті.

— Гаразд, то чого ви хочете від мене? — запитав Моранді, витираючи носовиком піт зі свого лисого тім'я.

— Щоб ви розповіли все коротко, але ясно і конкретно. З іменами і датами.

— І щоб після того ви одправили мене на той світ?

— Люди, яких я зараз представляю, не мають ніякого наміру вкорочувати вам віку.

— Хто мені це гарантує?

— Здоровий глузд. Ваше вбивство стало б для них лише зайвим ускладненням. Вас викрито, отже, знешкоджено. А ваша дальша доля — то ваша справа.

— Які гарантії, що й нинішня розмова не записується?

— Ніяких.

— А що згадувані записи буде мені повернуто?

— Я не даю таких обіцянок. Та вони вам і непотрібні. Я міг би, задля вашої втіхи, передати вам записи, але, самі розумієте, це будуть дублікати.

— Авжеж. Тоді яку угоду ви мені пропонуєте? Будь-яка угода укладається на підставі взаємної вигоди.

— В торгівлі. А не в нашій професії.

— Я не належу до вашої професії.

— То ви аматор?

— Ні, не аматор. Але коли до мене приходять і пропонують, з одного боку, гроші, а з другого — страхають звільненням з роботи, я за браком кращого обрав гроші.

— Тож і зараз ви опинилися точно в такому становищі. З тією відміною, що нині загрозою є пістолет.

— Але ж зрозумійте, ради бога, що я вийшов із гри. Я вже поза грою. Віддавна ніхто не дає мені ніяких завдань. Навіть більше, мене підозрюють. Особливо після історії з Конті. Вони полишили мене, не чіпайте й ви. Я поза грою. Чи ви не розумієте?

Він розігнав рукою дим від моєї сигарети, який душив його, і знову обтер піт.

— Бачте, Моранді, коли людина вже колись включилась у гру, вона ніколи не може вийти з неї. Немає способу стати шпигуном на один раз, а потім одмовитись. Не виходить. Так само, як у покері. Не можна грати лише тоді, коли тобі прийдуть чотири тузи. Тільки в покері є певна надія вийти з виграшем, тоді як тут це виключено, бо потрапиш у катафалк. І тому я пропоную вам одкупитися й уникнути цього транспорту. За ваших шефів я не можу давати гарантій. Там викручуйтесь самі А що ж до людей, які послали мене, то вони дадуть вам спокій. Раз і назавжди. За єдиної умови — якщо ви все розповісте.

— Але хто мені гарантуватиме, що завтра ви знову не примусите мене давати якісь відомості? Або що не використаєте вже відоме вам на шкоду мені? — наполягав вусатий.

— Я вам казав: здоровий глузд. Ніхто не вимагатиме од вас нічого, бо ви вже ніколи не матимете цікавих відомостей. А виказувати вас безглуздо. Це може статися лише в одному випадкові — якщо ви хоч словом прохопитесь. Мовчатимете ви — будемо мовчати і ми. Коли щось викажете — підписуйте собі вирок.

Я глянув на годинник — за п'ять хвилин перша.

— Нумо, говоріть, уже пізно..

Моранді тяжко зітхнув і жбурнув мокрого носовика на ліжко.

— Дивна ви людина! Інші принаймні пропонують гроші…

— Дійде й до грошей, — заспокоїв я його. — В цьому питанні порозумітися значно легше. А тепер починайте: коротко, але докладно.

— Чи не можна щось запитати?

— Запитання потім. Зараз розповідайте.

Розповідь була не дуже багата на події, але коли Моранді скінчив, перейшло вже за другу годину. Декілька істотних моментів: ім'я людини, яка давала завдання вусатому. Характер тих шести завдань, що виконані в різних соціалістичних країнах під час відряджень. Імена місцевих людей.

Потім почалися запитання. Вони стосувались усіх пропусків, навіть і найдрібніших у розповіді Моранді, йшли, зв'язані по смислу, одне за одним, припинялися, знову поставали чи виникали з попередньої відповіді.

— Одчиніть вікно, прошу вас! — кілька разів благав вусатий слабким голосом.

Лице його вкрилося потом, очі підпухли від безсоння. Куди й поділися його набундюченість, і вагання, й страх, лишилася тільки смертельна втома. У кімнаті плавали хмари тютюнового диму. Повітря отруєне нікотином і нашим диханням. Мій венеціанський головний біль знову в розпалі. Я підійшов до вікна і широко розчинив його. Моранді відкинувся на спинку стільця й якийсь час жадібно хапав прохолоду, наче риба, плямкаючи своїми повними губами.

— А тепер фінансовий бік, — сказав я невдовзі після того, як вікно знову було зачинено. — Мушу пояснити вам, що справа, яку ми щойно залагодили, зовсім випадкова в моєму житті. Далеко випадковіша, ніж у вашому. Я мирний громадянин і якщо погодився зробити декому послугу, то тільки тому, що мене змусили приблизно в такий же спосіб, як і вас. За фахом я, власне, фабрикант.

Моранді підвів свої мляві очі й глянув на мене з деяким подивом:

— Фабрикант?

— Саме так. Годинники «Хронос». Зараз моя продукція залежується, і питання ринку стало для мене питанням життя або смерті. Я запропонував угоду «Зодіаку», проте мені відповіли ухильно. А ви працюєте в «Зодіаку».

— Я зовсім дрібний гвинтик.

— Але маєте зв'язок з великими.

— Тільки службовий. І, до вашого відома, «Зодіак» — важка машина. Доки розкрутиться…

— Ми могли б запропонувати директорові особисті комісійні.

Моранді коротко всміхнувся.

— Я не такий багатий. А що ви мені пропонуєте?

— Залежно від послуг.

Він зморщив чоло і подивився на мене замислено, щось обмірковуючи. Потім сказав:

— Дайте мені п'ять тисяч — і я забезпечу вам угоду. Не через людину в «Зодіаку», але із «Зодіаком».

— П'ять тисяч франків?

— П'ять тисяч доларів.

— Це перевищує мої можливості. Але коли візьмете три тисячі…

— Ви зловживаєте тим, що я у ваших руках, — втомлено пробурмотів Моранді. — Гаразд, давайте чотири тисячі.

— А які гарантії, що угода відбудеться?

— Дивна ви людина! — пхикнув вусатий. — Самі відмовляєтесь гарантувати мені життя, а від мене вимагаєте гарантій для якоїсь угоди.

— Гаразд, — поступився я і вийняв гаман. — Хто ця людина?

— Рудольф Бауер, імпорт-експорт, Мюнхен. Я зараз напишу йому листа.

— Тільки не обіцяйте, що я і йому дам чотири тисячі.

Моранді знову страдницьки зітхнув, потім устав, витяг із шухляди папір та конверти із штампами готелю і заходився писати, час од часу важко зітхаючи. Неврастенік.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

— Досі ви, здається, були шатенкою…

— Так, я зараз чорнява. Це вам не подобається?

— Навпаки. Така ви екзотичніша… і більш зріла.

Розмова точиться між мною та моєю секретаркою на вокзалі, де ми щойно зустрілися. Цього вечора Едіт перебуває не в найкращому гуморі, і моя репліка щодо її зрілості навряд чи спроможна підняти її тонус.

— Ви також виглядаєте не дуже зеленим, — відказала жінка, не враховуючи, що розмовляє із своїм шефом.

Я припускав, що вона має. рацію. Після безсонної ночі й такого дня нелегко бадьоритись, особливо в моєму віці. Зате самопочуття у мене чудове.

— Давайте сідати, — запропонував. — У нас попереду ціла ніч для приємних розмов.

І, щоб умилостивити чорняву екзотику, галантно беру її валізку.

Наші спальні купе поряд. До того ж між ними є двері. Це, мабуть, наштовхнуло Едіт на певні припущення, але вона нічого не сказала. Ми стояли в коридорі біля вікна, поки провідник слав нам постелі. На пероні метушня саме в розпалі. Поїзд рушить за три хвилини.

— Ви бували раніше в Мюнхені?

— Ніколи.

— Шкода, — відповів я.

Але вона не запитала, чому «шкода», і неуважливо дивилась у вікно.

— Щось ви не в гуморі.

Едіт швидко глянула на мене.

— Хіба помітно?

— Не дуже, але можна здогадатися.

— Я рідко буваю в гуморі. Вважаю, що людина повинна мати певні підстави для доброго настрою.

— Так можуть говорити тільки алкоголіки, — заперечив я. — Для жінки вашого віку причина потрібна хіба для того, щоб не бути в гуморі.

— В мене це буває й без особливих причин. Цілком досить і постійних. А втім, годі ятрити себе такими розмовами.

Вона замовкла, потім швидко глянула на мене і додала:

— Я заздрю, таким людям, як ви.

— Чому саме? Завдяки «Хроносу» чи…

— Тому, що ви не втрачаєте самовпевненості навіть тоді, коли вам не щастить у справах.

— Мої справи йдуть чудово.

— Маєте на увазі переговори із «Зодіаком»?

Іронію легко вловити і без шостого чуття.

— Так, маю на увазі й це, — відповідаю спокійно.

Жінка недовірливо подивилась на мене, але не заперечила.

— Люба Едіт, — сказав я добродушно. — Оскільки нам випало працювати разом, хочу пояснити вам наперед деякі речі: чим вигідніша якась угода для одного, тим невигідніша вона для іншого. Отже, тим більше зусиль потрібно для її укладання. Я можу вже завтра розпочати справи з «Зодіаком» і на досить тривалий час. Але така поспішність кепсько позначиться на моїх прибутках. Тому волію втратити кілька тижнів, одначе виграти більше грошей. Знаю, час — теж гроші, але час або гроші — то вже справа смаку.

З перону долинуло приглушене сюрчання. Двоє дівчат, що стояли попід вікном, махнули руками, тільки не нам. Мене ніхто ніколи спеціально не проводжав. Поїзд рушив м'яко, і стрічка перону поповзла назад, щоб поступитися вервечкам вантажних вагонів, семафорам і неясним тіням ночі.

— Дякую за науку, — киває Едіт. — Надто тому, що ви не зобов'язані вчити мене. Я не мала наміру втручатись у ваші справи.

— Чому ні? Це краще, ніж секретарка, яка думає лише про свою платню. Ваша співчутливість дає надію, що я можу розраховувати на вас.

Вона допитливо подивилась на мене.

— В такому разі пригостіть мене сигаретою, — тільки й промовила.

Провідник наготував нам постелі й пішов. Едіт курила, стоячи біля вікна, й вдивлялася удалечінь, але за вікном були ніч і альпійські масиви, що затулили небо. Жінка викурила сигарету до половини і кинула її у попільницю.

— Страшенно болить голова. Дозвольте мені лягти.

— Звичайно. Добраніч.

Я теж пішов у купе, і саме вчасно, бо почув, як обережно повернули ключ із протилежного боку дверей. Така недовіра, та ще й від особистої секретарки… Добре, що цього вечора у мене були інші клопоти.

Я перевдягся у піжаму, закурив передостанню на цей вечір сигарету й випростався на дивані. Мене непокоїли ті самі питання, що їх я обмірковував увесь день, заповнений банальною метушнею перед від'їздом. Їх два, обидва життєвої ваги. Перше: чи точні відомості дав Моранді. Друге: чи мовчатиме Моранді.

Відповідь на друге питання значно важливіша з практичної точки зору, однак я зробив усе потрібне, щоб вона була позитивна. Важко змусити будь-яку людину проговоритися, але ще важче добитись від неї мовчання. Це не штука — тикати їй під ніс пістолета чи пачку банкнотів заради якихось відомостей, а наступного дня поставити хрест і на собі, й на всій операції. Річ у тім, щоб створити навколо людини таку обстановку, в якій вона не могла б учинити нічого іншого, крім того, чого ти вимагаєш від неї зараз і вимагатимеш надалі. Моранді мовчатиме, оскільки його безпека в прямій залежності від моєї безпеки. Він переконаний, що моя смерть нічого не змінить, а тільки стане прелюдією до його смерті. Бо компрометуючі матеріали залишаться і їх використають інші.

Ці компрометуючі матеріали були, звісно, блефом, але тільки до певного моменту. Я не мав запису розмов між Моранді й Анною Ферарі, але володів записом набагато важливішої розмови — між Моранді і мною. І запис цей справді вже лежав у надійному місці, тож моя смерть не зняла б з плечей Моранді жодного тягаря, якщо не вважати тягарем його власну голову.

Вусань зрозумів і другу істину: він не може розраховувати на своїх дотеперішніх хазяїв. Не може сподіватись від них нічого доброго. Це йому стало цілком ясно не тільки після вбивства Конті, але й після того, як його почали підозрювати. Моранді зрозумів, що коли його пожаліли, то не через виняткову довіру, а щоб використати його як принаду. Відтепер вони переконалися, що принада не подіяла, й дали Моранді спокій. Одначе варто кому-небудь знову виявити інтерес до нього, як зникне і цей «хтось», і сам Моранді, бо це хоч і брутально, зате ефективно замітає слід.

Слід, який веде… куди? Ця думка знову повернула мене до першого питання, найважливішого для розвитку операції: правду казав Моранді чи наплів мені мережива з півправди й чистої брехні? Досі я не мав часу проаналізувати інформацію, одержану від вусаня. Однак уривчасті міркування й передовсім перевірки, зроблені в час самого допиту, дають мені підстави вважати, що Моранді сказав правду, й напевно усю правду, яку знав. На жаль, того, що він знав, замало. Й усе-таки вперше з моменту мого вступу в гру, по двох довгих місяцях чекання, затримок і неминучого риску, я натрапив на важливі речі, на якийсь новий елемент, що може пролити бодай трохи світла на цю темну історію.

Це — людина, яка передавала Моранді інструкції й матеріали. Вона працює в «Зодіаку», як і Конті, й вусань. Ім'я солідної, поважної фірми надто переплітається з такими неповажними шпигунськими операціями, й тут саме нагода підтвердити мою початкову гіпотезу про «Зодіак» плюс ЦРУ, хоча я й вирішив уникати поспішних гіпотез.

Так чи ні, а встановлення ділових зв'язків із «Зодіаком» вийшло на перше місце в моїх планах. Моранді вже битий козир. Треба шукати інших шляхів, щоб вийти на дальший слід.

Особа в дзеркальних окулярах лишається одним з невідомих у задачі. Те видовжене обличчя, бліде й страшне своєю безсторонністю, вперто переслідує мене, наче ідея фікс. Моранді твердить, що не уявляє, хто то такий, хоч я описав ту людину якнайдокладніше. Моранді взагалі знає про аферу Конті лише те, що йому із запізненням довірив шеф, та ще й не задля інформації, а як попередження.

«Наш Конті, — сказав шеф, — мав непоправно зіпсований азартною грою характер. Тому все обертав на гру, навіть найсерйозніші речі. Він, звичайно, передав нам пропозицію фотографа, але тільки за годину до вирішальної зустрічі. Очевидно, в останній момент злякався й надумав забезпечити собі тил. Він спробував навіть із цієї інформації одержати зиск, попросивши винагороди. Як ти знаєш, його було винагороджено. Вийшло грубо, в інших випадках ми діємо чистіше, одначе й у цьому завинив Конті. Йому наказали привести фотографа додому і там передати відомості. Тоді вони обидва мали б знищити один одного і таким чином розділити відповідальність за подвійне вбивство. Але Конті й тут виявився мерзотником. Певно, так повів розмову, що той одразу щось уловив і накивав п'ятами. Добре, що неподалік були наші люди й вчасно наздогнали його.

Взагалі подеколи доводиться міняти свої плани. Але не рішення. Бо змінити рішення означало б змінити й принципи. А принципи встановлено раз і назавжди, й ти їх знаєш: за чесну роботу платимо грошима, а за нечесну — кулею».

Все це вже не мало майже ніякого значення для подальшого розвитку операції. Але думки людини не можуть обмежуватись самою операцією, якою б важливою вона не була. Завжди лишається й щось стороннє — нікчемні дрібниці, незначущі спогади, картини, що їх слід було б викинути з голови, але вони вгніздилися там і не хочуть зникати, як-от вигляд притиснутого до парапету тіла, перебиті ноги, розкраяна голова й зібгана біла панама, просякнута кров'ю.

«Ну, годі, треба спати!» — пробурмотів я, прагнучи цим твердим наказом одігнати картину в забуття, щоб не відвертала мене від реальності. Одначе зі мною завжди так — коли сильно втомлюсь, важко засинаю, і що дужче зморений, то бадьоріше працює моя голова, тільки от на холостих обертах, оповита серпанком минулого, видінь і неясних передчуттів.

«День справді був напружений, але результативний», — сказав я сам собі. На відміну од теперішніх фантазій. Крім біганини по візи і підготовки асортименту зразків, прейскурантів тощо, мені довелося трохи подбати про свій гардероб і набути якогось фабрикантського вигляду. Після того треба було написати кілька листівок до близьких людей і знову відвідати пана Георга Роса, хоча візити цього роду були абсолютно заборонені, хіба у виняткових випадках.

Випадок справді винятковий. Мініатюрний магнітофон, який я своєчасно придбав, довів, що вартий чималих грошей. Я принципово не полюбляю цю техніку, яка змушує тебе чіпляти мікрофон у вигляді булавки для краватки, пропускати дроти попід сорочкою, робити дірку в кишені, аби вивести туди кінець, і раз по раз пхати руку в ту кишеню, щоб умикати й вимикати апарат. Але інколи ці фокуси неминучі. Маленький ролик, закладений у конверт і адресований дорогому Мерсьє, був здатний зробити мою «передчасну смерть» не такою фатальною для справи, а може, й одкласти цю смерть до більш підходящого часу.

— Вибачте, що знову турбую вас, — сказав я панові Росу, — знаю, що це не зовсім за правилами.

— О, не хвилюйтесь, — усміхнувся господар. — Я стара людина. Мені нема чого особливо боятися.

«Тобі також, — кажу собі. — Тому заспокойся і спи. Взагалі бери приклад із своєї секретарки». Яка порода! Просто дивно, як видиво цих розкішних форм досі не здолало мене і не спонукало зруйнувати тендітну перепону, що так протиприродно розділила жінку й чоловіка.

________

Напружені розміркування і видиво розкішних форм непомітно перейшли в сон, і я ледве, немов здалеку, почув стукіт у двері й голос провідника:

— Пане, ми прибули!

За чверть години, ретельно виголений і напахчений, я вийшов у коридор. Едіт стояла біля вікна з бездоганною зачіскою — волосся кольору воронового крила — і байдуже розглядала невиразні сірі будівлі, склади залізяччя й пустирі, що провіщають недалекий Мюнхен.

— Як спалося? — спитав я за вимогами етикету.

— Дуже добре, мерсі, — відповіла вона.

Але її обличчя, попри свіжі рум'яна, свідчило інше. Воно було бліде й зморене.

— Ви тямитесь і на косметиці, — зауважив я. — Досі, якщо не помиляюсь, не фарбувалися.

— Ви не дозволяєте?

— Чому? Тільки, якщо дозволите, пораджу не зловживати зеленим і синім під очима. Художники вважають, що ці барви більше придатні для пейзажів, аніж для портретів.

— А ви розумієтесь і на мистецтві?

— Так. Читав книжку «Ван Гог — художник сонця і божевілля». Потрапила колись під руку — хтось забув у купе. На жаль, поїздка закінчилась, коли я ледве дійшов до п'ятої сторінки. Ці книжки повчальні, але їх важко читати.

Жінка слухала моє базікання одним вухом і дивилась у вікно. Потяг стишив хід — це означало, що ми приїхали.

— А тепер? — звернулася до мене Едіт, коли потяг зупинився. — Які ваші плани на сьогодні?

— Скажу. Найперше — знайти готель.

— Була б дуже рада, коли б ми замешкали неподалік від вокзалу. Я справді чуюся негаразд.

Готель, який ми обрали, був близько від вокзалу, до того ж модерний і привітний.

— Вам одну кімнату? — запитав адміністратор.

— Дві, — поквапилась відповісти Едіт.

— Дві кімнати, — підтакнув я. — Дама — моя секретарка.

— Ви не забуваєте підкреслити своє шефство, — сказала вона пізніше в ліфті.

— Тільки в тих випадках, коли треба нагадати вам, щоб ви не висловлювалися раніш за мене.

Наші кімнати були поряд. І, почекавши з чемності півгодини, я постукав до Едіт:

— Зайдіть, будь ласка, якщо відпочили. Маємо трохи роботи.

Робота полягала в тому, щоб зателефонувати Рудольфові Бауеру, імпорт-експорт. Едіт набрала номер, церемонно зв'язалася від імені свого шефа з секретаркою фірми, секретарка фірми подзвонила, в свою чергу, шефові, і в результаті цього ритуалу я, нарешті, дістав прямий зв'язок.

— Доброго ранку, телефоную за дорученням вашого близького знайомого. Маю дещо передати вам од нього.

— Дуже приємно, — відповів молодий енергійний голос. — Коли вам зручно зайти?

— Коли буде зручно для вас.

— О дванадцятій — гаразд?

— Чудово.

Моя секретарка з деяким подивом стежила за оперативністю й ефективністю моєї розмови. Щоб дати зайву поживу її захопленню, я вийняв дбайливо запаковані зразки і свої торговельні папери, склав усе це в елегантний шкіряний портфель, глянув на свій годинник — справжній «Хронос» — і запропонував:

— Маємо час поблукати містом.

— Якщо ця прогулянка не входить до моїх службових обов'язків, я просила б увільнити мене.

— Як хочете, — відказав я байдуже, взяв портфель і вийшов.

Мюнхен, може, й чудове місто, але не в літню спеку. Через те по недовгім ваганні я вирішив, що краще посмакувати пива, яке носить ту саму назву. Воно було гарне. І саме проти спеки.

За одну хвилину до дванадцятої я вже стояв перед секретаркою Бауера, а ще через хвилину й перед самим Бауером. Хай зрозуміє, що німецька точність властива й іншим народам, як-от швейцарцям.

Бауер, на відміну од свого голосу, не такий-то й молодий, йому аж ніяк не менше п'ятдесяти. Але в його обличчі й усій поставі є щось енергійне й сильне, що викликає уявлення про парадні уніформи, студентські дуелі й казармені плаци. Менш ніж за хвилину він прочитав листа Моранді й одразу перейшов до запитань:

— Чим ви займаєтесь?

Його французька вимова була не менш тверда й різка, ніж поведінка.

Я повторив у загальних рисах розповідь, уже відому директорові «Зодіаку». Для більшої наочності вийняв і зразки разом з докладними прейскурантами.

Бауер уважно вислухав мене, тоді побіжно глянув на зразки й кивнув:

— Гадаю, що зможу дещо для вас зробити. Що саме і як, це скажу не раніше як за два дні. Скільки ви ще будете тут?

— Скільки потрібно.

— Чудово. В такому разі домовимось…

Він погортав записник на столі і назвав день і годину. Тоді подав мені свою тверду, наче дерево, руку й провів до дверей.

Перевага песиміста полягає не тільки в тому, що він передбачав найгірше, але й у тому, що, коли передбачення не справджується, переживає насолоду приємного сюрпризу. Песиміст — єдина людина, яка радіє, коли її сподівання не здійснюються.

Друга зустріч із Бауером принесла мені саме таку несподіванку. Не відразу, звичайно, і після досить напруженої боротьби.

— Ваші годинники доброякісні, — сказав представник місцевого імпорту-експорту, — але вони мають один дефект: їх важко продавати.

Я гадав, що він почне робити зауваження, вже відомі мені із зустрічі в «Зодіаку», й тому поквапився заперечити. Бауер терпляче вислухав мене і докинув:

— Ви не зрозуміли. Їх важко продавати не через недовіру покупців, а через опозицію продавців. Ваші товари бойкотують, і ви мусили б це знати.

— А, бойкот! — Я зневажливо махнув рукою, — То інтриги деяких швейцарських фірм. Ніхто не владний оголосити бойкот на весь світовий ринок.

— Не будьте таким упевненим, — похитав головою Бауер. Потім, неначе між іншим, запитав: — Ви, здається, недавно стали власником «Хроносу»?

— Авжеж.

— А доти що робили?

— Те саме. Тільки не як виробник, а як торговець.

— Мали крамницю?

— Так.

— Де?

— В Лозанні.

— Торгівля, мабуть, ішла добре, коли ви накопичили грошей на ціле підприємство.

— Гроші накопичив батько, а не я. Він був старомодною людиною і боявся рискованих операцій. Більшу частину своїх заощаджень зберігав готівкою, а оперував лише незначними сумами, необхідними на щодень.

— Отже, ви порушили це золоте правило?

— Якщо правило не приносить золота, це не золоте правило. Людина мусить грати крупно, інакше гра не варта свічок.

— Чи не здається вам, що ви піддаєте себе надто великому риску? — запитав Бауер і уважно подивився на мене.

Я витримав його погляд спокійно, але без нахабства.

— Риск розрахований, — одказав я. — В найгіршому разі продам усе й таки матиму зиск.

— Якщо хтось купить… — заперечив Бауер. — І якщо конкуренти не застосують брутальніших заходів. Є й брутальні заходи, пане Роллан!

— Ніякі заходи мене не лякають. Розрахований риск, звісно, також риск, але де нині немає риску?

Бауер знову подивився на мене уважно. Тоді запитав:

— А хто надоумив вас звернутися саме до «Зодіаку»? «Зодіак» не є спеціалізованою фірмою по годинниках.

— «Зодіак» ні в чому не спеціалізується. Однак це солідна фірма. Щоб подолати бойкот, мені потрібна саме солідна фірма.

— Солідних фірм багато.

— Одначе такі, як «Зодіак», можна полічити на пальцях. «Зодіак» укладає безліч угод з країнами за «залізною завісою». А це такий ринок, де не діють ніякі бойкоти.

— А ви самі не можете встановити зв'язки по той бік «залізної завіси»?

Запитання було поставлено зовсім недбало.

— Яким чином?

— Не знаю. Просто запитую.

Він запитував усе отак просто ще протягом майже двох годин. Слід віддати йому належне, провадив допит уміло, хоча й надто відверто, і робив усе для того, аби мені не пересохло в горлі: секретарка принесла пляшку шотландського віскі й двічі поновлювала запаси льоду і содової води.

— Сподіваюсь, я не дуже втомив вас, — сказав нарешті Бауер, глянувши на годинник.

— Ні, але ви мене спантеличили, — відповів я з добродушною усмішкою.

Господар теж усміхнувся, хоча й не так добродушно:

— Самі розумієте, треба знати того, з ким працюєш. А моя фірма, пане Роллан, попри несприятливу ситуацію, має намір попрацювати з вами.

Ось, нарешті, час приємної несподіванки.

— Авжеж, нам важко розбити блокаду навколо вашої продукції. Але ми маємо певні ринки в Африці і схиляємося до того, щоб розпочати операцію з десятьма тисячами годинників, швидше для випробування ринку.

З точки зору чистої вигоди повідомлення звучало приємно, одначе моя точка зору в цьому випадкові була іншою. Тому я ледве стримався, щоб не запитати: «А «Зодіак»?»

— Що стосується «Зодіаку», тут справа складніша. Як вам казав і Моранді, в мене є певні зв'язки з керівництвом фірми, але я зовсім не всевладний. Отже, слід потерпіти ще кілька днів, аби дочекатися наслідків проведеного зондажу. Ви, сподіваюсь, можете почекати.

«Почекати? Та я ж фахівець із чекання», — слід було б відповісти, однак я сказав:

— Звичайно. Можу залишити вам телефон.

— Гаразд. Під час наступної зустрічі оформимо й угоду.

Я вдав, що зволікання не дуже мене тішить, але змовчав, як того вимагає пристойність. І ми попрощалися з короткими вишкіреними усмішками після того, як Бауер на мить вручив мені уламок дерева, що правив йому за руку.

Едіт не без прикрості сприйняла звістку про те, що нам потрібно ще кілька днів затриматися в Мюнхені. Досі вона не виходила з кімнати, якщо не рахувати візитів до ресторану в готелі, — посилалася то на застуду, то на головний біль, то на втому чи щось інше. Зараз вона мені зовсім не потрібна, і я полишив її займатися своїми хворобами, а сам подався вивчати міські цікавості, переважно ті, які мають над кухлями густу піну.

Минув тиждень, поки нарешті одного ранку зателефонували від Бауера, мене запрошували на очікувану зустріч.

— Шкодую, що забрав у вас стільки часу, — сказав замість привітання Бауер, — але, сподіваюсь, це було немарно. Маю відомості, що угода із «Зодіаком» може здійснитися, й невідкладно. Наша маленька угода також готова.

Він подав мені примірник умови, і я, як і годиться тверезо недовірливому аферистові, уважно прочитав її. Усе гаразд.

Бауер узяв мій примірник, однак замість приступити до ритуалу підписування, поклав на нього свою дерев'яну долоню і втупив у мене незворушний погляд.

— Є одна остання подробиця…

«Аби тільки не з тих, які все згублять», — подумав я.

— Договір, як і угода із «Зодіаком», може бути здійснений і принести вам великі гроші, а може і залишитися тільки красивою ілюзією. Все залежить од вас.

— Тобто?

— Ви, певно, розумієте, що обидві умови вигідні головним чином вам, а не моїй фірмі. Це певний вид послуга, яку ми вам надаємо. Тож, як розумна людина, ви мусите знати, що за послуги віддячують послугами.

— А саме?

— Конкретно для моєї фірми ви не можете бути особливо корисним. Одначе завдяки певному збігові обставин, крім фірми, я представляю ще один інститут. І саме цьому інститутові ви б і могли прислужитися. Мабуть, здогадуєтесь, що йдеться про розвідку.

Він замовк і допитливо подивився на мене.

Мій удаваний подив був ані надто сильний, ані вельми невиразний. Саме настільки, наскільки може здивуватися необізнана, але позбавлена надмірної делікатності людина.

— Здається, я зрозумів, — одказую, витримавши погляд Бауера. — Тільки, як ви знаєте, в мене зовсім інший фах і мені неясно, в який спосіб я можу бути корисний вашому… інститутові.

— Це вам стане ясно, коли ми домовимось у принципі. Щодо спеціалізації, про те не турбуйтесь. Розвідники зовсім не якась особлива раса. Це можуть бути й торговці, як ви, й лікарі, й адвокати, і вчені, і взагалі кожен звичайний громадянин.

— Слухайте, пане Бауер, — сказав я, засовавшись у своєму кріслі. — Чи не може послуга, про яку йдеться, бути трохи банальнішою? Певні комісійні чи процент для вас, адже ви розумієте, я не хочу встрявати у справи, на яких не знаюся, та ще тоді, коли мої власні справи зовсім не такі блискучі.

— Ваші справи можуть піти блискуче тільки тоді, коли ви залагодите й інші. До того ж мушу вас попередити, ми зовсім не вимагаємо від вас якихось особливих подвигів, і взагалі вам ніщо не загрожуватиме, хіба тільки перевантажите собі кишені…

— Дякую, але я не дитина і знаю, що ніхто не натопче кишеню за так.

— Мова не про дурні гроші, а про речі, які аж нічим не зачеплять ваш спокій і вашу безпеку, — уточнив Бауер. — Угоди й прибутки — все це дуже гарно, одначе не забувайте, що, коли комунізм переможе, нічого не лишиться не тільки від наших прибутків, але й від нас самих. Люди вільної Європи мають громадянський обов'язок, пане Роллан!

Ми продовжували торги ще деякий час усе в тому-таки дусі.

Бауер образно демонстрував мені то кишені, натоптані грошима, то комуністичну небезпеку, поки я кінець кінцем змушений був капітулювати і не стільки перед загрозою комуністичного привид а, скільки перед небезпекою фінансового краху.

— Гаразд, — поступився я. — Кажіть, чого ви хочете.

— Розповім усе якнайдокладніше. Але перше, що ви мусите зробити, — це продати «Хронос».

— Що? — вигукнув я, цього разу без тіні симуляції. — Продати цю перлину техніки?

— Саме так, — спокійно кивнув Бауер. — Продати перлину. Остаточно і без вагань.

________

І ось ми знову в поїзді — я і моя секретарка. Якщо в Мюнхені їй щодень ставало гірше, тепер я вловлюю несподівані ознаки покращення. Обличчя жінки видавалося спокійним і свіжим без будь-яких рум'ян. Не те щоб усе її єство випромінювало радість життя, — вона навряд чи здатна на такі емоції, — але прояви меланхолії й мігрені просто зникли без сліду. До такого ступеня, що Едіт зволила погостювати в моєму купе й викурити сигарету.

Секретарка сіла, закинувши ногу на ногу, й стегна її виразно окреслилися під вузькою спідницею. Мій погляд мимоволі звернувся до тих напівприхованих зваб, але жінка поквапилася остудити мене:

— Я й досі не можу збагнути, чому тільки в останню мить ви сказали, що їдемо не до Женеви, а до Амстердама.

— Бо саме в останню мить виникла причина їхати до Амстердама, — зімпровізував я.

Мені не до смаку дріб'язкові побрехеньки, але інколи це єдиний спосіб уникнути довгих і марних суперечок.

— Настільки секретна ця причина?

— Анітрохи. Стосується переговорів з головною дирекцією «Зодіаку». Взагалі стосується саме того, в чому ви так глибоко сумніваєтесь.

Вона подивилася на мене, однак нічого не сказала.

— У вас так боліла голова! — зауважив я співчутливо, але без ніякого зв'язку з попереднім.

— Навіть не уявляєте, як боліла! — ствердила вона.

— Людина не вашої статури, напевно, вже не жила б і на світі. Якщо не виходити цілий тиждень з кімнати, головний біль не тільки не минеться, а може довести до самогубства.

По тих словах я простяг руку, щоб зачинити двері.

— Облиште ваші безглузді жарти й не зачиняйте дверей, — проказала спокійно Едіт.

— Жахливий протяг. Головний біль може поновитися так само легко, як і минув. А до того ж нам треба поговорити.

Вона глянула на мене з уже відомою мені тінню напруженості в карих очах.

— Про що саме?

— Про безліч речей. Можемо розпочати, наприклад, з такої деталі: кого ви боялись у Мюнхені?

— Боялася?

Вона вибухнула тим дзвінким, навіть занадто дзвінким сміхом, який находить на деяких жінок, коли їм задаєш незручне запитання.

— Гаразд, тоді почнемо з іншого: які конкретні інтереси ви маєте до «Зодіаку»?

Вона перестала сміятись і дивилася тепер на мене холодно, майже неприязно.

— Ще буде й третє, і четверте, і п'яте. Не кажучи вже про пояснення, які ви повинні дати мені з приводу своїх численних побрехеньок.

— Що конкретно ви маєте на увазі?

— Усе. Мушу вам сказати, що жодна ваша брехня не вдалася. Може, я й не фахівець з живопису, але й не дурень, за якого ви мене маєте… Сластолюбний патрон, що обирає собі секретарок за опуклими формами…

Вона мовчала і дивилася на мене неприязним поглядом.

— Я коректно обійшовся з вами: запропонував місце якраз тоді, коли ви шукали роботи, забезпечив вам платню, фантастично високу як на вашу службову незайнятість, а ви на все це відповідаєте обманом і нещирістю.

— Не можу зрозуміти, до чого ви ведете, — промимрила вона, немов щойно прокинувшись. — Я робила все, що мені доручали. Про інше не зобов'язувалась вам сповідатися, хоча й не розумію, які це побрехеньки вас засмутили.

— Бачте, Едіт, у нас попереду ціла ніч, але я не маю аніякого бажання гаяти її в марнослів'ї. Якщо не хочете й цього разу відповісти одверто на мою відвертість, вважаймо розмову закінченою. Завтра я сплачу вихідну допомогу, яка належить вам за угодою, і можете бути вільною.

Вихідна допомога досить солідна, тож мої слова могли б прозвучати швидше принадливо. Однак, як я й сподівався, Едіт сприйняла їх зовсім інакше:

— Але скажіть, у чому ви мене звинувачуєте? Коли я вас обманювала? Чого я вам не говорила?

— Я вже вам поставив два запитання.

— Гаразд, я відповім. Що стосується Мюнхена, ви мали рацію. В тому місті живе один чоловік, з яким я не хотіла зустрітися. Ні з ним, ні зі його ріднею. Чоловік, який свого часу негарно повівся зі мною, а тоді кинув. Це зовсім особисті справи, і я не розумію, навіщо маю про них розповідати. Що стосується «Зодіаку», тут ви помиляєтесь. До цієї фірми в мене жодних конкретних інтересів, окрім того, що вона могла забезпечити мені постійне місце і час од часу — поїздки за її рахунок.

Спосіб, у який вона відповіла на обидва запитання, може бути застосований, зрозуміло, й до решти. Через те я вирішив, що правило «заощаджуйте час» вимагає, аби я перехопив ініціативу.

Я прикурив сигарету, на мить заплющив очі, щоб зібратися з думками і дати можливість жінці подолати свій страх, а тоді сказав:

— Ви прослухали курс французької літератури чотири роки тому. Цей факт дуже легко встановити. З цих чотирьох років один рік вивчали машинопис і півроку працювали у «Фішера і К°». Лишається два з половиною роки, які важко виправдати неробством, коли взяти до уваги вашу енергійну натуру й особливо ваше свідчення, що ви не мали близьких людей, які могли б вас утримувати.

Вона спробувала щось заперечити, але я зупинив її:

— Заждіть, це тільки початок. Перейдімо до другого моменту. Зоставшися без роботи, ви їдете з Цюріха, оскільки, мовляв, не можете знайти там місця. Однак елементарна перевірка, зокрема перегляд колонки дрібних газетних оголошень, дозволяє встановити, що в Цюріху саме в цей час щоденно запрошували п'ять-шість друкарок і секретарок. По-третє, приїжджаєте до Женеви в пошуках удачі і перше, про що дізнаєтесь од вашої знайомої, — то вакансія в «Зодіаку». Однак, власне, місце в «Зодіаку» звільнилося тільки за два дні до нашої зустрічі, що теж неважко встановити з колонки дрібних оголошень. А ви приїхали за десять днів до того й марнували цей час, хоча в згадуваній колонці щодня з'являлися оголошення про вакансії в інших установах.

Едіт мовчала і дивилася перед собою, неначе те, що я говорив, її не торкалось. Я, навпаки, весь час не зводив з неї очей, бо з досвіду знав, що погляд діє навіть тоді, коли спрямований у фланг.

— Не хочу взагалі згадувати вашу брехню відносно вдаваної «знайомої», крім того, що ви називаєте так чоловіка, з яким зустрічалися в Женеві.

— І це теж вас дратує?

— Облиште кпини. Це не дратує мене в тому розумінні, яке ви маєте на увазі, однак наводить мене на певні висновки. Але спершу повернімося до питання про «Зодіак». Ви мали нещастя втратити це жадане місце, але й водночас і щастя посісти інше, рівноцінне. Замість того, щоб зрадіти з такого шансу, виявили незбагненне вагання; відклали відповідь на другий день…

— Життя навчило мене не вірити першому-ліпшому.

— Хвилинку! І попри нашу домовленість подзвонити зранку, ви озвалися лише по обіді…

— Я ж казала, що шукала вас зранку…

— Й набрехали. Бо зранку я виходив з готелю тільки на зустріч у «Зодіак», а ви чули про неї напередодні, і марно було шукати мене в ті години.

Вона мовчала. Я простягнув руку до її плеча. Звісно, не для того, аби обійняти її, а щоб викинути недопалок у вікно.

— І ось після цілої доби незрозумілого вагання ви нарешті телефонуєте, щоб задемонструвати так само незбагнений ентузіазм, щоб висловити задоволення…

— А може, й я дещо перевіряла, як це робили ви.

— Звичайно, але ви перевіряли не тільки те, чи я справді власник «Хроносу», а й з'ясовували, які в мене зв'язки з «Зодіаком». Запитання, які ви час од часу ставили мені, також стосувалися саме цього. Взагалі, коротко кажучи, ваше місце при мені становить певний інтерес лише доти, доки я сам маю бодай якийсь доступ до «Зодіаку».

Я закурив сигарету, аби дати жінці можливість відповісти, однак вона воліла мовчати й дивилася перед себе. Може, не слід поспішати.

Може, саме в цей момент Едіт обмірковує свою чергову побрехеньку й зараз послужливо запропонує мені.

— У ваших звинуваченнях, крім великої дози підозріливості, є й деякі слушні спостереження, — нарешті зізналася вона. — Ключем до всіх моїх учинків є інтерес до «Зодіаку», ви це зрозуміли. Власне, не стільки до самого «Зодіаку», як до певної людини з тієї фірми. Але це зовсім особиста історія.

— Слухайте, Едіт, ви страшенно заплуталися в цих особистих історіях. Одна в Мюнхені, тепер у «Зодіаку»… Тільки я не маю більше ніякого наміру грузнути у ваших брехнях. Самі вчинки свідчать, що в даному разі особисті історії ні до чого. Ви дієте під чужу диктовку, і перш ніж абищо зробити, чекаєте чиїхось інструкцій. Ви завагалися щодо місця, яке я вам запропонував, лише для того, аби мати час доповісти й одержати додаткові розпорядження. Ваші зустрічі з подругою в чоловічій подобі викликані тією ж необхідністю. Я не примушую вас розповідати більше, ніж ви вважаєте за можливе довірити мені, але й не хочу, щоб ви частували мене дурною брехнею. Я вам сказав: завтра владнаємо усі рахунки і розпрощаємось.

— Але я не хочу прощатися, ви мені потрібні… — неголосно заперечила Едіт, рвучко обернувшись до мене.

— Ви також мені потрібні, одначе я втримуюсь… — пробурчав я.

Бо за тим рухом обличчя жінки опинилося за п'ядь од мого. Едіт схвильовано дихала, хоча для того, щоб оцінити принади її грудей, у цьому не було ніякої потреби.

— Я хотіла б усе вам розповісти, але не можу… — прошепотіла секретарка, вхопивши мене за руку.

— Чому? Ви досить добре висловлюєтесь.

— Саме тому, що йдеться не про особисті справи… Ви це зрозуміли… бо то не тільки моя таємниця… взагалі не моя таємниця…

— Гаразд, не силуватиму вас. Але погодьтесь, неможливо працювати з людиною, яка виношує таємні заміри проти того, хто дає їй хліб.

У підсвідомому пориві Едіт стиснула мою руку й благально промовила:

— Обіцяйте мені принаймні бути скромним… Обіцяйте мовчати.

— Про це не турбуйтесь. Аби тільки, звичайно, ваші інтереси не шкодили моїм.

— Морісе… — проказала жінка схвильовано, зовсім несподівано назвавши мене на ймення. — Я шпигунка…

— А, шпигунка, — проказав я. — Тільки цього мені й бракувало.

Вона тисла мені руку й дивилася на мене бентежними очима, неначе злякавшись власного зізнання.

— І якій же розвідці ти служила?

— Ніякій… «Фішеру і К°»…

— То яке ж це шпигунство?

— Комерційне.

— І таке існує?

— «Зодіак» дуже зачіпає інтереси «Фішера і К°» в певних галузях. Крім того, «Зодіак» розробляє перспективні проекти поглинення певних підприємств і створення чогось подібного до монополії. «Фішер і К°» хоче знати деталі цих проектів і взагалі мати інформацію про все, що діється в «Зодіаку».

Вона викладала ці відомості автоматичним голосом самовбивці.

— Але я не мала права нікому розповідати про ці речі, нікому — розумієш?

«Вважай, що ти саме нікому й розповіла. Одна давня приятелька так і назвала мене — пан Ніхто», — подумав я, але сказав інше:

— Ясно. І заспокойся. Я не балакучий. І твоя секретна місія мене не стосується. За однієї умови: якщо не робитимеш дурниць, які можуть зашкодити й моїм справам.

Ми непомітно перейшли на «ти», але інакше й не могло статися в інтимній розмові, сповненій шпигунських зізнань.

— Я нічого не робитиму без твого відома, — пообіцяла Едіт. — На все питатиму твоєї згоди. Гаразд?

Добре. Але щоб вийшло на краще, слід довести до кінця розпочатий процес заспокоювання жінки. Це спонукало мене посунутись трохи праворуч і обійняти Едіт за стан. Ця розкішна жінка мала напрочуд тонкий стан.

— О Морісе, як я ненавиділа тебе ще зовсім недавно!

Я не став відповідати освідченням на освідчення, — пишним бюстом Едіт пригорнулася до моїх грудей, і мені одібрало дихання. Та, зрештою, розмови зайві. Едіт у моїх руках — у прямому й переносному смислі слова.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

Видно, посади в «Зодіаку» роздають залежно від живої ваги людини. Директор у Женеві був просто дебелий. Головний комерційний директор в Амстердамі — грандіозний. Це велетень з поріділим рудим волоссям, добродушним червоним обличчям і роздутим од пива черевом. Його ім'я, яке назвав мені Бауер, важко вимовити — Ван-Вермескеркен.

Велетень ліниво розсівся в кріслі за двометровим дубовим столом. Обличчя й волосся у нього були такі червоні, наче директор розжарювався на вогні, і кожної миті можна було чекати, що з його тім'я вихопиться полум'я.

— Дуже цікаво, — добродушним басом прогудів Ван-Вермескеркен, коли я закінчив свою оповідь. — Дуже, дуже цікаво.

Він глянув на моє задоволене обличчя і так само добродушно додав:

— Одначе ваш варіант зовсім неприйнятний для нас.

Велетень натис кнопку на столі і звелів секретарці, яка враз постала на порозі:

— Принесіть нам що-небудь випити, будь ласка.

«Раз попереду якесь питво, значить, не все ще втрачено», — вирішив я і вийняв з кишені сигарети.

— Прошу! — схаменувся Ван-Вермескеркен і з легким сопінням подав мені чималеньку коробку сигар.

Я взяв сигару і поки вивільняв її з упаковки й обрізав кінчик ножицями, секретарка вже поставила на столик у кутку пляшки. Як і слід було чекати, вона принесла пиво. Лінивим порухом велетень запросив мене, ми пішли до столика й усілись у важкі зручні крісла. Ван-Вермескеркен звично відкоркував дві пляшки «Туборга» й наповнив кухлі. Потім так само звично вихилив свій до дна, причмокнув і, зітхнувши, розлігся в кріслі.

— Цікаво, але неприйнятно, — підсумував він свою вже висловлену думку. — Ви запитуєте: чому? Тому, любий пане, що, коли ми приймемо вашу пропозицію, нам доведеться розірвати зв'язки з деякими солідними швейцарськими фірмами, з якими працюємо віддавна. Не зник», як це вийшло, але ваше підприємство піддано повному бойкоту.

— Ці бойкоти тривають два дні, — одказую зневажливо. — Досить такій великій фірмі, як «Зодіак», укласти з нами угоду — і від бойкоту й сліду не лишиться.

— Ваша думка про «Зодіак» мене тішить, — прогудів директор. — Боюся тільки, що ви трохи переоцінюєте нас. І водночас недооцінюєте своїх супротивників.

Велетень вимовляв французькі слова з англійським акцентом, що для голландця не так-то й погано. Він замовк, подивився на невідкорковані пляшки, але втримавсь. «І якнайменше рідини», — певно, сказав йому домашній лікар під час останнього візиту. Та Ван-Вермескеркен зараз був так загрозливо червоний, що я порадив би йому більше рідини, коли не хоче, щоб з його голови зненацька вихопилося полум'я.

— Коли я давав позитивну загалом відповідь нашому Бауеру, я мав на увазі інший варіант, — промовив далі директор. — Ми можемо бути покупцями. Але не окремих партій, а цілого підприємства.

— Ви пропонуєте мені продати «Хронос»? — запитав я, мало не вискочивши з крісла.

— Саме так, — спокійно кивнув рудий гігант. — І вважаємо, що наша пропозиція порадує вас!

— Порадує? Ви пропонуєте мені самогубство й до того ж хочете, щоб я радів?

— Спокійно, спокійно, — підняв руку директор. — У нашій пропозиції нема нічого, що могло б загрожувати вам…

Піднята рука на мить повисла в повітрі, потім опустилася й наче несвідомо впіймала одну з непочатих пляшок. Ковпачок м'яко впав на килим. Коли людина в усьому почне слухатися лікарів…

— Ми пропонуємо вам не самогубство, а рятунок, — пояснив велетень, вихиливши одним духом і другий кухоль. — Самогубство ви самі собі забезпечили. Маємо відомості, що бойкот триватиме точно до моменту вашого банкрутства…

ї він почав викладати всі ті аргументи, які я вже добре знав, оскільки зовсім недавно за їхньою допомогою сам притискував нещасного засновника «Хроносу». До того ж люди «Зодіаку», певно, вже зробили перевірку, бо директор мав вичерпну інформацію про моє підприємство.

— У вас єдиний вихід продати. Й один великий шанс: продати не абиякому здирникові, а таким поважним, я сказав би, навіть щедрим покупцям, як ми.

Увесь цей час я вдавав звичайне для таких обставин пригнічення, забуваючи навіть випити налитий мені другий кухоль пива, хоча, між нами кажучи, спрага мучила не тільки Ван-Вермескеркена. Згодом, коли директор вичерпав аргументи свого шантажу, я взяв слово, аби. пояснити з майже чарівною щирістю, що для мене «Хронос» не просто джерело прибутків, що це моя перша й, мабуть, остання любов, що годинники перейшли в мою кров за спадком і таке інше, включивши до своєї задиханої сповіді доволі фраз, сплагійованих із висловлювань Клода Рішара на ту ж тему.

— Чудово, — підсумував директор, коли я замовк. — Це робить нашу умову ще вигіднішою для обох сторін. Бо, коли угода реалізується, ми відкриємо цілий відділ виробництва і збуту годинників, і нам потрібен буде шеф відділу.

— А мій директор? А моя секретарка? Всі оті дбайливо підібрані люди, які складають якісний, працездатний організм?..

— Та послухайте, — прогудів Ван-Вермескеркен. — Ми зовсім не збираємося руйнувати цей організм. Навпаки, тепер ми розширимо його, щоб створити могутнє конкурентноздатне підприємство. Ваші люди навіть не відчують змін. Так само, як і ви… Хіба що з ваших плечей спаде безліч турбот.

По тих словах рука його задля більшої переконливості зробила рішучий жест і вхопила останню пляшку.

Я ще певний час переживав глибокі душевні тортури, одначе не переступав межі. Потім, тільки заради інформації, запитав про ціну. Це наштовхнуло велетня на зустрічне питання:

— А скільки заплатили ви самі попередньому власникові?

— Скажу вам, хоча це таємниця й стосується тільки мене й Рішара.

І назвав точну цифру.

Люди «Зодіаку», безперечно, самі вже встановили ту цифру, як стало ясно із задоволеного вигляду велетня.

— Чудово, — кивнув той. — Отже, такою мала б бути і наша ціна, щоб ви не відчули себе скривдженим.

— Але ж… — вигукнув я, спалахнувши обуренням.

Директор знову підняв свою дебелу руку:

— Заждіть! Я сказав, що такою мала б бути, а не що буде такою. Вам пощастило справді дуже дешево придбати «Хронос», та ми виявимо до вас більшу поступливість, ніж ви самі виявили до попереднього власника. Ви одержите на п'ять процентів більше.

— Давайте десять, — відповідаю, — щоб у мене були серйозні підстави для розмірковувань.

Ван-Вермескеркен неголосно засміявся, неначе прополоскав горлянку.

— Не піддавайтеся мріям, пане Роллан. Ви ділова людина. П'ять процентів — це наша остаточна умова. І — дозвольте зауважити — це дуже непогано, коли взяти до уваги всю суму.

Я, звісно, наполягав на своїх десятьох процентах, після того зійшов на вісім, та акула з добродушною пикою й не думала відступати.

— П'ять, — повторювала вона, аж поки не настав час прощатися. — Й не баріться з відповіддю. Ми рідко наважуємось на такі угоди, але коли наважились, не любимо зволікати.

Надворі дощило. У цьому місті часто дощить і переважно тоді, коли ти без парасольки. Головна дирекція «Зодіаку» містилася на тихій вулиці неподалік центру. Вулиця та, власне, набережна — вздовж неї тихий, глибокий канал, темну поверхню якого розбурхують краплі дощу. Взагалі везе мені на воду. Спочатку Венеція, потім Женева, тепер Амстердам.

Я загорнувсь у плащ і попростував уздовж набережної, поринувши в думки. П'ять чи вісім процентів — це питання цікавило мене найменше. Прибуток зовсім непогана річ, але я не представник зовнішньої торгівлі й одержання зиску — не моя справа. Непокоїло мене саме те, що повинно було б радувати: операція розвивалася надто легко, угоду можна підписати негайно, як тільки я забажаю. Звичайно, «Зодіаку» вигідно привласнити таке підприємство, як «Хронос». Але готовність директора взяти як посаг і мене викликала подив. Ця готовність була б зрозумілою для звичайної фірми, яку цікавлять лише комерційні інтереси, однак її важко пояснити в тому випадкові, коли фірма є замаскованим шпигунським центром. Виходить, моя гіпотеза відносно зв'язку «Зодіаку» з ЦРУ надто поспішна. Може, в «Зодіаку» тільки працює хтось із ЦРУ. Так чи ні, за будь-яких обставин я мушу починати звідти, звідки почав. Іншого шляху нема.

Я знайшов Едіт у кафе на Рембрандт-плейн, де й залишив її. На столику біля порожньої чашки лежало кілька журналів, також видно вже переглянутих, судячи з нудьгуючого обличчя жінки. Вона допитливо глянула на мене, аби вгадати, з чим я прийшов, і, нічого не збагнувши, нетерпляче спитала:

— Чи все гаразд?

— Дивлячись з якого боку оцінювати, — одказую ухильно. — Для мене не дуже добре, однак для тебе, певно, буде чудово.

Вираз нетерпіння став ще помітнішим.

— Відомості твоїх шефів підтверджуються, — кажу, закуривши сигарету. — «Зодіак» справді лаштується поглинути деякі підприємства. Й першим у списку, здається, стане «Хронос».

За два дні — термін ані надто довгий, ані занадто короткий — я знову постав перед рудим велетнем, аби повідомити, що приймаю умови.

— Чудово, — вдоволено кивнув директор. — Так я й думав. Ви одразу справили на мене враження розумної й ділової людини. Виконаємо формальності без зволікань. А проте не завадило б відрекомендуватися нашому голові, панові Евансу. Я вже казав йому про вас.

Секретарка Ван-Вермескеркена повела мене довгим тихим коридором із безліччю дверей, аж поки ми не опинилися в маленькій приймальні, й передала мене з рук до рук іншій секретарці, що вартувала біля святилища, де мешкав сам голова. Вона запросила мене сісти й послужливо подала вранішні газети. Я встиг уже досить докладно вивчити пресу, як і цю жінку — гарненьку, з привітним обличчям, коли нарешті Задзвонив телефон і секретарка, проказавши кілька уривчастих слів у трубку, кивнула мені на вхід до святилища.

Перший побіжний погляд на кабінет, у якому я опинився, дав підстави думати, що, поки я чекав у приймальні, голова також читав газети. Вони безладно громадились на його столі. Пан Еванс усе-таки визнав за потрібне підвестися й зустріти мене, поблажливо тицьнувши розслаблену довгу руку.

Голови великих фірм схожі на англійських королів — царюють, але не правлять. Тому я приготувався побачити якусь музейну руїну, одного з тих нащадків знатних родин, які замість багатства успадкували саме ім'я, здатне забезпечити їм парадну посаду з доброю платнею. Але чоловік, який мене зустрів, хоча йому й перейшло за п'ятдесят, виявився в розквіті сил. Еванс був худий і цибатий, мав трохи сутулу поставу, притаманну високим людям, які неначе завжди бояться вдаритися головою.

— Я дуже зле розмовляю по-французьки, — відповів той на мою вітальну фразу. — Хоча й розумію.

— У мене майже так з англійською, — зізнався я.

Отже, розмова велася двома мовами. Це виявилось не дуже складною справою, оскільки й розмови, власне, не вийшло. За винятком кількох коротких реплік, уся вона складалася з двох монологів. Мого — про можливості, які розкривались перед новим відділом завдяки безцінним якостям годинників «Хронос». І його — про характер «Зодіаку», про маленькі коліщата окремих секторів, які складають одну велику машину, про переваги тієї машини, яка не дуже боїться епізодичних криз в окремих секторах і так далі, й таке інше. В мене виникло враження, що він повторював текст, завчений напам'ять для подібних випадків, але це не дуже турбувало, бо мій власний монолог навряд чи звучав оригінальніше.

Еванс говорив монотонно, не дбаючи про мою реакцію, неначе давав зрозуміти, що виконує нудний і неминучий ритуал. Його гарне мужнє обличчя своїм вольовим виразом нагадувало одного відомого голлівудського кіноактора, який саме цим і заробив мільйони. Але в артиста був щирий погляд, який у відповідних ситуаціях міг ставати навіть ніжним. А сірі холодні очі Еванса дивилися важко й непорушно з відсутнім виразом, неначе в цю мить він водночас думав про щось інше, або, скоріше, мов за тими очима взагалі немає людини.

Я роздивлявся співрозмовника без видимої цікавості і так само неуважливо розглядав кімнату. Величезний кабінет нагадував швидше морський музей, аніж ділову контору. Моделі старовинних кораблів під скляними ковпаками, мореплавні карти, стернове колесо, компаси та барометри, не рахуючи мушлів усяких видів і розмірів. У глибині кабінету було* двоє дверей. Одні прочинені саме настільки, щоб побачити лише умивальник. Вікна кабінету, сяючи чистотою, дивилися на високі дерева набережної.

— Може, маєте якісь особисті бажання? — запитав Еванс після того, як закінчив монолог і трохи помовчав.

Це означало: «Чи не збираєшся ти йти?» Але я вирішив скористатися з нагоди:

— Хотів би зберегти свою нинішню секретарку.

— Така вона гарна? — звів брови Еванс.

І це був єдиний вияв цікавості і єдиний жарт, якщо цю банальну фразу можна вважати жартом.

— Справа смаку. Вона чудово працює, я звик до неї.

— Гаразд, гаразд, — кивнув Еванс. — Скажете від мого імені Уорнеру, щоб улагодив її призначення. Взагалі вам слід завітати до Уорнера і у зв'язку з вашим призначенням.

І він підвівся, даючи мені зрозуміти, що в нього не можна сидіти без кінця.

Ці люди перекидають мене один до одного, наче футбольний м'яч: Ван-Вермескеркен до Еванса, Еванс до Уорнера. «Завітайте до Уорнера», — це звучало безневинно, мов «закуріть сигарету». Насправді ж сталося інакше.

Директор персоналу Адам Уорнер був людиною мого віку і, певно, не більш довірливий за мене. Рівний супротивник вгадується швидко, бо негайно завважуєш деяку спільність у мисленні і діях. Уорнер сидів у бездоганному, спокійно-сірому костюмі. Обличчя в нього також сіре, невиразне, позбавлене будь-яких прикмет. Це можна було б сказати і про очі, коли б не їхня надзвичайна рухливість і глибоко прихована підозріливість.

Він запросив мене сісти й дістав з шухляди якісь бланки, втім, навіть і не глянувши на них. Кімната в нього маленька, я навіть сказав би, мізерна, порівняно з імпозантними кабінетами директора й голови.

— Я зле розмовляю французькою мовою, — попередив мене Уорнер.

— У такому разі, якщо ви готові слухати погану англійську…

— Це не образить мої національні почуття, — одказав шеф персоналу. — Я американець.

Американці, до речі, вважають, що зіпсувавши англійську мову, вони створили зовсім нову.

— Ви з Лозанни, чи не так?

Киваю ствердно.

— Швейцарець?

Киваю вдруге.

— Втім… — Тут він удав, що дивиться в документи. — Ваша мати, здається, була болгаркою.

— Вірменкою, — поправив я.

— Але з Болгарії?

— Так. З Пловдива. Власне, вона залишила цю країну ще замолоду.

— Розумію. І більше не поверталась?

— Лише один раз, наскільки мені відомо.

— А ви коли їздили до Болгарії?

— Ніколи. Лише якось проїздив дорогою до Туреччини.

— Коли саме?

Й карусель закрутилася. Карусель із запитань і відповідей, і запитань до запитань, і відхилень ліворуч і праворуч, нібито зовсім випадкових питань, неначе ми просто базікаємо, і несподіваних поворотів, точно так, як вів би допит я, якби сидів на місці Уорнера, а він посідав моє. Бо це справжній допит, наполегливий і вичерпний, і людина за столом не дуже старалася надати йому респектабельнішого вигляду. Це допит і перевірка, від яких залежала моя доля, перевірка легенди по всіх пунктах і швах, по найдрібніших деталях, перевірка, яка разом з напруженням давала мені й певну дозу прихованого самовдоволення, бо наші люди таки розумілися на своїй справі, і кожне з питань, якими Уорнер сподівався мене заплутати, було передбачене заздалегідь, і коли я слухав їх, то неначе чув голос полковника там, далеко, за тисячі кілометрів звідси, в генеральському кабінеті, і в ту мить мені було дуже приємно, що існують такі сухі педанти, як полковник, котрі не заспокояться, поки не вивірять найдрібнішу деталь.

Схожість між мною і Адамом Уорнером, яку, здавалося, я вловив ще напочатку, часом полегшувала моє становище, бо його тактика не могла захопити мене зненацька, і навіть найнесподіваніші його запитання виникали саме тоді, коли я був певен, що вони виникнуть. Але це не зменшувало критичності мого становища. Досвід і проникливість чоловіка за столом були гарантією, що мені не минеться жодне з можливих небезпечних запитань. У ту мить я благословив своє рішення говорити англійською мовою. Недосконале володіння мовою завжди може виправдати зволікання, промовчування, обірвані фрази, неначе ти добираєш потрібне слово.

Це гра. А в кожній грі існує риск, що твій номер не пройде. Мої відповіді можуть бути невразливими і все-таки звучати так, що людина навпроти дійде висновку: «В тебе непохитна легенда, друже, одначе це все-таки легенда. Отже, йди бреши іншим». Тому гру слід вести в двох планах — переконливості фактів і переконливості психології. Іншими словами, ні на мить не виходити з ролі вдавано безневинної і щирої людини, якою ти не є, але мусиш удавати. В одних випадках слід уникати надмірних затягувань, в інших — зайвого поспіху. Є запитання, на які треба відповідати негайно, а є й такі, що їх слід обмірковувати, перш ніж висловиш давно готову відповідь. І все це повинно йти спонтанно, природно, з усією належною палітрою поглядів, виразів обличчя й рухів. Точно, як на сцені, тільки з невеликою відмінністю. Бо навряд чи є така сцена, де акторові стинали голову за кожне зайве слово чи фальшивий жест.

— Ваш інтерес до мого минулого починає мене бентежити, — зауважив я з посмішкою. — Сподіваюсь, ніхто з моїх конкурентів не звів на мене наклепу…

— О, будьте спокійні, — й собі посміхнувсь Уорнер. — Ми не діти, щоб довірятися наклепам. І взагалі запитання, що їх я задаю вам, цілком звичайні. Ми тут, у «Зодіаку», як одна велика родина. Цінуємо людей, дбаємо про них і тому вважаємо, що мусимо знати про них усе.

Він кинув на мене короткий, швидкий погляд, байдужий, але бентежний несподіваністю, й запитав:

— Коли ви закрили магазин у Лозанні?

— У травні минулого року. Відразу по смерті батька.

— Навіщо?

— Знаєте, це досить складна справа. Мій батько був дуже несміливий у торгівлі, працював, аби тільки не сидіти без діла, підприємство ледь животіло. Я просто не бачив смислу тримати його…

— Але смерть вашого батька була якраз щасливою нагодою — вибачте на слові — розширити справу.

— Сумніваюся. Я принаймні так не думаю. Магазини, знаєте, як люди. Колись набуту погану репутацію важко спростувати. Наша фірма протягом десятиріч вважалася крамничкою, що торгує посередніми товарами.

— Може, ви маєте рацію, — відступив Уорнер. — Отже, продали її в травні минулого року?

— Так.

— А стали власником «Хроносу» на початку липня цього року?

Киваю головою, напружено чекаючи наступного запитання.

— А що ви робили в період між цими двома подіями?

Це було запитання, якого я давно чекав. Магазин — як люди, але й легенди також. І найкраща з них не може бути безгрішною, як усевишній. І найкраща легенда має свої вразливі місця.

— Мандрував.

— Де саме?

Бувають запитання, на які зовсім природно відповісти — «не пам'ятаю». На жаль, це не таке.

— Майже весь час провів у Індії. Бомбей, Хайдарабад, Мадрас, Калькутта…

— В Індії? Чому так далеко?

— Саме через те, що далеко. Я говорив уже вам, всупереч своїм синівським почуттям, що мій старий був посереднім торговцем. А до того ж і деспотичним батьком. Не поділяв ані моїх торговельно-комерційних поглядів, ані особистих поривань. На всі мої прагнення мандрувати — я завжди мріяв мандрувати — він незмінно відповідав: «Люди сидять на місці. Мандрують товари». — Я замовк на мить, немов знову почув голос покійного батька. Потім додав поблажливо: — Чого ви хочете, — людина старої школи. Скорбота скорботою, але коли я зостався сам, я відчув себе наче учень, одпущений на канікули.

— І ви рушили до Індії. Розумію. Ви згадали навіть деякі міста. Будь ласка, докладніше про це, готелі і таке інше…

І я почав докладно, з назвами всіх отих місць, яких ніколи й у вічі не бачив, хіба на фотографіях, але чиї основні дані завчив напам'ять.

Адам Уорнер весь час уважно слухав мене, однак жодного разу нічого не занотував, хоча тримав перо і мав перед собою папір. Записував, певно, магнітофон.

Минули години, поки директор персоналу нарешті вирішив дати мені перепочинок. Кажу перепочинок, бо всі факти, напевно, перевірять і після перевірки мені піднесуть нову порцію запитань. У цій справі не існує ста способів дії: попередні перевірки, потім вичерпний допит, тоді нові дослідження вразливих пунктів, а після того додатковий допит, аж поки тебе не вительбушать або дадуть тобі спокій.

— Сподіваюсь, я не дуже вас обтяжив.

Після трьох годин розпитувань фраза звучить зовсім безсоромно, однак я тільки втомлено посміхаюсь:

— Не дуже, але таки відчутно.

— Щодо вашої секретарки питання буде одразу розв'язане. Скажіть їй, хай зайде до мене.

Трохи згодом я вже сидів із своєю секретаркою в одному затишному ресторані на Дамраку. Уорнер настільки вичавив мене, що я мусив вихилити три кухлі для відновлення нормального зрошення свого організму.

— Чи довго ще збираєшся дудлити й мовчати? — поцікавилась Едіт.

— Саме закінчую. І вже можу повідомити тобі першу новину: переходиш у штат «Зодіаку».

— Ти молодець!..

— Друга новина, — перебив я, — також варта твоєї уваги: залишаєшся моєю особистою секретаркою. Отже, будь поштива.

— Я стану тобі рабинею.

— Поки що не бачу в цьому потреби. Значно важливіше, щоб ти нічого не чинила на власний розсуд. Щоб взагалі не робила нічого такого, що виходить за межі твоїх прямих службових обов'язків. Гадаю, ці люди мають надмірну підозріливість і великий запас магнітної плівки.

— Ти починаєш мене лякати.

— Не маю такого наміру. Хочу просто нагадати тобі перший і єдиний параграф нашої домовленості…

Я замовк, бо підійшов кельнер. Біфштекс із смаженою картоплею і зелений салат. Скромна і серйозна страва, що пасує для робочого дня. В інтересах внутрішнього зрошування я замовляю ще два кухлі пива і, лише коли кельнер одійшов, продовжую свою думку:

— Бо для тебе, люба Едіт, служба в «Зодіаку», можливо, тільки епізод, а для мене — питання фаху…

— Гаразд, — перебила вона, наштрикнувши виделкою шматочок м'яса. — Можеш поберегти своє красномовства Знаю, що ти скажеш.

— Сумніваюсь. Я хочу тобі сказати таке: за призначенням тобі треба зайти до директора персоналу, пана Адама Уорнера.

— Зайду.

— Май на увазі, що, хоч його звуть Адам, він ставить запитання зовсім не як перша на світі людина.

Вона перестала їсти й подивилася на мене.

— Я сказав би навіть, що він задає їх надзвичайно спритно. І що він допитливий понад усяку міру. Отже, якщо ти піднесеш йому свою легенду в тому вигляді, в якому спершу піднесла мені, я не сподіваюсь на успіх.

— Спасибі за попередження. Але я вже підготувалася.

— А коли зайде мова про твою першу спробу влаштуватися в «Зодіаку»? Уорнер не пропустить той факт, що коли тобі не вдалось улаштуватися секретаркою в Женевському відділенні, ти стаєш моєю секретаркою при головній дирекції.

— Він не може знати про мою першу спробу. Я не лишала документів і не подавала заяви.

— Але ти назвала своє ім'я.

— Не називала й імені. Першого дня, коли ми всі прийшли, нас було багато, і помічник директора приймав нас нашвидку, тільки роздивлявся. Цей тип уславився жінколюбством.

— Тоді дивно, що він тебе не вибрав.

— Не всі мають у цій галузі твій здоровий і дещо примітивний смак, Морісе. Він, власне, вже майже вибрав мене і дав надію, але слідом за мною ввійшла інша претендентка, і, як тільки я побачила її, зразу ж відчула, що вона заступить мені дорогу.

— Значить, вона була кращою за богиню.

— Нічого подібного. Це було одне з тих цибатих і кощавих створінь із довжелезними штучними віями й розпухлими безбарвними вустами, які створюють славу касті манекенниць.

— То його справа, — кажу. — А «Фішер і К°»?

— Що «Фішер і К°»?

— Якщо «Фішер і К°» мають особливий інтерес до «Зодіаку», Уорнер не може не бути в курсі справи. А ще як повідомиш, де ти працювала…

— Розумію, — перебила вона.

Потім трохи подумала і сказала, нерішуче дивлячись на мене:

— Морісе, я не хотіла звіряти тобі й цю останню таємницю, але роблю це, бо змушена, і тому, що вірю тобі. «Фішер і К°» — лише проміжна ланка. Фірма, яку цікавлять проекти «Зодіаку», зовсім інша.

І вона знову заходилася біля свого біфштекса, бо до столика підходив кельнер з пляшками.

________

Едіт повернулася до готелю лише надвечір, і обличчя в неї було добре-таки змучене. Вона зібралася щось сказати, але я випередив її.

— Може, підемо вечеряти? Я дуже зголоднів… Секретарка зрозуміла, що я маю на увазі, і тільки кивнула головою.

— Ти гадаєш, у готелі нас підслуховують? — запитала вона, коли ми вийшли на Калверстрат.

— Певен цього. Навіть міг би тобі сказати, хто саме.

— Отой старий, що оселився вчора в сусідньому номері, — здогадалася Едіт.

— Саме так. У тебе спостережливе око.

— Бо й він не викликає сумніву як підглядач. Але слухай-но, Морісе: якщо нас підслуховують навіть у готелі, це не видається тобі надмірним?

— Чи не однаково?

— Тобто як? Ми наймаємось у торговельну фірму чи в атомний центр?

— Не знаю, — відказую замислено, вдаючи, що розмірковую над цим питанням. — В усякому разі, голландці славляться своєю шпигуноманією. І потім, знаєш, ці торговельні фірми, навіть найпорядніші, торгують іноді не зовсім порядним товаром, як, наприклад, зброєю.

— Певно, таки є щось подібне. Інакше все це важко пояснити.

— А як розмова з Уорнером?

— Жахливої — зітхнула вона. — Єдине, що він забув запитати, — це розмір мого бюстгальтера.

— Ну, й?

— Гадаю, що справилась, — скромно відказала жінка.

— Це з'ясується в процесі наступного допиту.

Вона злякано подивилася на мене:

— Ти хочеш сказати?..

Що стосується мене, другий допит відбувся через десять днів і пройшов значно легше, ніж перший. Взагалі мені здалося, що перевірка скінчилась на мою користь. За дивним збігом, документи на продаж, які досі бозна-чому запізнювалися, були підписані зразу після мого другого візиту до Уорнера, й угоду скріпили водночас з моїм офіційним призначенням.

Отож я вже член тієї великої родини, що зветься «Зодіаком», і маю окремий затишний кабінет — світлий, він аж пахтить чистотою, тобто мастикою для підлоги. Підлеглий мені персонал нечисленний, але кваліфікований. Точніше кажучи, він обмежується панною Едіт Ріхтер, яка всілася біля маленького столика навпроти мене і, кладучи ногу на ногу, не забувала демонструвати мені вишуканість своїх панчіх.

— Не заважай мені працювати, — буркотів я час од часу, коли мій погляд утрапляв саме туди, куди не слід.

— Що ж я вдію, коли спідниця в мене вузька і коротка? Не можу ж я весь час сидіти, наче в класі!

— Але ти можеш купити собі іншу, ширшу і довшу, — заперечив я. — Подарую тобі картату плісировану шотландську спідницю. Дуже модерну.

— Не личать мені плісировані спідниці. В них я стаю товстою.

— Тоді куплю тобі робочий халат. Неодмінно куплю халат, якщо не припиниш ці фокуси.

У вільні хвилини наші розмови точаться все в такому ж тоні, оскільки ми встановили, що ні тут, ні в готелі говорити про серйозні речі не можна. Проте, хоч ми й недавно на роботі, вільного часу випадає мало. Кожного дня доводиться писати по кілька листів імовірним клієнтам з докладними та спеціально відредагованими для кожного окремого випадку пропозиціями. Треба обміркувати й певні рекламні заходи для популяризації нової марки. Часто випадало говорити по телефону й з Клодом Рішаром про ті чи інші деталі, пов'язані з розширенням підприємства та збільшенням його потужності. На моє щастя, або, точніше, на щастя «Зодіаку», Рішар саме завдяки своїм фантазерським схильностям ще від початку передбачив таку можливість, отже, розширення може бути здійснене легко й швидко, хоча й не задурно. До речі, новина про перехід «Хроносу» в «Зодіак» виповнила Рішара новим ентузіазмом. Лише тепер мені стало ясно, що він дивився на мене як на гробаря фабрики, хоча й не виказував цього. А тому несподіваний поворот справ вдихнув у нього надію, що він скоро тріумфуватиме над акулами, хай навіть без особистої вигоди. В своєму шаленому натхненні він, бідолаха, навіть не завдав собі клопоту подумати, що саме тепер, власне, й обслуговує одну з найбільших акул.

Моє прилучення до великого сімейства «Зодіаку» нічим не нагадувало родинного свята. Мій кабінет був майже ізольований у протилежному від святилища голови кінці коридора. До мене ніхто не заходить, я теж не маю приводу йти до будь-кого, бо для службових довідок існує телефон. Люди, яким мене представили як шефа нового відділу і яких я зустрічав іноді в коридорі, обмінювалися зі мною лише словами холодної чемності. Взагалі стиль «Зодіаку», судячи з усього, є стилем ділової замкнутості: кожен робив свої справи. Стримане поводження було такою ж невід'ємною рисою установи, як і легкий запах мастики для підлоги, що ним просякнуті всі кімнати. Дехто з чиновників, правда, заходив під час перерви в кафе на розі, щоб випити пива чи кави й побазікати, але вони говорили між собою, та й то про незначущі речі, а їхня увага до мене обмежувалася ґречним привітанням.

Не шукаючи поспішних знайомств, я теж сприйняв стиль підприємства: доброго дня — та й по тому, в кожного свої клопоти. Рудольф Бауер, що, як я вже казав, був розумною людиною, попередив мене під час останньої зустрічі:

— Головне: ніякої поспішності й максимальна обережність. То дуже непіддатливе й непроникне середовище, інакше б нам не довелося посилати вас туди. Хай люди звикнуть до вас, хай почнуть сприймати за свого. А доти тільки дивіться й слухайте, не виказуючи себе.

— Але ж я мушу знати бодай щось. Відкіль починати й на чому зосередитися.

— Цього й ми не знаємо, хіба те, що я вже говорив: аж надто тісні зв'язки зі Сходом, підозріло великі прагнення розширити їх, що не відповідає ступеневі комерційної вигоди. Втім, вам інших фактів і не треба. Зрозумійте, ми посилаємо вас — принаймні зараз — не діяти, а просто слухати й дивитися.

Потім він пояснив мені спосіб зв'язку, що його треба буде встановити в разі потреби. Не дуже оригінальний спосіб, зате гранично обережний. Узагалі вся наша розмова була уроком обережності, й я не мав ніякого наміру забувати той урок, тим більше, що він навдивовижу збігався з єдиною вказівкою, яку дав мені наш центр.

Але в головній дирекції «Зодіаку» працює кілька десятків службовців, і серед тих кількох десятків людей все-таки мусить бути принаймні одна компанійська людина. Я не чинив нічого навмисне, аби виявити її, певний, що вона, коли справді компанійська, сама озветься. Так і сталося. Цією товариською людиною виявився шеф рекламного відділу Конрад Райман.

Едіт так швидко включилась у роботу, що мені вже не доводилося диктувати їй листи. Досить було дати кілька побіжних вказівок, щоб вона написала листа ще й краще за мене.

Останній діловий лист, написаний під мою диктовку, був, якщо не зраджує пам'ять, до відповідної болгарської імпортної фірми. В тому листі, за допомогою умовних фраз, я повідомив те, що мав повідомити, або принаймні найважливіше. Решту — коли матиму зв'язок і коли настане час. Отже, тепер я тільки підписував кореспонденцію, і це давало мені можливість регулярніше звертатися до проблем реклами. Але тільки-но я поділився з Ван-Вермескеркеном деякими своїми проектами, як він одказав:

— Не сушіть собі голову. Поговоріть із Райманом, то справжній чудодій реклами.

Я вже був знайомий з Райманом і все-таки, коли завітав до нього, не забув сказати, що прийти мені порадив комерційний директор, — хай не думає, що нав'язуюсь йому. Це був чоловік середнього віку, тендітної статури, з веснянкуватим блідим обличчям, яке своїм замріяним виразом і окулярами в золотій оправі видавалося професорським і трохи відчуженим. Райман люб'язно прийняв мене, терпляче вислухав мої проекти, а тоді сказав, що ідеї дуже цікаві, одначе питання це складне, отже, над ним слід поміркувати, й що він, можливо, також запропонує мені дещо й взагалі подзвонить при першій нагоді. Все це звучало так, начебто він хотів сказати: «Ти, любий, не маєш ніякого уявлення про ці справи, але я досить вихований, щоб тобі це сказати». На ґречні слова я відповів так само люб'язно, бо коли треба бути фальшивим — це не є бозна-яке мистецтво.

Проте я був приємно здивований, коли наступного дня Райман запросив мене на дружню розмову, і не до свого кабінету, а на обід до одного з ресторанів Рембрандт-плейну. Веснянкуватий довго виробляв проект обіду, радячись то з кельнером у синьому смокінгу, що послужливо схилився біля нього, то зі мною. Я терпляче чекав кінця церемонії, неуважливо роздивляючись на безлюдний майдан з мокрими від дощу тротуарами, темне листя дерев, розворушене поривами вітру, і лискучий від води пам'ятник, на якому славетний Рембрандт дивовижно нагадував бакалійника, що постачав мені продукти в Парижі.

За обідом Райман, як годиться вихованій людині, говорив тільки про загальні речі, розпитував, чи знайшов я зручну квартиру, чи не самотньо мені тут і таке інше. Лише десь після вишуканих страв, назв яких я вже не пригадую, та кави веснянкуватий приступив до справи, заради якої ми зустрілися.

— Я багато думав над проектами, що їх ви мені вчора виклали. Вони свідчать про симпатичне прагнення здобути світове реноме вашим годинникам. Надто симпатичне, коли ще й мати на увазі, що ті годинники зовсім не є вашими у прямому розумінні слова. І все-таки… дозволите мені бути щирим?

Тут мій співрозмовник на мить замовк й очікувально подивився на мене понад окулярами, тож я був змушений кивнути, мовляв, чому ж, будьте щирі скільки завгодно.

— Ваш план здається мені важко здійсненним, несвоєчасним і, що найважливіше, неефективним.

Райман удруге глянув на мене, аби прочитати на моєму обличчі сподіваний вираз протесту чи розчарування. Оскільки ж не помітив нічого такого, провадив далі:

— Мої слова можуть видатися вам відвертими до брутальності. Однак відвертість — мій стиль, і хоча вона завдає мені доволі клопоту, я не збираюсь одмовлятися від неї. Взагалі, здається мені, достойніше бути відвертим, аніж брехати співрозмовникові у вічі під тим приводом, що хочеш здатися вихованим.

— Правильно, — кивнув я, оскільки очі веснянкуватого втретє блиснули понад золотою оправою. — Власне, в цьому разі я взагалі не бачу підстав бути нещирим, оскільки справа не зачіпає ні моєї, ні вашої кишені.

— Саме так. Головна вада вашого проекту витікає з трохи застарілої концепції. В наші дні реклама, дорогий пане Роллан, стоїть на порозі знищення самої себе. Аби мати змогу друкувати якнайбільше оголошень, газети почали виходити замість восьми — на шістнадцяти, а там і на тридцяти двох сторінках. Але люди витрачають на ті тридцять дві сторінки рівно стільки ж часу, скільки й на вісім. Додається кількість сторінок — і більшає обсяг непрочитаних матеріалів. Через те дедалі частіше ви зустрічаєте сторінки, на яких великими літерами надруковано одним одну фразу: «Сто років прогресу — наслідок: Оптима» або щось подібне. Отака ситуація нині. І, погодьтеся, за такої ситуації ваші багатослівні виклади достоїнств «Хроносу» лишаться марнослів'ям.

— Але дозвольте! Якщо рекламу не читають, то тільки через те, що її видно вже здалеку. А мої інформації можуть бути надруковані як повідомлення про технічну новинку.

— Жодна редакція не погодиться вмістити їх як повідомлення. Такий тип інформації завжди несе в собі позначку «реклама».

— В такому разі варто подумати про синтезування найголовнішого в чотирьох-п'яти реченнях, — поступився я.

— В одному реченні! — поправив мене Райман.

— Та слухайте, одним нічого не скажеш. І ваші короткі реклами є саме такими реченнями без змісту: «Уникайте розчарувань. Обирайте «Тріумф» або «Про «Мінерву» не говорять, хай вона говорить сама!». Ці перли настільки безглузді, що, коли б не було малюнків, ніхто й не добрав би, рекламується холодильник чи одеколон.

Райман слухав мій монолог з легкою посмішкою. Потім сказав:

— Мені дуже приємно, що все-таки ви вникли в нашу скромну рекламну продукцію, хоча ваша оцінка надмірно сувора. В нашій розмові, як ви самі бачите, зіткнулися два протилежні погляди, давні, як сама реклама. А що ви скажете, чи не замовити нам ще й коньяку?

Я машинально кивнув, здивований, що, сам того не відаючи, став прихильником ідейного напрямку в галузі реклами. Кельнер майже побожно вислухав замовлення Раймана й незабаром подав дві чарочки коньяку, такі мініатюрні, що, як на мене, не варто було й заводитися з тими двома мікробами. Моя зневага до цієї надмірної вишуканості була настільки очевидна, що веснянкуватий усмішливо докинув кельнерові:

— Чудово… Але чи не могли б ви принести нам цілу пляшку?

Кельнер прийняв нову забаганку з таким ентузіазмом, неначе тільки на те й чекав. Коли щойно відкоркована пляшка «Хеннесі» засяяла на столі блиском старого золота і наперстки були замінені соліднішими келишками, Райман знову повернувся до теми:

— Змістовна реклама, яку ви обстоюєте, й досі має безліч прихильників, але це не шкодить їй бути застарілою. Зараз ніхто не читає рекламу, щоб довідатись про переваги того чи іншого товару. Чому? Бо кожен знає, що завданням реклами саме і є випинати такі переваги, уявні чи перебільшені, отже, ніхто не йме їм віри. Навпаки, одне ефектне речення завжди вражає, й саме через те, що ефектне. Таке речення запам'ятовується…

Розмова тривала все в тому ж дусі, і я підтримував її в міру своїх можливостей і вже як визнаний представник однієї з двох ворогуючих шкіл, аж доки рівень золотавої рідини в пляшці не опустився, на жаль, до неминучого дна. Тема, по суті, вже була вичерпана, як і коньяк, коли Райман дав новий поштовх бесіді, звірившись мені:

— Головне, любий мій Роллане, не в тім, на якому виді реклами зупинитися. Головне, що, принаймні в даний момент, ваш «Хронос» ми взагалі не можемо рекламувати!

— Такий епілог мене справді здивував, любий маестро, — відповів я, вдаючи легке сп'яніння.

— І все-таки те, що я вам сказав, чистісінька правда! — переконано і також з деяким пожвавленням наполягав Райман. — Рекламна тактика, любий друже, якою б вона не була, є завжди наслідком торговельної стратегії. А правильна стратегія, як на мене, виключає зараз будь-який пропагандистський галас навколо вашого «Хроносу».

Він потягся до пляшки, аби втішити мене чаркою після гіркої пілюлі, одначе в пляшці лишилося всього кілька жалюгідних краплин, не вартих навіть, щоб їх виціджувати.

— Як ви гадаєте, чи не змінити нам оточення? — запропонував веснянкуватий. — Тут стало вже нудно.

— Ви мене спокушаєте… Хоча, відверто кажучи, маю маленьке приватне зобов'язання…

— Певно, по жіночій лінії?

— Обіцяв своїй секретарці… повести її в кіно… Вона, знаєте, й досі почувається чужою в цьому місті…

— Кіно?.. Ненавиджу заклади, де нічого не подають.

— Там подають видовища.

— А, видовища! Я сам продукую їх. І добре знаю, чого вони варті. Слухайте, візьмемо вашу секретарку й гайнемо у якесь веселіше місце. Так і сполучимо нашу бесіду з вашою обіцянкою.

— Чудова ідея, — погодився я. — Але за умови, що дорогою ви поясните мені концепцію своєї стратегії.

Райман розрахувався, докинувши чайові, від чого догідлива фізіономія кельнера аж засяяла. Ми рушили до центру, одначе знову пішов дощ. Й оскільки під таким дощем годі й думати про серйозні розмови, ми забігли в якесь кафе й знову повернулися до теми французького коньяку.

— Ваші конкуренти — великі й солідні підприємства, — пояснював мені Райман після того, як ми одержали по подвійній порції сонячного напою. — Вони, зрозуміло, не можуть стерти на порох «Зодіак», як стерли б вас самого. Але це ще не причина даремно дратувати їх. Сьогодні досить і того, аби вони звикли до думки, що «Хронос» існує й — хочуть чи не хочуть — існуватиме й що це не має особливого значення, оскільки ніхто не звертає на нього особливої уваги.

— А куди йтиме продукція? І на біса ми розширюємо підприємство?

— Для будь-якої продукції, любий, можна знайти ринок. Важливо тільки знати, яка для якого ринку придатна. І спрямувати її саме туди, а не деінде. І мати, звісно, кошти на це.

Веснянкуватий од випитого трохи зблід, наскільки це взагалі було можливо за його звичайної блідості, і говорити став голосніше. Проте думки його текли логічно, як і мої, хоча я не бачив смислу висловлювати їх.

— Ваш товар не має гучного імені, одначе він якісний і дешевий. Отже, ми просуватимемо його туди, де цінують не стільки марку, скільки якість. Передусім — у країни по той бік «залізної завіси».

Питання було серйозне, й докладне його обговорення поглинуло ще чимало коньяку, тому коли ми нарешті вирішили продовжувати свою путь, то вже називали один одного на ймення, а наша хода стала не дуже впевнена.

Едіт зустріла нас без особливої радості, а мене, зокрема, обпекла таким поглядом, що будь-хто чутливіший на моєму місці просто б умер. Я справді обіцяв секретарці скласти їй товариство по обіді, а пообідній час, попри невизначеність цього поняття, давно вже минув, бо лампи скрізь уже горіли.

Однак із тактом, якого я досі й не підозрював за нею, Едіт вирішила не псувати нам настрій і швидко включилась у загальний тон передсвяткових веселощів. Її потішили кілька банально-вишуканих компліментів Раймана і трохи збентежило те, що веснянкуватий називає мене «Моріс».

— То ви й досі не знайшли собі зручної квартири? — здивувався Райман, зневажливо оглянувши готельну обстановку, все-таки досить модерну й затишну.

— Щоб знайти зручну квартиру, потрібні знайомства, — зауважила Едіт, поправляючи волосся перед дзеркалом.

— Але ж «Зодіак» — невичерпне джерело вигідних знайомств! — із надмірною щирістю вигукнув веснянкуватий.

— Хіба? — відказала моя секретарка. — А я гадала, що «Зодіак» — це холодильник, тільки що холодніший за звичайний.

— Холодильник? Ха-ха, непогано сказано. Хоча й не зовсім точно. Як мінімум, існують винятки.

— Авжеж, — підтакнув я. — Є винятки. Конрад не холодильник.

— Саме так! Я не холодильник, — ствердив Райман. — І доведу це. А квартира — то мій клопіт.

Едіт була майже готова до виходу, власне, вона з обіду була готова, тож ми без зайвих зволікань вдалися до нічних насолод. Насолоди почалися вечерею в дорогому ресторані, де кожну страву і кожну нову пляшку вина всебічно обговорювали метрдотель і Райман Потім веснянкуватий запропонував подивитися нову програму в «Єві», і ми прийшли туди саме в момент, коли напівгола мулатка за допомогою складних вимахувань руками й рухів тазом скидала залишки свого вбрання. Наступний номер відрізнявсь від попереднього тільки тим, що артистка була не мулаткою.

— Сподіваюся, стриптиз не ображає вас, — сказав Райман після другої пляшки шампанського, помітивши, що Едіт відвернулася від сцени.

— Ні, але дратує.

— Маєте рацію, — враз погодився веснянкуватий. — Стриптиз годиться тільки, коли веде до розкриття вартого уваги. А тілеса цих дам зовсім не тієї якості.

— Вони не такі вже й погані, — промимрив я поблажливо.

— Особливо як на людей не дуже вимогливих, — докинула Едіт, і досі не забувши моєї провини.

— Якщо це натяк, не вважаю його доречним, — зауважив добродушно Райман. — Коли наш друг обрав собі таку секретарку, як ви…

— Не напувайте мене компліментами. Досить і шампанського.

— Компліменти? Ви просто не знаєте собі ціни. Як ти натрапив на такий діамант, дорогий Морісе?

— О, діамант! Годі перебільшувати, — пробурчав я. — В усякому разі, вона страшенно горнеться до мене.

Едіт кидає в мій бік убивчий погляд, але я вдаю, що захоплений виставою, яка й цього разу зводиться до перипетій роздягання.

— Ви себе не цінуєте як слід, і він також не цінує вас, — проказав не дуже виразно веснянкуватий. — Треба було б змусити тебе поревнувати, любий Морісе. На жаль, своїм зростом вона перевищує мій калібр.

— Цим ви йому не дошкулите. Адже він заявив, що розраховує на мою вірність, — відказала замість мене Едіт.

Приблизно так само ми базікали й у наступних двох закладах, куди Райман затяг нас під приводом, що покаже щось не таке вульгарне. Не таким вульгарним виявилося знову роздягання, індивідуальне або колективне, і якщо між ними і попереднім справді була відмінність, я особисто не міг її вловити.

Шеф реклами героїчно підтримував розмову, проте доскладати слова в речення було йому вже не так легко. Він звертався то до мене, то до Едіт, але найчастіше до Едіт. Моя секретарка обрала лінію поводження, яку я подумки цілком схвалив, без манірності, надмірного кокетування і подеколи навіть із певною грубуватою прямотою, яка створювала враження щирості.

Ми попрощалися з Райманом пізно вночі біля входу до готелю. Я провів Едіт до її кімнати й, відчувши раптову слабість, на хвилинку приліг на її ліжко.

— Твій стриптиз найчарівніший з усіх! — пробурмотів я, спостерігаючи, як моя секретарка замінює вечірнє вбрання на нічне.

— На інше, крім стриптизу, не сподівайся, — одказала вона лаконічно. — Ти просто вимотав мені нерви сьогодні.

— Так, але здобув друга. Дружба — то священна річ, люба Едіт. Особливо коли живеш у холодильнику.

Жінка не заперечила. Це підбадьорило мене, я встав і спробував налагодити наші взаємини за допомогою братніх обіймів. Едіт не дуже опиралася. То було й гарно й погано, бо щоразу після такої близькості я діставав почуття не владання, а підступного вислизувания.

Одне випадкове чаркування не завжди буває увертюрою до тієї священної справи — дружби. Дуже часто людина, яку ти задушевно плескаєш по плечах, наступного дня зустрічає тебе й, кинувши холодно: «Добридень. Як ся маєш?» — іде собі далі. Тому я був приємно здивований, коли по двох днях Конрад Райман зайшов до мого кабінету, сказав комплімент Едіт, по-дружньому потис мені руку й повідомив, що знайшов для нас квартиру.

— Мені щойно телефонували… я особисто її не бачив, але запевняють, буцімто чудова. Коли хочете, давайте надвечір подивимося разом.

— Охоче, — відповідаю, — однак за умови: цього разу ви будете нашим гостем.

Райман, звісно, заявив, що це зайве, але врешті погодився, і ми умовились про зустріч.

— Ти збожеволів! — сказала мені Едіт, коли ми пішли обідати. — Твій друг просто артист, і то не першої категорії. Його підіслали підслухувати, та й годі, й ця чудова квартира певно ж напхана мікрофонами.

— Можливо… — погодився я. — Але байдуже. Навіть коли ми наймемо квартиру, в якій не буде мікрофонів, нам однаково з міркувань обережності доведеться триматися так, ніби вони там є. То чи не байдуже? А відмовитись від гарної квартири, не маючи ніякої підстави, означає збудити підозру.

Квартира й справді виявилася чудовою — коли не думати про мікрофони. Це був майже цілий будинок — гарненький вузький і високий будиночок, наче з казки, під червоною черепицею, з білими дверима й віконницями, розміщений усього за два квартали од «Зодіаку», якраз біля місточка через тихий канал із зеленою сонною водою. На нижньому поверсі мешкала хазяйка, літня рантьєрка добрих давніх часів. Другий складався із спальні, вітальні, кухні й ванної, а горішній — із спальні, ванної і заквітчаної тераси. Кімнати дуже світлі й чисті, пастельні шпалери вдало сполучаються з пастельними тонами меблів. Кожен поверх повністю ізольований, коли не рахувати спільних сходів, отже, немає небезпеки, що секретарка надміру заважатиме своєму шефові й навпаки. Треба бути п'яним, щоб відмовитися від такої квартири, а я не можу весь час удавати п'яного,

— Ну, то як? — скромно запитав Райман, але в його тоні вчувалися нотки торжества.

— Чудово! — одказала Едіт. — Втім, я не маю слова.

— Чудово! — підтвердив я. — Любий Конраде, ти зробив нам неоціненну послугу.

— О, послуга, яка мені нічого не варта, — відповів веснянкуватий в тому-таки скромно-врочистому тоні.

Тоді ми рушили відсвяткувати новосілля.

Моя дружба з Райманом зовсім непомітно перейшла в звичайні будні. Вона вичерпувалася чашкою кави на розі під час перерви і чаркою аперитиву в тому ж закладі, однак і це важить у місті, де всі незнайомі. Веснянкуватий, загалом тиха й серйозна людина, був схильний більше відповідати на запитання, аніж задавати їх. І все-таки він був останньою особою в «Зодіаку», яку б я наважився щось запитувати. Конрад Райман — це ім'я назвав мені Мораиді. Єдиний зв'язок Моранді з розвідкою.

________

Минув уже місяць, одколи ми прибули в Амстердам. Перевірки і допити лишилися позаду, незручності незнайомого міста — також. Ми вже вжились у каналізовані в буквальному і переносному значенні слова будні, гуляємо край каналів під розкритими парасольками, ходимо на роботу і повертаємося додому, мандруємо околицями, маємо дім, звичні заклади і надміру часу для нудьги.

Голландія — багата країна. Особливо на вологу. Тут усе виділяє вологу — небо, буйні левади, густо-зелені дерева, незліченні канали, озера, очерети, мокрий вітер і дощ, який то підло вдає, що вже перестав, то зливою спадає на голову. Коли б люди тут поспішали чи тікали від дощу, їм довелося б усе життя бігати. Але це спокійні люди, не звиклі нервувати через дрібниці. Діти бавляться на вулицях під дощем, жінки, зіпершись на одвірки, базікають під дощем, молодь, зібравшись групами, сперечається чи сміється під дощем, не кажучи вже про закоханих, що й тут, як і скрізь по світі, цілуються просто неба, незважаючи на метеорологічні прогнози.

Волога й хмарне небо роблять усе навколо непривітним і сірим. Може, саме через те голландці вподобали строкаті і яскраво-барвисті речі — грядки та горщики з квітами, блискучі мідні предмети, синій делфтський фаянс, розмальовані вуличні катеринки, блискучі труби духових оркестрів, картини і барвисті вітрини. Може, саме тому фасади будинків обличковано червоними й жовтими кахлями, а дерев'яні частини завжди свіжопобілені. Може, саме тому скрізь сліпучо сяє латунь і навіть круглий голландський сир яскраво-червоний, немов помідор.

Взагалі — коли людина має час займатися географією — це приємна країна, з тихими, добре впорядкованими селами й сонними зеленими водами, де плавають білі перисті хмарки і білі качки, чарівно-старомодна країна, де й досі в обігу велосипеди, а люди порівняно мало страждають на те лихо сучасності — психічні захворювання.

Отже, тепер я — чиновник «Зодіаку». Маю особисті враження й службові контакти майже з усіма шефами. Не тільки знайомий, але й дружу з людиною, що зве себе Райманом. І все-таки реальна користь від цього дорівнює нулеві. Бо я не можу сісти в кафе перед веснянкуватим і запитати його з приязною посмішкою: «То що ти скажеш, любий Конраде, з приводу розвідки і як узагалі організовано цю справу тут, у вас?»

Неначе стою перед герметично замкненим сталевим сейфом із маркою «Зодіак». Знаю напевне, що в сейфі є дещо, але не маю можливості не тільки відчинити, а навіть торкнутися до нього, якщо не хочу ввімкнути звукову сигналізацію. Мені лишається тільки сидіти й чекати. Сидіти й чекати невідомо чого й невідомо доки.

Тихі сонні канали починають укриватися пожовклим листям. Ранки стають холоднішими, й над вулицями шаруються напівпрозорі білі тумани. На зміну приступам злив і несподіваним проясненням прийшла врівноважена активність: дощ сіється неквапно, ледь помітно, зате годинами. Одне слово, вступаємо в золотий вересень.

Якось серед дня мене викликали до велетня з важко вимовлюваним прізвищем. Столик у кутку був заставлений порожніми пляшками «Туборга», з чого випливало, що я не перший відвідувач. Ван-Вермескеркен прийняв мене із звичайною привітністю і запропонував крісло. Він упрів і розпашів до точки займання.

— Райман уже говорив вам про наші проекти відносно «Хроносу»?

— Згадував щось про східні ринки.

— Отож. Робота на ті ринки буде для вас першим проривом.

— Ми вже скрізь розіслали пропозиції.

— Знаю. І це, звичайно, дуже добре. Але найефективнішим шляхом до реалізації будь-якої угоди залишається особистий контакт.

І, привітно глянувши на мене своїми вологими світлими очима, велетень мовив:

— Що ви скажете, наприклад, про відрядження до Болгарії?

— Що ж! — відповів без вагання і звичайнісіньким тоном. — Боюся тільки, що не знаю як слід обстановки.

В його очах виблискують іскринки веселощів.

— Даремно боїтеся. З вами поїде і Райман. Він обстановку знає.

— Дуже добре, — кивнув я з готовністю. — Кому треба здати паспорт на візу?

— Нікому, — відказав велетень із тією ж ноткою веселощів. — У Болгарії тепер безвізовий режим. — І для повного задоволення додав: — Вирушайте завтра вранці.

«Чудово», — подумав я, вийшовши з кабінету. «Чудово», — повторював, ідучи довгим коридором. Це вже верх перевірки. Остаточний і генеральний. Ота гора рожевого сала мало не сміялася мені у вічі. Рушаємо зранку. Прибуваємо опівдні. 1 вже на аеродромі, звичайно ж, трапиться хтось, щоб вигукнути: «Гей, Емілю! Де тебе носило, чоловіче?»

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Подорож на літаку КЛМ[4] минула при безхмарному небі й безхмарному настрої, принаймні для мене. Райман, певно, був трохи шокований моєю безтурботністю, хоча й не виказував цього. Він навіть не уявляв, яких зусиль мені коштувала ота безтурботність.

Я встановив зв'язок ще за тиждень до того. Таємний, надійний і досі не використаний. Але коли я в супроводі вірної секретарки вийшов із «Зодіаку» на обід, то достеменно знав, що цього вечора за мною стежитимуть невідступно. Й не помилився. Конвой був делікатний, у межах можливого, але не настільки, щоб Едіт його не помітила.

— Здається, за нами стежать, — прошепотіла вона занепокоєно, коли ми вийшли з ресторану й рушили додому на звичний півгодинний перепочинок.

— А ти нікого не розпитувала і взагалі дурниць не накоїла? — пробурмотів я.

— Прошу тебе, облиш. Я не дитина.

— Тоді нема чого хвилюватися. І найголовніше, вдавай, ніби нічого не помічаєш.

Вона саме так і трималася. Взагалі я дедалі більше переконувався, що Едіт належить до такого типу жінок, в яких неврастенія виявляється в найтихіших і порівняно стерпних формах.

Я випростався на ліжку у великій блідо-синій спальні й втупив погляд у низьке небо за вікном, яке неначе вагалося, чи пустити чергову порцію дощу, чи пождати ще трохи. Раз у раз я поглядав на свій годинник, але велика стрілка неначе набралася кволості від малої, і, поки настала точно друга, мені здалося, минули години.

Я підняв трубку і набрав номер:

— Покличте, будь ласка, Франка.

— Тут такого нема.

— Адже це перукарня?

— Яка там перукарня!

І чоловік кинув трубку.

«Помилка, — сказав я собі. — Хоча й свідома». І знову набрав номер. Цього разу справді озвалася перукарня, і Франка покликали, аби ми могли домовитися, що о п'ятій я прийду підстригтися.

Коли трохи згодом ми з Едіт пішли до «Зодіаку», нас знову на відстані супроводжував чоловік, цього разу вже інший. І коли за двадцять хвилин до п'ятої я вийшов з кабінету й попрямував до перукарні, за мною хтось таки плентався.

Зустріч із зв'язковим мала відбутися під навісом одного кафе, дорогою до перукарні. Чоловік стояв на своєму місці, я бачив його здалеку, і він також бачив мене, вдаючи, ніби я не цікавлю його. Я витяг сигарету й затиснув її правим кутиком губів, продовжуючи йти й неуважливо нишпорячи по кишенях, мовби шукаючи сірників. Коли я, нарешті, знайшов кляті сірники, кафе вже лишилося позаду.

Незакурена сигарета при нагоді може означати більше, ніж закурена. Моя цього разу замінила цілу серію слів. «За мною стежать. Через годину — миттєва зустріч в умовленому місці».

Поки Франк, наскільки міг, омолоджував мене, спостереження велося через вітрину кондитерської навпроти перукарні. Коли я вийшов, вартовий з кондитерської також подався назирці. Я глянув на годинник. Саме час не кваплячись йти до умовленого місця.

Рівно через годину після моєї прогулянки повз кафе я входив до універсального магазину на Калверстрат, у дверях якого зустрічалися два щільні потоки відвідувачів. Стискуючи в правій руці зовсім дрібний клаптик паперу, я продерся крізь натовп і попрямував до прилавка з туалетним приладдям. Коли дійшов туди, в моїй руці вже нічого не було. Миттєва зустріч відбулась. Мені не лишалося нічого іншого, як придбати дещо для подорожі.

Коли б за тобою йшли не один і не два, а п'ять переслідувачів, і були зовсім поруч, і оточили з усіх боків, однаково це не зашкодило б, якщо ти спритний, провести миттєву зустріч. Бо ніхто з тих, що стежать за тобою, не знає, де відбудеться та миттєва зустріч, із ким і коли, і в натовпі, де стикається безліч людей, неможливо вловити, зіткнувся ти з кимось навмисне, аби тільки передати щось з руки в руку, чи ні.

Отже, зараз мені не лишилося нічого іншого, як розлягтися в кріслі, слухати рівний приглушений гуркіт моторів і зловтішно вловлювати ледь приховане здивування Раймана.

Коли машина описала широкий еліпс і почала знижуватися на аеродромі, веснянкуватий проказав мені на вухо:

— В тебе нема ручного багажу, а в мене, крім нього, ще дві валізи. Чи не погодишся ти взяти мою сумку, поки ми пройдемо митницю?

— Ну, звичайно, Конраде.

І ось ми вийшли на аеродром Враждебна, і я несу в руці сумку Раймана, надто важку, як на її невеликі розміри, й проходимо через хол, де відбувається митний контроль, втім, без будь-яких формальностей. Поки ми чекали свій багаж, веснянкуватий не зводив з мене ока, але я в своєму безхмарному настрої роздивлявся навколо в межах природної цікавості, яку відчуває кожна людина, що потрапила в незнайоме місце. Природна цікавість переконала мене, що поблизу прогулюються двоє з моїх людей. Але вони не впізнають мене, і це свідчить, що моє повідомлення досягло мети.

Як тільки нам повернули валізи, до нас підійшли й зустрічаючі, які виявилися знайомими Раймана ще з попередніх відвідин і які — втім, з достатньою підставою — основну увагу віддавали йому, тримаючись зі мною, як із людиною нижчого рангу.

— Ми вже два тижні знаємо, що ви приїдете, — сказав головний з трьох зустрічаючих, — але не чекали вас так швидко. Отже, даруйте, якщо не так підготувались.

— О, не турбуйтеся! — відповів Райман. — Ми приїхали не заради прийомів, а в справах.

— Скільки часу ви збираєтесь тут пробути?

— Гадаю, днів зо три, чи не так? — для годиться звернувся веснянкуватий до мене.

Я кивнув, також для годиться, бо ці питання вирішує він.

— Чудово, тоді рушаймо! — оголосив головний.

Водії взяли наші валізи, й один з них спробував забрати в мене сумку, але я, зустрівши багатозначний погляд Раймана, лишив її при собі.

Не знаю, чи добре підготувалися торговельники, а мої люди, очевидно, владнали все якнайкраще. З аеропорту нас блискавично приставили до готелю «Ріла», розмістили в двох номерах на різних поверхах й оголосили, що через півгодини почнеться обід. Ледве наші господарі пішли, я спустився до Раймана й віддав йому сумку. Веснянкуватий поклав її до однієї з валіз, обладнаної надто солідними й складними, як для звичайної, замками.

— Що там усередині, чи не золоті зливки? Аж руки помліли.

— Не золото, але й не таке, що може валятися будь-де, — одказав шеф реклами.

І, щоб не образити мене своїм недовір'ям, додав:

— Потім поясню.

Обід нам подали в малому залі, відгородженому від цікавих поглядів дверима та портьєрами. Крім нас, за широким столом розмістилося четверо болгарських торговельників. Жоден з них мені не знайомий, і це на краще, бо немає нічого обтяжливішого, аніж сидіти поруч знайомих людей і весь час удавати, наче не знаєш їх.

Двоє болгар цілком пристойно володіли французькою, і це полегшило мені — за прихильною згодою Раймана — вимовити кілька коротких фраз про достоїнства годинників «Хронос». Моє слово викликало не те щоб надмірний, але підбадьорливий інтерес. Райман у той час розмовляв із іншими з приводу ймовірних можливостей «Зодіаку» імпортувати деякі болгарські товари, що не заважало йому пильно стежити за моїми словами і діями. Однак моя розмова з незнайомими не містила ніяких двозначностей.

По обіді передбачався півгодинний відпочинок, після чого мала відбутися перша ділова нарада в міністерстві. Райман спробував натякнути, що ми трохи втомлені з дороги, але нарада вже була призначена. Ми розійшлися по кімнатах, і хоча, як я вже згадував, на відпочинок мали лише півгодини, веснянкуватий устиг за ці тридцять хвилин двічі подзвонити мені за якимись дрібницями і ще двічі прийти до мене в номер, спочатку — по одеколон, а потім — щоб вийти разом. І все-таки під час однієї паузи я визирнув на балкон удихнути свіжого повітря.

Чоловік, що сперся на бильця сусіднього балкона і байдуже дививсь у скверик біля готелю, виявився колегою.

— Твій не дає тобі ходу…

— І не збирається відчепитися.

— Мусиш знайти спосіб сьогодні написати все, що маєш повідомити. Нам треба це вивчити. Позавтра ввечері тебе викличуть.

— Він ока з мене не зводить.

— Про те не турбуйся. Звіт, коли буде готовий, передаси мені надвечір тут-таки. Маєш іще що сказати?

— Любо вбили.

— Ми так і подумали. Чи не оцей?

— Він був організатором.

Чоловік знову задививсь у скверик. Я знав, про що він думав, бо і я думав про те саме. Але не все, про що думаєш, належить до справ. У цю мить постукали в двері, і я повернувся до кімнати.

— Може, підемо пішки? — запропонував Райман, коли ми спускалися сходами. — До міністерства два кроки.

— Можна! Трохи розвіємось, — погодився я, подумки бажаючи йому згинути.

Одначе, коли ми вийшли з готелю, на нас чекала вже машина:

— Засідання відбудеться не в міністерстві. Ми вирішили зібратись у затишному місці, — пояснив комерсант, який приїхав по нас.

І все-таки наприкінці дня, між засіданням та вечерею, в нас виявилося вільних тридцять хвилин, бо програма, складена без пауз, видалася б надто підозрілою. Як я і сподівався, веснянкуватий негайно скориставсь із можливості провести мене по місту, щоб з'ясувати, чи маю я тут знайомих.

На жаль, я їх мав. Саме в момент, коли ми неквапно йшли повз вітрини кафе «Болгарія», я побачив, що назустріч мені чимчикував мій сусіда, такий собі базікало, з яким я був не настільки близький, щоб він знав, де я працюю, але й не такий далекий, щоб можна було байдуже проминути мене. Я добре знав того балакуна і був певен, що він ще здалеку привітно підніме руку, й зупинить мене, й не забуде поплескати мене по плечу й запитати: «Гей, де це ти завіявся, Боєв?» — і взагалі своїм безневинним ідіотизмом провалить комбінацію, створювану з таким зусиллям стількома головами.

Базікало був ще досить далеко від нас, але йшов тротуаром так, що не міг не помітити мене, дарма що вже сутеніло. Тому я несподівано обернувся спиною до вулиці.

— Щось цікаве? — запитав Райман підозріливо.

— Так, але не в вітрині. Здається, за нами стежать, — відказую.

— У тебе починаються галюцинації, друже мій, — зауважив веснянкуватий, збираючись іти далі.

— Зовсім не галюцинації. Почекай дві секунди й побачиш. «Почекай, хай пройде базікало», — додав я подумки, бо базікало якраз поволі йшов поза нами, і я зовсім ясно бачив його відображення в шибці й благословляв ту обставину, що німецькі книжки — остання річ у світі, яка могла б його зацікавити.

Втім, за нами й справді стежили, і це було невеличкою деталлю підготовки до мого приїзду: аби принаймні на певний час Райман не чувся надто вільний у своїх діях. Чоловік, якому було доручено це завдання, виконував його точно за інструкцією, тобто досить незграбно. Він зупинився неподалік від нас, потім, побачивши, що ми баримося, пройшов уперед і став коло болгарської книгарні.

— Маєш рацію, — погодився Райман. — Цей тип таки стежить за нами. Одначе, коли ти помітив, що за тобою стежать, любий Морісе, найрозумніше вдавати, що ти нічого не помітив.

Ця мудра порада свідчила, що веснянкуватий ладен був зарахувати мене до розряду безневинних дурнів, — обставина, яка в цю мить мене зовсім не засмучувала. Ми рушили назад до готелю, супроводжувані тим самим невідомим супутником.

— Цей тип починає діяти мені на нерви, — пробурчав я, коли ми проходили в сутінках міського парку.

Райман кинув на мене поблажливий погляд:

— Я вважав тебе витриманішим.

— Витримку можна вияв тяти під час укладання угод, А коли за тобою хвіст…

— Може, це просто перевірка, — заспокоїв мене веснянкуватий. — Завтра все з'ясується.

Та це не зашкодило нашій вечері відбутися загалом у підвищеному гуморі завдяки щедрій чарці та численним порціям коньяку після десерту. Райман пив нарівні з усіма, але я вже мав уявлення про його витривалість і тому після вечері не взявся відразу до своєї письмової роботи. Доречна завбачливість. Директор реклами вже за десять хвилин з'явився в моєму номері, аби спитати, чи не маю пірамідону, й з'ясувавши, що ліків нема, вирішив замінити їх тривалою дружньою розмовою на побіжні теми. Я охоче включився у балачку й взагалі не виказував ніяких ознак невдоволення. Райман сам вичерпав усі теми й заявив нарешті, що вже час поспати, бо завтра на нас чекають справи.

На мене особисто справи чекали ще цього вечора. Я знайшов у шухляді все потрібне для писання й виклав по можливості стисло, але без пропусків усе, що сталось од Венеції до Амстердама включно. Тоді вийшов на балкон і віддав свій рукопис колезі по службі, який спирався на бильця, неначе за цілий день і з місця не зрушив.

Решта програми проходила у вельми напруженому ритмі: два засідання, присвячені годинникам «Хронос», три інші наради, що торкались експертних інтересів болгарського партнера, відвідання підприємств й ознайомлення з відповідним асортиментом, декілька візитів до керівників середнього рангу з метою зондування можливостей щодо дальших угод, не рахуючи обідів і вечер при зачинених дверях, що їх влаштовувало то те, то інше відомство. І все-таки з тих двох днів Райман викраяв дві паузи, надто довгі, щоб могли промайнути без ускладнень.

Першу паузу — на годину — знову було відведено випробувальній прогулянці містом. Цього разу ми швендяли серед білого дня й дарма що це був час відносного затишшя — пообіднього відпочинку — й що колеги, напевно, вжили всіх запобіжних заходів, я мусив мобілізувати й увесь свій артистичний талант, щоб зіграти роль безжурного іноземця, який пташкою божою пострибує незнайомими вулицями.

Цей безсоромний тип Райман привів мене до найпожвавленішої магістралі — вулиці графа Ігнатьєва, — неначе вигулював мавпу, потім змусив повернути на вулицю Раковського, а після того — на Російський бульвар, до парку. Інквізитор ладен був усадовити мене й за столик біля «Берліна»[5], але, на щастя, ми не знайшли вільного місця і попрямували до парку. Дійшли вже були до мосту і вже намірилися повторити це ходіння по муках у зворотному напрямку, коли назустріч несподівано з'явилася знайома постать, тепер, одначе, жіночої статі.

Це була моя колишня кохана. Та сама, від якої я міг би мати сина п'яти і більше років. Ми з нею ніколи повністю не поривали стосунків, — дипломатичних, хочу сказати, — тож іншим разом вона неодмінно зупинила б мене, просто так, через жіночу суєтність, аби вивірити мої почуття. Але зараз обставини були незвичайні, і я здалеку втупився в неї, важко і настирливо, щоб навіяти їй це. Вона мене помітила, одразу вловила погляд, — і диво! — ця жінка, яка ніколи нічого не розуміла, негайно все збагнула й одвела очі вбік. Вона прекрасно знала, чим я займаюсь, і не так-то вже й дивно, що вловила ситуацію. Хоча, може, я й переоцінив її, й вона, власне, нічого не збагнула, а просто сприйняла мій погляд за вияв неприязні та й закопилила губу.

Паузу в програмі наступного дня — останнього нашого дня в Софії — нам не піднесли на блюдечку, її насилу відвоював Райман тривалою симуляцією нездужання. Веснянкуватий, певно, хотів будь-що лишитися на самоті, й спроби наших фірм нав'язати «Зодіакові» якнайбільше товарів вже почали дратувати його. Кінець кінцем господарі вирішили дати нам спокій, щоб удаваний хворий міг лягти в ліжко.

Це сталося надвечір. Райман, дочекавшись, коли комерсант, який нас супроводжував, пішов, кивнув мені пальцем:

— Слухай, Морісе. Я хочу попросити тебе про одну послугу.

— Якщо тільки зможу виконати її.

— Це дрібниця, яку я й сам зробив би. Але ти розумієш, незручно, вдавши хворого, піти на прогулянку. А до того ж ти тут новачок і не викликаєш підозри. Отже…

Нашвидку і так само пошепки він виклав мені зміст послуги, якої чекав од мене. Взяти сумку, знайти бульвар Толбухіна — першу вулицю праворуч за пам'ятником вершникові[6] — такий-то номер, такий-то поверх. Тричі коротко подзвонити й спитати пана такого-то. Запитати в того пана: «Вибачте, ви говорите французькою мовою?», на що він мусить відповісти: «Розумію, але якщо говорять повільно». Коли мене впустять до квартири, мушу сказати, що прийшов від Бернара, а на запитання: «Від якого Бернара, молодшого чи старшого?» — відповісти: «Від Бернара-батька». Тоді лишити сумку й піти.

— Як бачиш, це зовсім просто.

— А коли хтось учепиться за мною?

— Коли хтось учепиться, ти зробиш круг і повернешся сюди з сумкою. Вчора за нами ніхто не стежив. Сьогодні ще менше ймовірності, що за нами стежитимуть. Звісно, мусиш стерегтися, але, як я вже казав тобі, вдавай, що не помітив переслідування.

— А якщо мене схоплять?

— Дурниці верзеш. Я думав, ти сміливіший.

— Справа не в сміливості. Але людина повинна врахувати все. Так само, як і при укладанні будь-якої угоди.

— Ну, коли тебе впіймають, хоч це й неможливо, найперше дотримуйся версії: один давній клієнт, довідавшись, що ти їдеш до Болгарії, дав тобі сумку з проханням передати такому-то. Ти навіть не знаєш, що в ній…

— Це повністю відповідає істині, — зауважив я наївно.

— Саме так. Тримайся цієї версії — й край. Я тебе визволю, даю гарантію. Однак при одній умові: не вплутуй мене. Інакше як я тебе визволю? І взагалі не забувай, що «Зодіак» — це сила і в тебе нема ніяких підстав полохатися.

Я виконав доручення точно за розкладом і в рекордний строк — за тридцять хвилин. Виявилося, нема нічого легшого, ніж виконати шпигунське завдання у власній країні за умови, що відповідні органи в курсі справи.

Одразу повернувся до готелю й увійшов до кімнати веснянкуватого, наче зопалу забувши постукати. Райман, який стояв біля вікна, здригнувсь від несподіванки.

— А, це ти! Нарешті!

— Чому «нарешті»? Все зроблено просто блискавично.

— Так, але мені здалося, що минули століття. Не думай, що я тебе недооцінюю, Морісе, однак тобі бракує досвіду в цих справах. Досить мені було уявити, як ти озираєшся на кожному кроці, щоб мене кинуло в піт.

— Може, досвіду й бракує, але я не озирався і все-таки відчував, що хвоста нема.

— Чудово. Ти зробив мені величезну послугу.

— О, послуга, яка нічого мені не варта, — відповів я скромно.

І це було не дуже далеко від істини.

Остання частина моєї місії в Болгарії пройшла дуже легко завдяки Райманові, який нічого не підозрював. Його нездужання спричинилось до медичного огляду з констатацією легкої застуди, йому дали кілька таблеток, які помітно зміцнили коли не стан здоров'я, то принаймні сон хворого. Веснянкуватий заснув як мертвий, і я зовсім спокійно вийшов з готелю й подався до відповідної установи.

Й ось знову картина, яку я стільки разів уявляв, тільки тепер уже не уявна, а цілком реальна: генерал, полковник і мій шеф серед освітленого важкою люстрою кабінету, які уважно оцінювали кожен мій крок і кожен сантиметр кроку. Власне, вони вже в курсі основних подій і цікавляться головним чином деякими дрібними деталями, деякими такими деталями, які примушують мене час од часу виймати носовичок й утирати чоло.

Полковник, як відомо, не може втриматись від критичних зауважень, хоча тільки в подробицях. Однією з тих мініатюрних деталей є моя ставна секретарка. Не в нинішній своїй ролі, а в попередній. Полковник назвав її призначення «стрибком у темряву».

— А хіба не стрибок у темряву — ходити софійськими вулицями з риском кожної миті зустріти знайомого? — відказую йому, оскільки знаю, що вся операція пройшла через руки полковника.

— Даремно нервувався, — завважив він спокійно. — Ми все організували так. що ніхто не встиг би й привітатися з тобою.

«Міг би повідомити про це й раніше», — подумав я, але змовчав, бо саме в цю мить почувся голос генерала:

— Не будемо відхилятися…

Це адресувалося полковникові, хоча відхилення викликав я, і я спромігся оцінити люб'язність генерала, так само як і наступні його слова:

— Вважаю, що досі Боєв тримався непогано.

Що шкільною мовою означає: дуже добре — «п'ять».

— А тепер ідімо далі. Маєш слово, Боєв.

Слово-то я маю, тільки от не відаю, що з ним робити. Бо точного, детально розробленого плану дій, якого, напевно, чекали від мене, й нема. Я перебуваю у стані повної бездіяльності, в становищі людини, що стоїть біля замкненого сейфа, про який тільки й знає, що в ньому є цікаві речі, але який не може не те що відімкнути, ба навіть просто торкнути. Таким чином, мені не лишалося нічого іншого, як накреслити перспективу з усіма її складностями й викласти гіпотезу щодо можливих дій, якщо, якщо, якщо…

Як це не дивно, мої констатації і скептичні прогнози викликали схвалення. Навіть мій шеф, який за інших обставин не забув би висловитись про шкоду від фантазування, цього разу втримавсь від уживання ненависного слова:

— Саме так: терпіння, вичікування, гранична обережність.

— Живи з думкою, ніби й справді змінив свій фах, — усміхнувся полковник.

Тоді ми перейшли до прискіпливого аналізу обстановки й до обговорення всіх імовірних і неймовірних ситуацій. Аж поки чорне небо в широких вікнах не набрало поволі фіалкового кольору світання.

________

Ми повернулися до Амстердама якраз на час обіду, і я скористався цим, щоб улаштувати сюрприз для Едіт, одразу заявившись у ресторан, де ми звичайно харчувалися. Вона сиділа на постійному місці, біля вікна, і саме вивчала меню.

— Добридень, замовляй, будь ласка, на двох, — сказав я, сівши навпроти неї.

На її обличчі появилася бліда посмішка, а це не так-то й мало, коли мати на увазі, що воно рідко виражало більше, ніж відповідність або стримувану досаду.

— Я саме думала про тебе, — зізналась Едіт, одіславши кельнерку. — Власне, весь час думала про тебе.

— Я також думав. І переважно про те, чи не накоїла ти якихось дурниць.

— Що ти маєш на увазі? — наївно запитала секретарка, хоча чудово зрозуміла, що саме я мав на увазі. — Останнім часом чимало кавалерів за мною упадало.

— Я не втручаюсь у твоє приватне життя. Аби тільки ці кавалери були не з «Зодіаку».

— А то ж звідки?

— Ти диви! І хто ж був найвидатнішим представником цього товариства?

— Ну, «товариство», може, й занадто гучно сказано Але тут фігурували перша людина біблії Адам Уорнер і перша людина «Зодіаку» — містер Еванс.

— Для початку — непогано. Одначе…

Кельнерка принесла запотілі кухлі пива і тарілки з першим, як я підозрював, ненависний мені томатний суп, хоча його й подали під іншою назвою.

— Що — одначе? — нагадала мені Едіт, коли дівчина відійшла.

— Я хотів сказати, що, коли чиясь кар'єра зразу починається з найвищого рівня, вона звичайно швидко вривається — через брак перспективи.

Едіт із задоволенням їла свій суп. А я тільки покуштував і відсунув тарілку. Просто дивуюсь з представників англо-німецької раси, як їм може смакувати це рідке і гаряче томатне пюре.

— А може, ти трохи ревнуєш? — поцікавилась Едіт.

— Може, але зовсім трішки. Коли хочеш, щоб я ревнував більше, розкажи докладніше.

— Подробиць поки що замало. Містер Еванс двічі здибував мене в коридорі й оглядав досить приязно, а вдруге навіть запитав, відколи я тут і де саме, й підтакував на мої відповіді: «Дуже добре, дуже добре», — продовжуючи оглядати мене з усіх боків, отож я навіть не зрозуміла, якої частини моєї фігури стосувалося те «дуже добре».

— Оце й усе?

— Тобі мало?

— А Євин чоловік?

— Адам Уорнер? Він зайшов далі: запросив мене повечеряти.

— І ти, ясна річ, прийняла запрошення?

— А як інакше? Ти сам казав, що коли відмовляєшся від спокусливих пропозицій, це викликає підозру.

— Я не робив узагальнень. Мав на увазі конкретний випадок із квартирою.

Підійшла офіціантка, цього разу з двома порціями телячого філе, що було щедро гарніроване смаженою картоплею. Звичайна страва, але зарекомендована багатовіковою людською практикою як смачна й поживна. Якийсь час ми їли мовчки, точніше, до моменту, коли з телятиною було покінчено і дівчина спитала, що подавати на десерт.

— Отже, подробиці, — нагадав я.

— Ой, то було просто наче другий допит, тільки приправлений устрицями, білим вином та індичкою з апельсинами. Цей чоловік справді позбавлений будь-якого смаку. Він запивав індичку білим вином. Так само, як і устриці.

— А чи не можеш ти залишити кулінарні враження на потім?

— Я ж сказала: другий допит. Хоча й у формі дружньої бесіди. Почав з мене, а скінчив тобою. Центральна тема: наші взаємини.

— Для цих людей немає нічого святого, — пробурчав я.

— Особливо його цікавив момент нашого знайомства.

— Сподіваюся, ти не заплуталась у своїх варіаціях.

— Яких варіаціях? Виклала йому все так, як ми й умовилися з тобою: прочитала оголошення й прийшла. «А чому він зупинився саме на вас?» — «Звідки я знаю. Через те, припускаю, що інші були гірші». Тут він чи не вперше уважніше огледів мою статуру. «Так, — каже, — відповідь здається переконливою».

— Далі?

— Далі все в тому ж дусі. Хоча п'ять разів повторював: «Не хочу втручатись в інтимності» та «Сподіваюсь, я не дуже нахабний». Ага, запитував, чи була я з тобою в Індії. Власне, з цього запитання він і почав. Я відповіла йому, що ти в Індії був до того, як ми познайомились, про що дуже шкодую, бо мені остогидло слухати казки про ту Індію. Чуєш, Морісе, а ти справді був у Індії?

— Спілкування з Уорнером погано впливає на тебе, — зауважив я. — Твоя природжена підозріливість набуває маніакальних розмірів.

Офіціантка принесла каву. Я запропонував Едіт сигарету й закурив сам.

— Як ти гадаєш, навіщо Уорнер скористався твоїм від'їздом, щоб допитувати мене?

— Він не скористався моїм від'їздом. Просто вважав, що зі мною покінчено, і хотів подивитися, з якого тіста зроблена ти.

— Як це «з тобою покінчено»?

— А так. Маю враження, що цю подорож було влаштовано тільки для перевірки. Мене, здається, вважали за болгарського шпигуна чи щось подібне.

Едіт несподівано засміялася тим сміхом, який раптово змінював її обличчя, в таку мить воно ставало світлим і веселим обличчям молодої дівчини.

— Ти — болгарський шпигун?

Жінка знову зайшлася сміхом.

— Не бачу нічого смішного, — пробурчав я ображено. — Ти, видно, маєш мене за справжнього дурня.

— Зовсім ні, — заперечила Едіт, силкуючись заспокоїтись. — Але ж — болгарський шпигун, ха-ха-ха…

Трохи набурмосений, я чекав, коли минеться приступ.

— А, власне, як там? — запитала секретарка, нарешті вгамувавшись. — Чи й справді жахливо?

— Чому жахливо? Хіба що випадково впадеш з п'ятого поверху. Але і тут це пов'язано з неприємностями.

Ми обмінялися ще кількома незначущими репліками й рушили саме вчасно, щоб скористатися паузою між двома нападами дощу. Я провів Едіт до її покоїв на горішньому поверсі і з чемності ввійшов до кімнати. Шпалери, меблі, килим у спальні були витримані в блідо-зелених кольорах, і ці ніжні тони разом з терасою, зарослою декоративними кущами й квітами, надавали помешканню якоїсь садової свіжості, що спонукала тебе сісти.

Моя секретарка підійшла до програвача в кутку й поставила якусь оглушливу платівку. Едіт мала незбагненну прихильність до джазу, але не до банального й приємного, а так званого «серйозного» джазу. Наскільки я міг судити з найулюбленіших її шедеврів, основною і єдиною метою серйозного джазу Є демонстрація того, що й найкращу мелодію без особливих зусиль можна перетворити на пекельну какофонію.

— А ти хіба не підеш відпочивати? — докинула жінка, зрозумівши, що пластинка неспроможна вигнати мене.

— О, на все є час, — відказав я легковажно, вмостившися в одному з салатових крісел.

— Тоді дозволь мені викупатися.

— Мийся як удома, — проказав я.

Поки я неуважливо слухав завивання саксофонів та плюскіт води, в моїй уяві поставали невиразні видіння не тільки водяних струменів, але й тіла під тими струменями, а мій погляд блукав по кімнаті. Раптом увагу привернув якийсь блискучий предмет, що лежав між журналами, кинутими на столик в кутку. То був зовсім безневинний бінокль. Однак поняття «бінокль», природно, пов'язується з поняттям «спостереження».

Я лінькувато підвівся, проклинаючи той людський порок — цікавість, й узяв бінокль. Він був невеликого калібру й оправлений у перламутр, звичайний бінокль, що їх жінки беруть до театру. Аби краще випробувати його, я вийшов на терасу. Вдалині, саме навпроти, між двох гостроверхих сусідніх будівель, виднілася частина фасаду «Зодіаку». Мініатюрний перламутровий прилад на мій подив виявився таким сильним, що я добре побачив вікна кабінету голови.

Едіт визирнула на терасу, квітуча й свіжа, в сніжно-білому халаті:

— Приємно, авжеж? Ці квіти…

— І всі твої дурниці. Навіщо тобі знадобилось оце?

Жінка глянула на бінокль, й обличчя її набрало таємничого виразу. Вона зробила знак «мовчи» і проказала недбало:

— Для театру, звісно. Купила випадково. Я, знаєш, трохи короткозора й оскільки позавчора ходила в театр…

Ясно, що цю розмову нам доведеться продовжити іншим разом. Але це не значило, що ми мусимо сидіти й споглядати одне одного склавши руки. Я наблизився до жінки й обійняв її за плечі крізь м'яку тканину халата.

— Люба Едіт, ти виходиш з ванни, як Венера із хвиль…

— Не верзи дурниць…

— Хронос і Венера, — вів я далі. — Бог часу і богиня кохання…

— Хронос не бог, а титан. Не плутайся в міфології.

Я ледве розчув останні слова, бо її свіже обличчя майже торкалося мого і заважало зосередитися. Едіт не пручалась, але в неї не відчувалося нічого більшого за терплячу байдужість. Наша дружба — це гра, до того ж не дуже цікава для другого партнера. А в іграх погано те, що хоч усе виглядає як справжнє, проте гра залишається тільки грою.

_________

За кілька днів подзвонив Уорнер і запитав, чи не зайшов би я до нього. Нічого не вдієш, доведеться зайти, хоча той Уорнер почав уже й снитися мені.

Чоловік із сірим обличчям і в сірому костюмі зустрів мене звичною холодною ввічливістю, запропонував стілець і сигарету. Останнє слід було розцінювати як вияв особливої прихильності, бо сам Уорнер не курив.

— Позавчора, коли розповідали мені про поїздку, ви дещо приховали, — сказав Уорнер після того, як я закурив.

— Коли щось і приховав, то тільки тому, що це мусив розповісти інший.

— Інший розповів, — кивнув перший чоловік з біблії. — Але ви все-таки приховали. Не довіряєте мені, Роллане?

— Чому ж? Просто я залишив можливість видобути й останню подробицю моєї біографії…

— Так, але я саме й видобував ті подробиці, а не ви їх звіряли мені.

— Знаєте, — відповів я, — довіра в наш час і в нашій професії…

— І все-таки, — перебив мене Уорнер, — ви довірилися Райманові.

— Не треба перебільшувати. Я зробив йому одну дрібну послугу. Послугу, яка мені нічого не коштувала, крім певного напруження.

Чоловік за столом кинув на мене допитливий погляд:

— Припускаю, ви маєте певне уявлення про характер тієї… послуги?

— Звичайно. Райман, власне, й казав, що збирається мені все пояснити, та я його не розпитував. Вибачте, але для мене цей випадок є тільки епізодом, що стосується більше Раймана, ніж мене.

— Цей епізод однаково стосується вас обох. Райман діяв неправильно, ви — також.

Я здвигнув плечима, мовляв, гаразд, хай так! І втупився в свою сигарету.

— Наша фірма має широкі зв'язки із східними ринками, й ми не бажаємо ускладнювати ці зв'язки через свавільні дії того чи іншого представника фірми. Райман діяв на власний розсуд і, певно, задля своєї користі, а ви йому допомогли, хоч ніхто вам не давав на це дозволу.

— Треба було попередити, що можна робити, а що — ні.

— Я не міг вас попередити про речі, про які навіть не підозрював. Тепер, одначе, вважаю, що ви попереджені. «Зодіак» є торговельною фірмою, і ви, як представник цієї фірми, повинні обмежувати свої дії виключно галуззю торгівлі.

Він знову швидко глянув на мене й додав м'якше:

— Цілком природно, ви ще новачок, і ми прекрасно розуміємо, що провина падає переважно на Раймана. Навіть припускаємо, що ви гадали, начебто Райман діяв за нашими інструкціями.

— Я взагалі не думав на цю тему, — зізнався я з легкою досадою. — Взагалі мушу вам сказати, що майже забув про той випадок…

— Чудово, — кивнув Уорнер. — А тепер забудьте про нього зовсім.

«Це таки станеться, — сказав я сам собі, вийшовши в коридор, — однак не раніше, як проаналізую той випадок з усіх боків і вилучу його з обігу». Поворот був раптовий, хоча й не зовсім непередбачений. Райман, звісно, діяв за їхніми інструкціями, і, певно, саме за інструкціями того святого Адама. Завдання номер один — перевірити мене. Завдання номер два — втягти мене в розвідувальну роботу. Тепер же встановлено, що завдання номер два, якщо взагалі воно було, скасовується. Люди вмивають руки. Райман діяв невідомо за чиїм наказом, але, в усякому разі, начебто без відома «Зодіаку». Фірма знову постала у своєму незаплямованому блиску. Чому? Бо досі не довіряють мені? Чи вже переконані, що я не комуністичний агент, а припускають, ніби я можу бути агентом іншої розвідки? Чи я взагалі їм не потрібен? Усі ці «чому» треба добре обміркувати.

Надвечір Едіт постукала до мого парубоцького житла, щоб витягти мене в кіно. Нема ліпшого, як жити поруч з коханою жінкою, але в окремому помешканні. Особливо коли жінка схожа на Едіт і ніколи не шукає тебе сама, хіба що в випадках, коли ми домовилися кудись піти.

Цього разу мені нікуди не хотілося йти, але я обіцяв і не бачив способу відмовитися.

— Ти нічого не кажеш мені про бінокль… — нагадав я їй, коли ми вийшли на вулицю й розкрили парасольки.

— Що говорити, коли ти й сам зрозумів. Спостерігала «Зодіак».

— А на біса?

— Минулого вечора блиснуло світло саме над кабінетом Еванса. Якщо ти помітив, вікно там завжди затулене віконницями. Але того вечора хтось, певне, прочинив на мить віконниці й блиснуло світло…

— Той «хтось» — прибиральниця.

— Прибиральниця о десятій вечора? Щоб ти знав, «Зодіак» замикають о сьомій. А прибирають там зранку.

— Все-таки не розумію, чим тебе зацікавило те світло і те приміщення.

— А ти бував там?

— Навіть не знаю, де вхід,

— А я знаю. Туди входять з одного-єдиного місця — сходами через кабінет Еванса.

— Це мене не стосується. І тебе — також.

— Та послухай, Морісе: якщо в «Зодіаку» є секретний архів, він мусить бути саме в тому приміщенні. Й ним, напевно, займається Ван-Альтен.

Ван-Альтен — другий секретар Еванса, похмурий відлюдкуватий тип, який дуже рідко з'являвсь у коридорі.

— Гаразд, — кивнув я. — Аби тільки бінокль допоміг тобі прочитати той секретний архів. Він, здається мені, досить сильний як на таку мету.

На тому наша розмова скінчилася.

Фільм, на мій жах, був якимось гібридом шпигунства и кохання, й усе скінчилося вбивством обох партнерів під берлінським муром. А втім, я стежив за тією трагедією уривками, з безліччю пропусків, бо весь час мене займала інша трагедія, тобто моя власна. Трагедія людини біля замкненого сейфа. Шляхом спостережень я вловити не міг нічого, оскільки був ізольований у своєму кабінеті й спостерігав лише принади своєї секретарки. Не міг нічого скласти й з випадково почутих розмов, бо в них нічого не було. Не міг нікого сам викликати на розмови, бо це заборонено, чи простежити за будь-ким, бо теж заборонено, чи спробувати втрутитись у що б то не було, бо це заборонено ще суворіше. Не можу застосувати апаратуру, та й не маю де її застосовувати. Не можу навіть удатися до послуг Едіт, бо це небезпечно і, мабуть, марно. Не можу ні на кого натиснути. Тоді що ж я можу? Дивитися фільми. Писати службові листи. Розважатися з жінкою, якій я не дуже до вподоби. Нудьгувати. Псувати собі нерви. Чекати.

— Сумно? — запитала Едіт, виходячи з кінотеатру.

— Дуже! — відказую я, думаючи про своє.

— І досить правдоподібно.

— Не знаю. Я не розуміюся на цих справах.

— Я також. Але здається правдоподібним.

— Атож, оскільки закінчується трагічно. Трагічне завжди вірогідне, бо більшість подій кінчається трагічно.

— Ти так думаєш?

— Нема чого думати. Так воно і є.

— Кажуть, є й щасливі люди…

— «Кажуть…» Коли хтось тобі скаже таке, запитай в нього, де ті щасливі люди, й одразу заткнеш йому рота.

Ми поволі йдемо вздовж Калверстрат, заповненій у цей вечірній час людським натовпом. Калверстрат — царство пішоходів Амстердама, які відвоювали певну ділянку, закриту для всіх автомашин. Дощ припинивсь, але замість нього впав туман і крізь його напівпрозорий плісирований серпанок освітлене річище вулиці здавалося химерним, наче видиво, з різнокольоровими неоновими вивісками, світлом вітрин і тінями перехожих, усе було смутне й неясне, наче хтось понамальовував його наспіх, а потім розмив водою.

— Ти якийсь не життєрадісний, Морісе, — після тривалої мовчанки обізвалась Едіт. — Дивно, енергійний, а не життєрадісний.

— Наче в тобі нуртують веселощі.

— Може, й нуртували б, якби мала де взяти їх.

— Звертайся час од часу до спогадів дитинства, — порадив я.

— Дитинства? То найсумніші речі в моєму житті.

«В мене так само, — подумав я. — Тільки зараз це не засмучує мене».

— У тебе був батько…

— Страшенно понурий скнара, — безсоромно збрехав я, бо навіть не знав свого батька.

— …І мати.

— Вона завжди плаксиво хлипала, й від неї тхнуло валер'янкою, — продовжував я брехати, бо не знав і матері.

— Все-таки влаштовували тобі ялинку, купували подарунки…

— З отих «корисних» і дешевих, що в картонних коробках і полягають у складанні й відніманні, — силкувався імпровізувати я. — А хіба тобі нічого не дарували?

— Хто б міг мені щось дарувати? Водили нас у різдво на громадську ялинку, й на ній справді висіли іграшки, й кожен з нас чекав, може, дадуть подарунок, але іграшок з ялинки ніколи не роздавали, бо нас було так багато, що тих двох десятків іграшок не вистачило б на всіх.

— Ну, все-таки була ялинка, — сказав я примирливо.

— Ялинка… Ялинка для бідних дітей… Не знаю, чи буває щось сумніше за неї. Краще б ніколи не влаштовували їх, отих ялинок для бідних.

Ми вийшли до одного каналу. Над водою сяяли довгі гірлянди електричних лампочок, бо був суботній вечір, й оскільки ми й так не поспішали, це надоумило мене зайти у винарню.

Знайшли вільний столик у затишному чистому приміщенні. Столик, як і решта, був зроблений з добре відполірованої бочки, й на неї нам поставили пляшку червоного вина й закуску. Люди навколо розмовляли неголосно, і взагалі все тут настроювало на відпочинок, аж поки перед стойкою з'явився цибатий і довгочубий юнак із гітарою. «Кінець, — подумав я, — треба тікати!» Але нам щастило цього вечора, бо патлатий був ліричною натурою і після кількох похоронних вступних акордів заспівав оксамитно-привабливим голосом:

Не говори мені про дні безхмарні,

Не обіцяй мені блакить і сонце.

У мене повно злив і туманів,

Я власник сірої негоди.

Потім пішло ще кілька строф, напоєних вологою і скорботою, що чергувалися приспівом у тому ж дусі:

Хай вітер жбурляє

В лице мені дощ.

Нема нічого ліпшого

У світі за негоду.

— Ось вельми корисна максима, — зауважив я, коли довговолосий закінчив свою елегію. — Оскільки поганих речей у світі далеко більше, ніж гарних, нам не лишається нічого іншого, як змиритися й полюбити їх.

— Філософія примиренства, — гидливо наморщила носа Едіт. — Ненавиджу її. — І додала: — А пісня гарна.

«І вино», — додав би і я. Але замість займатися порожньою балаканиною замовив другу пляшку.

Коли ми вийшли, нічний краєвид повністю відповідав пісні. Знову мрячило, і вітер носив водяний пил, розгойдував електричні гірлянди, а вода в каналах плюскотіла з глухим шумом, несучи лілові тіні й жовті відблиски. Ми неквапно йшли вздовж набережної, незважаючи на дощ, як це роблять усі в місті. Коли нам треба було звертати до свого дому, Едіт, узяла мене за руку.

— Давай ще пройдемося цією вулицею.

— Хочеш сказати, до «Зодіаку»?

— Тільки глянемо.

— Але послухай, Едіт…

— Та що в цьому лихого, господи! Пройдемося собі, як тисячі людей.

— На цій вулиці не буває тисяч людей, та ще й у такий час. До того ж це нам зовсім не по дорозі.

Все-таки я поступився, і ми поволі пішли вздовж каналу, підштовхувані морським вітром.

— Звідки ти знаєш, що єдиний вхід у горішнє приміщення з кабінету Еванса? — запитав я, аби не мовчати.

— Знаю це напевно.

Я теж знаю, але не в тім річ.

— Я маю на увазі: як ти довідалась? Простим спостереженням чи розпитувала?

— Ах, знову ти про своє, — зітхнула Едіт. — Не розпитувала, будь спокійний. Досить лише раз зазирнути до секретарки Еванса й роздивитися фасад, щоб переконатись у цьому.

— А чому ти гадаєш, що там архів і до того ж секретний?

— Бо в загальному архіві, коли хтось питав якісь документи, я чула, що чиновник відповідав: «То не в нас. То в архіві голови». Отже, коли в «Зодіаку» взагалі зберігають документи про секретні угоди, вони мусять бути саме в архіві Еванса, а не в загальному, та й то, якщо немає третього.

— Дурниці. Невже ти не розумієш: Еванс просто парадна постать у цьому підприємстві.

— В торгівлі — так. Але я гадаю, що ця людина має і другий фах…

— Кожен має другий фах. Один у вільні години захоплюється рибальством, другий — поштовими марками, третій — розвідкою. Комерційною, звичайно.

— Ти неможливий.

— Але якщо Еванс має архів, — вів далі я, намагаючись іти під парасолькою Едіт, — і якщо в тому архіві справді є щось серйозне, він не довірить це місцевій людині, такій, як Ван-Альтен.

— Ван-Альтен не тутешній. Він приїхав з Америки. А до Америки емігрував під час війни.

— Звідки ці відомості? — запитав я невдоволено.

— Випадково дізналась, — відказала жінка.

Я збирався щось зауважити з приводу тієї «випадковості», та Едіт випередила мене, шикнувши й раптово зупинившись.

Просто перед нами височів темний фасад «Зодіаку». Це були, власне, чотири старі вузькі будівлі, притулені одна до одної, певно, пізніше переобладнані й з'єднані спільними коридорами. Будівлі мали по три поверхи й лише наріжна, де містився кабінет Еванса, — чотири. Кабінет разом із приймальнею, де сиділа секретарка, займав увесь третій поверх. Очевидно, до горішнього приміщення можна дістатися тільки з кабінету Еванса, бо в приймальні нема й натяку на сходи.

Той четвертий поверх, до якого були прикуті наші погляди, мав тільки два вікна, й обидва щільно затулені важкими залізними віконницями.

— Он дивись, — прошепотіла Едіт.

Справді, у вузькій щілині під віконницями окреслювалася смужка жовтого світла.

— Певно, Ван-Альтен копирсається в архіві, якщо то взагалі архів, — промимрив я.

— Або ж у нього нічне чергування, — докинула моя секретарка.

— Ну, ходімо, — сказав я, — бо знову потрапимо під душ.

Дощ таки несподівано заряснів. І тільки ми зібралися йти, як хряпнули двері «Зодіаку». Темна тінь попрямувала просто на нас. Едіт, видно, впізнала її. То був Ван-Альтен. А смужка світла все ще цідилася з-під віконниць…

Я швидко обернувся спиною до фасаду, обіруч пригорнув жінку і припав до її вуст. І не знаю, винні були ті ласкаві губи чи, може, дощова ніч або розповідь про ялинку для бідних дітей, але обійми мої раптом стали міцні й гарячі, аж поки я не почув, що чоловік поминув нас і вийшов на міст, а трохи згодом Едіт промовила:

— О Морісе! Ти ніколи не цілував мене так.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Я вже казав, що настав вересень. Мені не лишається нічого іншого, як підтвердити попередньо сказане, лише уточнивши, що йдеться про наступний. Минув рік від змальованих вище подій, а я й досі був у Амстердамі й у великому сімействі «Зодіаку», але в той же час так само далеко від мети, настільки далеко, що навіть уявлення не мав, якою вона може бути.

Сиджу в своєму кабінеті й завершую перегляд сьогоденної кореспонденції. Небо за вікном фіалково-сіре від низьких хмар, що нудними вервечками сунуть до моря. Іноді в хмарах одкривається просвіт і звідти вихоплюється сніп сонячних променів, несподівано висвітлюючи якусь позеленілу дзвіницю чи гостроверхий черепичний дах. Потім шари хмар змикаються й надворі знову стає глухо-сіро й похмуро, наче перед смерком.

Моя секретарка сидить на своєму місці, тобто якраз у фокусі мого погляду, коли я підводжу погляд од листів. Вона захоплена якоюсь книжкою, мабуть, з історії кіно. Після «серйозного» джазу це друга пристрасть Едіт, на мій погляд, така ж незрозуміла, як і перша. Дивитися фільми — в тому ще є певний сенс, принаймні як спосіб згаяти дві години. Але гортати цілі томи, щоб довідатися, хто, як і з якою метою робив ці фільми, це вже виходило за межі мого розуміння. І все-таки я легко змирився б з тим тихим божевіллям своєї секретарки, коли б читання не супроводжувалося — задля більшого комфорту — мимовільним демонструванням імпозантних стегон.

Було б несправедливо твердити, що я нічого не роблю. Навпаки, справи йдуть добре, і ми з моїм Клодом Рішаром часто радіємо, як останні дурні, що «Хронос» уже має неабиякий авторитет на деяких ринках і навіть поступово прокладає шлях на Захід. Поміж листів, які лежать переді мною, є кілька досить поважних замовлень, і я кажу собі, що коли б й інші справи посувалися, як оці, я мусив би гукати «ура».

Проте інші справи не посувалися. Мистецтво чекання. Але мистецтво чекання — не гральний автомат. Можеш самовіддано й терпляче ждати поїзд, але якщо ти чекаєш на нього там, де він ніколи не приходить, навряд чи діждешся. Іноді мені спадає на думку, що я саме в такому становищі. Я прижився в «Зодіаку» й гадав, ніби то великий подвиг, а, власне, нема ніякої гарантії, що «Зодіак» не просто торговельна фірма. Навпаки, спостереження дедалі більше переконують мене, що це зовсім звичайне підприємство високого рангу, з діловими зв'язками по цілому світі й з найрізноманітнішими секретами виробництва: пральні машини й холодильники, пилососи й електроплитки, праски й міксери, електричні бритви, фотоапарати, програвачі, радіоприймачі, телевізори і навіть годинники «Хронос». Узагалі є все, крім шпигунства.

Ван-Вермескеркен з головою поринув у свої комерційні справи. Кожен шеф відділу, як і я, може будь-коли ввійти до рудого велетня й не помітить нічого підозрілого. Вожді різного роду апаратури також скніють цілими днями над своїми паперами. Адам Уорнер менше приступний, але і його завдання навряд чи виходить за межі дослідження кадрів. Еванс не займається нічим, крім показних прийомів, підписування договорів і періодичної пиятики з приятелями. Але для голови це і є нормою — нічого не робити.

Коли свого часу я запитав Едіт, звідки вона викопала, що Еванс має другу спеціальність, жінка відповіла:

— Нічого не викопувала. Просто маю очі.

— Я також не сліпий.

— Так, але ти не вештаєшся по архівах і коридорах. Еванс має надто великий особистий персонал як для людини, що нічого не робить.

— Персонал із двох осіб.

— І ще троє-четверо на побігеньках.

Це було слушно, як я зрозумів пізніше. Однак ці троє-четверо виконували обов'язки звичайних слуг. Хазяїн, навіть коли він просто мильна бульбашка, не може обійтися без слуг, маючи розкішний будинок і віллу за містом.

Лишався Райман. Досі він був єдиний ідентифікований ікс. Але що з того? Свого часу встановлення контактів з Моранді здавалося мені великим досягненням. Тепер я маю контакт не з Моранді, а з його шефом, та ще такий контакт, який можна назвати й дружбою. [все-таки, здавалося мені, я приречений до нестями чекати поїзда, якого або не існує, або ж він проходить за сотні кілометрів звідси.

Едіт має підстави говорити про мою самовпевненість. Я справді подеколи трішки грішу цим, однак кожен знає про себе, наскільки він самовпевнений, особливо після більш як річного вичікування.

Коли б я мав потрібний комплект людей і апаратури, Райман, безперечно, привів би мене до наступної ланки ланцюга. Та це безпідставні мрії, тільки згаєш час. Мої люди — це я сам, а, за одержаними інструкціями, про підслуховування й стеження не може бути й мови. Не кажучи вже, що це нездійсненно.

Авжеж, я все-таки маю деяку апаратуру — двоє очей і двоє вух, — які могли б виконати певну роботу, тим більше, що через день-два я зустрічаюся з Райманом, аби спільними зусиллями випити кілька чарок мартіні. Але в цих інтимних дуетах ми ніколи не заходили далі загальних балачок про погоду, нові фільми, жінок і проблеми реклами. Остання наша серйозна розмова відбулася невдовзі після того, як мене викликав Уорнер.

— Встряли ми в історію, — промимрив веснянкуватий. — Власне, я тебе вплутав. Добре, що все обійшлося. Вибач і забудь!

Я не завдав собі клопоту ані вибачати, ані забувати і мав Рай-мана на оці, хоча досі це ні до чого не привело. Веснянкуватий постійно їздив до Венеції, Женеви і ще кудись, постійно влаштовував зустрічі, давав обіди на честь гостей, і вся ця метушня була цілком природна для шефа реклами, але щоб збагнути, де кінчається природне і де починається інше, слід мати цілий взвод помічників не найнижчої кваліфікації.

Я вже кінчав переглядати кореспонденцію, час од часу поринаючи у подібні роздуми, коли в коридорі мелодійно й багатообіцяюче пролунав електричний дзвінок: кінець робочого дня, кінець робочого тижня, бо сьогодні п'ятниця, а в суботу «Зодіак» не працює. Едіт на мить підвела очі від книжки й подивилася на мене, та оскільки я робив своє, вона знову заглибилась у читання. Саме це мені й подобалося в ній: вона не мала чиновницьких звичок.

Дзвінок у коридорі урвався, та пролунав інший. Цього разу телефонний. Моя секретарка добре знала, хто може дзвонити, тому тільки натисла кнопку, перемикаючи апарат на мене, і я підняв трубку:

— Морісе, хлопче, може, вип'єш від мене чарочку чи поспішаєш додому?

— За умови, що й ти вип'єш від мене.

— Чудово. За п'ять хвилин буду в кафе.

Я подав Едіт папку з кореспонденцією й підвівся:

— Заскочимо з Райманом на ріг. Коли хочеш, гайда з нами.

— Та ні, дякую. Дивись лишень, щоб не подалися потім на стриптиз. Увечері ми йдемо до Пітера.

Ще одна позитивна риса: Едіт дає мені перепочинок і не в'язне, наче ревнива дружина.

Райман сидів за маленьким столиком біля вікна. Столики тут маленькі, бо й заклад невеличкий, кокетливе кафе з неоном, пластмасовим обличкуванням і дзеркалами, створене немов для п'яти осіб і все-таки здатне прийняти два-три десятки неборак «Зодіаку».

— Може, візьмемо цілу пляшку, га? — запропонував веснянкуватий, коли я сів навпроти нього. — Щоб не завдавати кельнерові зайвого клопоту в цій штовханині.

Цілої пляшки мартіні трохи забагато як на скромний аперитив, однак це не дуже бентежить, коли маєш партнера, якому це — наче в прірву. Нам принесли пляшку у відерці з льодом і сифон газованої води, й Райман із поважним виразом професора перед лекцією наповнив келихи. Він майже завжди серйозний, але надто коли в нього попереду велика пиятика. Ми зміряли температуру мартіні добрим ковтком. Потім постав довічний вступ:

— Що нового?

І моя така сама відповідь:

— Поза торгівлею — нічого особливого.

Перед стойкою бару, за три кроки від нас, стовбичили густою шеренгою службовці нижчого рангу, п'ючи й базікаючи між собою. До мене долітали тільки уривчасті фрази з їхньої балаканини. І все незначні. Завжди незначні. Повз вітрину рівним машинальним кроком пройшов Ван-Альтен, втупивши погляд у землю.

— Такі, як він, просто загадка для мене, — сказав Райман, помітивши постать архіваріуса.

Для мене також. 1 особливо він. Але про це не слід уголос.

— Ніколи не бачив, щоб він коли-небудь зайшов у кафе.

— Певно, грошей не вистачає.

— … Чи змінив би свій похоронний вигляд.

— Може, в нього негаразд з жовчним міхуром.

— Можливо. Але щодо грошей я не згодний. І мені грошей не вистачає, та це ж не заважає мені жити по-людськи.

— Грошей нікому не вистачає, — зауважив я філософськи. Райман глянув на мене замислено, помовчав, а тоді тихо мовив:

— Ми з тобою могли б мати більше, коли б наш любий Адам не пхав свого носа, куди не слід.

— Ти так гадаєш?

— Певен.

— На жаль, в Уорнера й справді довгий ніс.

— Довгий, та не дуже. Тут більше я винен, не все врахував. Цей чоловік так тебе заплутає своїми запитаннями, що видушить із тебе якраз те, чого ти не збирався розповідати. Але це буде мені наукою. Кінець кінцем ми боремося за ідею вільного світу, а не заради дріб'язкової користі. Чи не так?

— Якщо ти питаєш серйозно, Конраде, мене особисто ідеї без зиску не дуже обходять. Може, це звучить меркантильно, але життя надто коротке й до того ж єдине. Отже, ідеї…

— Абсолютно правильно! І все-таки, коли добрий зиск походить з благородної справи, задоволення набагато сильніше.

— Твоя правда, — погодився я в свою чергу. — Гарнір також має значення. Але це не заважає йому лишатися гарніром.

Одностайність у цьому питанні надихнула нас налити ще по келиху мартіні й випити, споглядаючи один одного із взаємною прихильністю.

— Якщо ти вмієш тримати язик за зубами, гадаю, ми могли б уладнати дещо корисне для нас обох, — тихо сказав Райман.

— Конраде, я твій друг і вважаю, що довів це. Однак боюсь втратити своє місце…

— Такої небезпеки нема, — заспокоїв мене веснянкуватий. — Усе відбуватиметься звичним робом. Кілька відряджень на Схід для розширення зв'язків. Ти їздитимеш сам, отже, свідків не буде. Ван-Вермескеркен не відмовить тобі — цього вимагають інтереси справи.

— А риск?

— Мінімальний. Лише настільки, щоб забезпечити зиск. Втім, матимеш час оцінити сам.

— Але не маю потрібної інформації.

Райман ледь усміхнувся своїми тонкими вустами.

— Рахуй п'ять тисяч за одним разом.

— Ти спокушаєш мене, Конраде.

— Просто роблю тобі дрібну послугу, та й годі. Я помовчав, розмірковуючи. Тоді зауважив:

— Погано тільки, що мінімальний риск, повторений кілька разів, перестає бути мінімальним. Якщо тебе не візьмуть за п'ятим разом, візьмуть за десятим.

— Десятого разу не буде, — похитав головою Райман. — Коли вже ти заходився підраховувати свої прибутки, нема чого множити п'ять тисяч більше, ніж ушестеро. По одному відрядженню до кожної країни. Саме це й робить риск мінімальним.

— Ти справді мене спокушаєш, Конраде.

— Тоді подумай! — усміхнувся знову веснянкуватий, наповнюючи келихи.

Після чого несподівано змінив тему:

— Як там наша люба Едіт?

Я пробурчав щось, мовляв, усе гаразд.

— Виняткова жінка! Коли б не була вищою за мене, помучив би я тебе ревнощами, хлопче.

Я ковтнув мартіні й терпляче приготувався до нової теми. Цей чоловік завжди пов'язує споживання алкоголю з обговоренням певних питань статевої проблеми.

________

Повернувшись, я піднявся до Едіт у трохи збудженому настрої і тому не розумів, як можна вилежуватися в передсвяткові години.

— Міг би й постукати, — зауважила моя секретарка, лежачи в самій комбінації з незмінною книжкою в руці й одночасно слухаючи саксофонові істерики з програвача.

— Ще внизу дав собі слово неодмінно постукати, але в останню мить забув, — виправдовувався я, зиркаючи на розкішні перламутрові форми.

— Нічого дивного в такому стані, — пробурчала секретарка, встаючи, щоб одягнутися.

Було б наївно думати, неначе співжиття з цією винятковою жінкою — медовий місяць, помножений удванадцятеро. Точніше кажучи, воно нагадує клімат цього міста — довга серія хмар і зовсім мало сонця, а потім знову п'ять годин дощу й мінорні сутінки.

Я відчинив балконні двері й вийшов, аби мить постояти в цій райській оазі вічнозелених кущів, мокрих від дощу. Нарешті єдина відверта пропозиція після більше як річного підсмажування на малому вогні. Отже, Райман діє сам, тобто по іншій лінії, поза «Зодіаком», і використання людей «Зодіаку» було справою випадку — не через їхню приналежність до фірми, а тому, що вони друзі Раймана.

Просто і ясно, але я не можу повірити в це. Інтерес Бауера до «Зодіаку», аж до організації мого проникнення туди, гранична обережність і підозріливість Уорнера, спостереження за мною в перші місяці, перевірка подорожжю до Болгарії — все це не можна легковажно скинути з рахунку, бо інакше тільки ускладнить картину.

Залишається, інше: Райман діє за інструкціями «Зодіаку», точніше, за приписами самого Уорнера, але інструкції полягали якраз у тому, щоб Райман діяв начебто від свого імені й немов проти волі керівництва. Рік тому я витлумачив би цю мізансцену як ознаку певної недовіри до себе. Тепер довіра явно зміцніла, однак мізансцена зберігає своє значення як запобіжний захід і, певно, як постійний стиль роботи. Коли я чи хто інший, подібний до мене, провалиться, — «Зодіак» лишиться в стороні, а вся увага буде скерована на Раймана і на його таємного керівника.

— Зачини, будь ласка! Холодно… — чую з кімнати голос Едіт.

«Холодно? — подумав я, причиняючи двері. — Торкнися мого чола і побачиш, як мені холодно». Я розпашівся не стільки від мартіні, скільки від усіх тих питань, які замість іти один по одному бавляться в моїй голові у довгу лозу й громадяться усі враз.

Вияв довіри з боку Раймана очевидний. Слід було б радіти: мене вводять до системи. Але що з того? Моє місце в системі буде місцем коліщатка, яке знає тільки два сусідні трибки, що з ними воно з'єднане: з одного боку веснянкуватий, а з другого — тубільний зрадник, із яким я встановлюю одноразовий зв'язок. П'ять тисяч за один удар. Але один ізольований удар, ба навіть шість таких ударів, зібраних докупи, не дадуть мені більше за те, що вже відомо.

Метод роботи — принаймні з позаштатними співробітниками — вже ясний: по одному відрядженню до кожної демократичної країни, після чого ти амортизований назавжди або на довгі роки, як Моранді. Це справді зменшує риск провалу для позаштатних, тим часом як штатні співробітники залишаються поза всяким риском. Тільки от поміж тих штатних я знаю одним однісіньку особу і не бачу жодних шансів розширити це коло знайомств.

Мій погляд мимоволі звертається — вкотре вже протягом року — до далекого фасаду «Зодіаку», неясно окресленого в сутінках, там, між двох сусідніх дахів. Три поверхи притулених одна до одної будівель нецікаві: внизу канцелярії для звичайних відвідувачів, вище — служби окремих департаментів, ще вище — поверх шефів, включно й шефа «Хроносу». Але єдиний четвертий поверх з єдиною кімнатою над кабінетом Еванса заслуговує на увагу. Його ледве видно в імлі, отой четвертий поверх із двома затуленими вікнами, я бачу його ясно, чи мені здається, що бачу, бо вже просто остогидло дивитися на нього. І так само, як і досі, на думку починають спадати божевільні плани: вдертися в кабінет, жбурнути щось паралізуюче в обличчя Еванса й бігцем по сходах нагору. Дурниці. Абсолютні дурниці. Або, перестрибуючи з даху на дах, дістатися наріжного будинку. Дахи стрімкі, але альпіністи видираються й на крутіші схили. Дурниці. Чистісіньке глупство. За допомогою мотузки й гака я зможу піднятися на дах четвертого поверху. Там є горищне віконце — також затулене. Нічого, відчиню. А потім? Потім улізу на горище. Раз є горище, мусить бути й хід до нього. Коли ж немає — Пророблю. Так дістанусь до самої кімнати. І до сейфа. І тут, зрозуміло, край. Балаканина.

— Ми можемо йти, — проказала Едіт, визирнувши з дверей. — Якщо достатньо провітрився.

— Гадав, що достатньо, але зараз, коли бачу тебе, мені знову паморочиться в голові.

— Ти просто тупієш від випитого, — зауважила вона сухо. — А тобі здається, ніби стаєш страшенно дотепним

— Від випитого й від кохання, — поправив я. — Ти настільки чарівна в цьому туалеті, що просто спокушаєш людину торкнутися його.

Едіт справді вбралась у гарну пастельно-рожеву сукню з брюссельських мережив, але без особливих викрутасів. Ось іще одна гарна риса цієї жінки: почуття міри. Проте вузькій сукні трохи бракувало міри, отже, жіночі зваби вище й нижче тонкого стану випиналися більше ніж потрібно.

Едіт одягла плащ, і вухом не повівши на мої балачки, взяла необхідну для цього міста парасольку, і ми рушили до Пітера Гроота.

Мій друг Пітер Гроот — художник і за випадковим збігом обставин живе на тій самій набережній, де розташований «Зодіак». Його ательє міститься в мансарді останнього в кварталі будинку, саме в тому, перший поверх якого займає наше улюблене кафе. Отож коли я подумки грабую таємний архів «Зодіаку», починаю з того, що б'ю Пітера в зуби, аби нейтралізувати його, потім за допомогою якоїсь драбини вилізаю на дах, а вже тоді розпочинаю свої ризиковані мандри.

Пітер, власне, має таку статуру, що як зацідиш йому в пику, то навряд чи й підведеться. Немічний і худий, немов ходяча вішалка для одягу, він набуває певної стійкості — всупереч усім законам природи, — тільки добре напоївши своє черево. Тоді його кволі рухи неначе дерев'яніють, хребет йому заклякає, мов стовп, і говорить він войовниче, дарма що трохи неясно, ніби крізь глибоку воду.

Коли ми прийшли, художник перебував ще в своєму перед-дерев'яному стані, тобто тільки нижні його кінцівки заціпеніли, що робило його схожим на крокуючий циркуль. Він власноручно відчинив нам, допоміг Едіт зняти плащ й увів нас до ательє. У великому приміщенні вже було досить насмалено, тож у першу мить все видалося мені як неясна суміш диму, чоловічих облич, жіночих бюстів та абстрактних картин. Крім нас, тут були офіційна подруга Пітера — Мері і дві художницькі пари: їх я невиразно пам'ятав із заключних годин якоїсь бучної гулянки. Туалети в жінок були такі, що сукня Едіт одразу здалася мені скромною до цнотливості. Дружини обох художників були в спідницях, що не прикривали навіть підв'язок їхніх панчіх, а Мері, велетенські форми якої не ден зволяли подібної фривольності, мала таке декольте, що бюст її тільки якимсь чудом ще не випав повністю з корсажа. Ця рубенсівська Венера, між іншим, вдвічі вища за Пітера й утричі ширша, тож він міг би спокійно спати між її грудей, коли б не боявся бути задушеним.

— Що запропонувати вам на закуску? — питає господар, нишпорячи кістлявими руками по столі серед численних пляшок, які своєю кількістю рішуче переважали тарілки з рибою та бутербродами.

Невдовзі він упіймав пляшку мартіні, оскільки добре знав мій смак, і підніс нам дві по вінця налиті склянки. Після того церемонного жесту розмова, яка була ввірвалася, несподівано вибухнула знову, та так, що Едіт мало не впустила склянку.

— Твій Матьо просто шахрай! — гукав один художник.

— Але дотепний! Тоді як твій Поляков над усе ще й нудний! — одказував другий.

— О, Поляков божественний! — почувся захоплений жіночий вереск.

— Поп-арт на вас усіх поставив хрест! — долинув інший голос.

— Поп-арт — це безсоромний унітаз! — рішуче пробурмотів господар, похитуючись.

І так далі. Одне слово — балачки

Оскільки тема в загальних рисах мені відома, а згадувані імена нічого не промовляють, я розлігся в кріслі, присунув до себе пляшку мартіні й тарілки з бутербродами й віддався лінивому спогляданню. Едіт, чия поміркована натура не дозволяє їй верещати, сіла біля мене й закурила сигарету, чекаючи, поки співрозмовники самі вгамуються.

Картини, порозвішувані довкіл, належали пензлеві господаря, оскільки він не визнавав інших майстрів сучасності, крім самого себе. Це були таки дорогі твори, коли мати на увазі кількість витрачених фарб. Узагалі особистий стиль Пітера зводився до жбурляння кілограмів фарби на фанерний щит, після чого вступала в дію мулярська кельма.

Ми з художником познайомилися випадково одного сонного й похмурого зимового дня внизу, в кафе. Почалося — як водиться — з прокльонів на адресу погоди, потім почастували один одного, а під кінець, коли в приступі безхарактерності я збрехав, що полюбляю абстрактне мистецтво, Пітер повів мене до свого ательє, тягнучи однією рукою мене, а другою — сітку з напоями.

Наше знайомство могло б так і лишитися перебіжним інцидентом, коли б під чаркою мені не забаглося відповісти люб'язністю на люб'язність. Мій жест полягав у тому, що я купив одну з наймонументальніших його картин, вагою щонайменш у двадцять кілограмів, яку Пітер з трьома вантажниками притяг мені додому вже наступного дня, особисто керуючи складною операцією підвішування. Спочатку він домагався повісити свій шедевр тільки над моїм ліжком, але я делікатно заперечив, бо перспектива бути розчавленим жахала мене найбільше. Кінець кінцем художник поступився й почепив той твір у холі над моїм робочим столом, і відтоді я взагалі перестав писати вдома.

Захоплений тими споминами, я, здається, задрімав. Ніщо так не заколисує мене, як рівномірне дзюрчання балаканини.

— Якщо ти прийшов сюди спати, було б принести з собою й ковдру, — почув я над вухом лагідний голос Едіт.

— Даруй, люба, але я тільки стулив повіки, бо пейзаж ображає мою цнотливість: усі оті голі груди й стегна…

— Дивись на мене. Я не гола.

— Справді. Не зовсім.

— І спробуй вичавити з себе хоч абияке слово, щоб ми не сиділи, наче глухонімі.

У цю мить, коли я саме вигадував, з чого б розпочати світську бесіду, на допомогу мені прийшов Пітер.

— Люба Едіт, маю для вас сюрприз. Чудова несподіванка! Тихо! — гарикнув він на присутніх і попрямував у куток, де стояв стереопрогравач.

Я вже розгадав сюрприз. Пітер, як і Едіт, трохи схиблений на джазі. Художник запустив програвач, але поцілив голкою десь посередині, а тому спробував ще раз, а тоді й ще, поки нарешті не влучив десь ближче до початку, обернувся до нас і величним жестом показав на програвач, мовляв, ось воно!

З динаміків линуло якесь сумне й зовсім безладне тринькання гітари.

— Не чую ніякого ритму, — буркнув я необачно.

— Мовчи! — осадила мене Едіт. — Це серйозний джаз, а не твіст.

— Не розумію, чому серйозний джаз мусить бути нудний… Вона тільки затулила рукою мені рота, в захваті дослухаючись до безладного тринькання.

— Джанго Райнгард! — проголосив Пітер, неначе казав: «Його королівська величність». — Записи ще не відомих імпровізацій. Відкриті, немов у казці, лише кілька місяців тому.

— Фантастично! — зітхнула наче сама до себе Едіт. — Треба буде подарувати платівку Дорі.

Слово вихопилося мимохіть, як усяке незначуще слово, але я вловив його й запам'ятав. Дорі… Якій Дорі? Напевно, Дорі Босх.

— Чи є вона в магазинах? — звернулася моя секретарка до Пітера.

Одначе питання потонуло у вибусі загального вереску:

— Обожнюю Джанго!

— Дурниці! З п'яти старих мелодій робить одну нову…

— Це ніщо порівняно з джазом «Мессенджер»!

— Бо ти не слухала Джері Малігана…

— Сіднея Баккета… І всяке таке інше.

Нарешті, як водиться, «серйозний» джаз був полишений заради несерйозного. З двох гучномовців ревнув якийсь банальний рок, що відразу ж перетворився на гімн примирення, бо всі посхоплювалися, в тому числі й дебела Мері, й заходились вихилятися в міру своїх можливостей. Едіт проти її волі також утягли до виру танцювальних пристрастей, і я єдиний вийшов сухий з води, вдавши, що глибоко й міцно заснув.

— Люба Едіт, — розпочав я батьківським тоном, коли пізно вночі ми поверталися додому. — Здається, я давав тобі одну пораду, на яку ти відмовляєшся зважати.

— Яку саме? Ти завжди даєш мені поради.

— Не зав'язувати необачних знайомств. Які в тебе стосунки з Дорою Босх?

— Звичайнісінькі: як між двома секретарками.

— Конкретніше!

— Ми зустрілися якось у магазині грамплатівок на Калверстрат… Перемовилися кількома словами, як випадкові знайомі. Стало ясно, що ми обидві схибнулися на джазі, та й годі. Обмінялися двічі-тричі платівками. Й нічого більше.

— А ти бувала в неї вдома?

— Ще ні.

— І не ходи. І взагалі відтепер — ніяких послуг з платівками й ніякої інтимності.

— Знаєш, Морісе: відомо, що ти мій шеф, але подеколи твоє опікунство починає обтяжувати мене.

— Ці сцени залиш для іншої нагоди. Дора Босх — секретарка Еванса.

— Ну й що з того?

— А Еванс не терпить, коли хтось треться коло його людей. Нам пощастило, що він не довідався про ваші зустрічі в магазині на Калверстраті.

— Ти вже починаєш боятися привидів.

— Еванс не привид. І мушу сказати, що твої сподівання досягти чогось через оту Дору просто наївні. Дору ніхто не підпускав і не підпустить до кімнати на четвертому поверсі. Так само, як і тебе. Єдиним наслідком твого хитрування буде те, що мене і тебе виженуть із «Зодіаку». Тому настійно прошу не забувати нашої домовленості.

— Гаразд, Морісе, — відповіла жінка втомленим голосом. — Буде так, як ти хочеш. Тільки перестань тремтіти за своє місце.

________

Відпочинок після трудового тижня розпочавсь у мирній атмосфері холодної війни. В суботу Едіт відхилила моє запрошення пообідати десь у ресторані, пославшись на те, що не хоче їсти. Ввечері знову відмовилась вийти, оскільки їй хотілося спати. Я міг би сказати їй, що даремно гнівається, й наполягати, поки вона не поступиться, але коли хтось кисне, найкраще дати йому спокій, щоб само минулося. Я вийшов трохи пройтися, потім улаштував собі парубоцьку вечерю, присмачивши її пивом, а найбільше роздумами, й по тому продовжив свою мандрівку. Кроки мимоволі вивели мене до одного з каналів у передмісті. Це бічний канал, яким ніхто не користується, і під його лівим берегом, у тіні дерев, стоїть на якорях кілька старих барж, певно, вже довіку. В Голландії безліч бідних родин живе на старих баржах, переобладнаних на маленькі помешкання. Баржа, що привернула мою увагу, була другою праворуч. Віконечко центрального приміщення світилося, й крізь нього ясно було видно чоловіка, який вечеряв, схилившись над столом. То Ван-Альтен.

«Ну, то й що, як Ван-Альтен? — аж сказав я сам собі, повернувшись. — Райман говорив, що він незрозумілий йому. Мені — теж». Три чи чотири рази в певний час я здалеку стежив за ним і встановив, що це похмурий чоловік з автоматичними й нудними звичками — від баржі до контори й від контори до баржі, з єдиним відхиленням до хлібної, овочевої та бакалійної крамниць — мабуть, Евансом привезений з Америки, він живе наче іноземець у країні, яка була його першою вітчизною. Жодних друзів, жодних розваг, ніяких пристрастей. Людина, яка може спокійно жити в кімнаті без фіранок, бо їй нічого приховувати, бо вона взагалі не має нічого свого, нічого інтимного.

Але брак будь-яких бажань, коли це не вияв глупства й маніакального аскетизму, також підозрілий. Людина звичайно відмовляється від пристрастей в ім'я якогось іншого прагнення, старанно прихованого від сторонніх. У чому ж таємна пристрасть Ван-Альтена і чи є у нього взагалі якась пристрасть?

Яке це має значення? Ван-Альтен лише дрібний гвинтик у складній комбінації, потрібній для того, щоб одімкнути сталевий сейф «Зодіаку». Ван-Альтен ніколи не лишається сам у будинку, і на дверях завжди чатує портьє, а нагорі, в кімнаті архіву, певно, також сидить черговий, про що свідчить вузенька смужка світла під віконницями. Ван-Альтен ніколи не має можливості винести звідти будь-що, а я не маю ніякої змоги примусити його бодай що-небудь винести.

Ван-Альтен, як і Дора Босх, — одна з багатьох літер у словесному ключі до сейфа. Саме цього моя секретарка не може збагнути і тільки вдається до невиправданого риску. А може, й збагнула, але нерви в неї більше не витримують або «Фішер і К°» й ті, що за спиною у «Фішера і К°». тиснуть на неї. Едіт, певно, має якийсь зв'язок — листовний або через епізодичні зустрічі — і, мабуть, добуває миршавенькі відомості, які може вловити завдяки своїм частим відвідинам архіву чи під час розмов у кафе. Її завдання не таке, як у мене, — на торговельні секрети ніхто не дивиться дуже серйозно. Однак ті, що стоять за «Фішером і К°», дуже тиснуть на неї, й вона може накоїти дурниць, якщо я ловитиму гав.

Щоб вона не накоїла дурниць, найпевніший спосіб — одіслати її назад у рідні місця, але такі розкоші не відповідають ні моїм бажанням, ані можливостям. У моєму становищі людина не може втратити зайвих два ока і два вуха, не кажучи вже про користь від першокласної секретарки.

Я знову вийшов на пожвавлені вулиці, і думки знову повернулися до шифрованої комбінації клятого сейфа. Так, Ван-Альтен, як і Дора Босх, лише окремі дрібні літерки в ключі. Але ці літерки при нагоді можуть виконати певну роботу. Кінець кінцем будь-яке слово складається саме з літер. За умови — коли всі літери наявні.

У неділю Едіт все-таки зволила зайти до мене на обід. Як правило, в неділю ми обідали вдома, й секретарка готувала що-небудь нашвидкуруч, залежно від вмісту холодильника.

— Що ти їстимеш? — запитала вона.

— Будь-який суп для піднесення настрою.

— А що з твоїм настроєм?

— Нічого. Я маю на увазі твій.

— Коли ти вже так дбаєш про мій настрій, то постарайся бути трохи стерпнішим, — проказала Едіт і пішла на кухню.

Раз вона вже почала філософствувати, значить, минається. Сподіваюсь, домашня робота довершить оздоровчий процес.

Обіди, які готувала моя секретарка, мали ту перевагу, що в них не було жодних несподіванок: томатний суп і біфштекс із смаженою картоплею. Розмови під час обіду — також. Особливо тут, удома, наші розмови йшли найгірше. Не знаю, хто вигадав цю дурну приказку: «Почувайся як удома». Проте коли я вдома, за кожним своїм словом бачу магнітофонну бобіну, що крутиться десь по сусідству. І немов з якоїсь внутрішньої впертості я полюбляю примушувати її крутитися марно й записувати наше довге мовчання. Оскільки ж мовчання, принаймні за певних обставин, також буває красномовним, я не можу весь час мовчати й змушений удаватися до дурниць.

— Люба Едіт, — кажу, пережовуючи шматок м'яса й зазираючи до недільної газети, — тут пишеться, що великі держави шукають шляхів до взаєморозуміння. Чи не настав час і нам узяти з них приклад?

— Я не велика держава, — відповіла вона.

— Я також, але іноді вдаю, задля більшого куражу. Взагалі я видаюся лордом тільки для тих, хто не знає, що в мене один-єдиний костюм.

— Ти сьогодні на диво скромний, — сухо зауважила секретарка. — Однак це теж поза. Ні, ти маєш безліч костюмів. Тільки всі вони маскарадні.

І таке подібне — фрази, слова і паузи, що їх якась невидима машина поглинає поблизу, аби увічнити їх у незначущих документах.

Найприкріше те, що ця невидима машина переслідує мене не тільки вдома. В ресторані і навіть на вулиці, коли Едіт відтане і почне говорити про ті речі, про які мовчить удома, я все живу з думкою про замасковані мікрофони й бобіни, які невмолимо і невпинно фіксують і намотують і знову фіксують і намотують слово по слову все сказане. Але людина звикає і до цього. І потім, на кожну погану річ можна вигадати відповідну втіху. Моя втіха полягає в тому, що я все-таки народився не в той час, коли записуватимуть і думки. І поспішаю скористатися пільгою. І голова мені лускається від думок. Хоча й без користі.

________

Початок робочого тижня обіцяв таку саму нудьгу, яку я споживав рівними дозами стільки тижнів підряд: підготовка торговельних пропозицій, перегляд кореспонденції, читання листів, телефонні розмови чи короткі п'ятихвилинні доповіді Ван-Вермескеркену. Проте у вівторок розігралась одна подія, що виходила за межі звичайного.

Минула п'ята година, й ми з Едіт уже вийшли, коли на вулиці нас перестрів Райман:

— От везе! Я саме йшов по вас! Шеф запрошує на вечерю.

Він повів нас до машини неподалік, й оскільки це був чорний «ролс-ройс» Еванса, зайве було цікавитися, про якого шефа йдеться.

— Як це ви раптом згадали про нас? — кисло спитала Едіт, коли ми всі втрьох потонули в широкому шкіряному сидінні й машина рушила, безшумна, мов катафалк.

— Ви ж знаєте: такі речі або випадають несподівано, або взагалі не трапляються, — відповів з недбалим жестом веснянкуватий.

Судячи з його блідого обличчя й затуманеного погляду, він запиячив, певно, ще зранку.

— Звечора почали, — уточнив Райман, наче вгадавши мої думки. — І мушу сказати, наш Еванс — виняткова людина. Я також витриманий, сам знаєш, але перед ним скидаю шапку. Ніщо його не бере, чемпіон першого розряду.

«Шеф у себе на віллі» — ці слова на жаргоні «Зодіаку» означають: «Шеф запив». Голова загулював рідко і таємно, як і личить його санові. Оскільки ж Еванс, загулявши, збирає «для розваги» й різних випадкових жінок, подеколи від тих веселощів і до нас долинав відгомін.

— Ми, здається, невчасно їдемо, — промимрив я. — Запізнилися майже на півтора дні.

— Пусте! Ти не знаєш Еванса: гульня для нього тільки починається. Хоча, власне, розпочалась відучора. Ми влаштували невеликий прийом на честь угоди з «Капором». І за третьою чаркою шеф похмуро глянув на нас і сказав: «Маю лихе передчуття». Й таки вгадав. Винятковий тип наш Еванс, кажу тобі!

— Я також маю лихе передчуття, — все ще кисло озвалась Едіт. — Ми справимо погане враження. Тверезі завжди справляють погане враження.

— Не біда! — махнув рукою Райман. — Почувайтеся вільно, мадам, і не бійтесь! З вашою фігурою ви ніколи не зможете справити поганого враження, навіть коли б і хотіли… Та якщо спитаєте мене, викликайте будь-яке враження, не соромлячись. Наш голова не зважає на дрібниці… Виняткова людина!

Машина поминула міські вулиці й помчала по шосе до Гарлема. Спина шофера за склом перед нами темніла, могутня й незворушна, як і самий «ролс-ройс». Ми звернули на бічний шлях, і повз вікна замиготіли дерева, спочатку рідкі й маленькі, а потім дедалі густіші й більші, аж поки не в'їхали в ліс. Тут панували вогкі зеленаві сутінки. Машина притишила хід, плавно повернула й зупинилася перед широкими залізними ворітьми. Водій натиснув клаксон, ворота безшумно відчинились, і «ролс-ройс» покотився довгою звивистою алеєю між високих каштанів. За хвилину крізь каштанове листя забіліли стіни модерної двоповерхової вілли, і ми зупинилися біля імпозантного парадного входу.

Товариство розташувалось у величезному холі і видавалося скорше очманілим, ніж веселим. Чоловіків було всього двоє — Еванс і шеф відділу радіоапаратури Пауль Франк, невисокий, кремезний і масивний суб'єкт з незмінним янтарним мундштуком у зубах. Жінок виявилось удвічі більше, й вони скидалися на взятих просто з вулиці. Всі сиділи в недбалих позах у кріслах навколо низенького круглого столика, заставленого пляшками й чарками. З програвача долинало притамоване танго, але присутні похнюпилися з таким виразом, неначе слухали не танцювальну мелодію, а дзвони на власному похороні.

Наша поява серед цієї мертвотної нудьги була сприйнята як друге пришестя. Еванс підвівся й урочисто рушив нам назустріч, легко вклонився, поцілував руку Едіт, прихильно поручкався зі мною і повів усіх до канапи.

— Я ж казав, що Конрад повернеться! — самовдоволено прогудів Пауль Франк. — Конрад — людина точна! Конрад фокусів не викидає, хоча й працює в рекламі.

— Коні, любчику, ходи сюди! — простогнала в п'яному розчуленні гарна смаглява дівчина.

Райман сів біля смаглявки, а ми з Едіт улаштувалися на канапі обіч Еванса.

— Не обтяжуватиму вас церемонією знайомства, — добродушно проказав шеф. — Ми люди свої.

Він був не настільки п'яний, щоб не тямити себе, але старанність, із якою контролював свої рухи, свідчила, що випив доволі.

— Правильно, нема чого знайомитися! — підтвердила одна з жінок, тендітна, з ледве підфарбованими губами. — Важливіше, хто наливатиме.

Пауль Франк послужливо підскочив і заходився коло пляшок.

— А що там наливати, коли все випили… Крім джину… Хто питиме джин?

— Ні в якому разі! — гукнув Еванс. — Джин суворо заборонений! Питимемо тільки легкі напої.

Він обернувся до відчинених дверей праворуч і гримнув несподівано гучно:

— Ровольте, друже!.. Де ж, нарешті, твої пляшки?..

— Все готове, — хрипко відказав хтось із другої кімнати.

По тому чоловік, якого звали Ровольтом, з'явився у дверях, насилу несучи тацю, заставлену нерозкоркованими пляшками віскі, газованої води, склянками, льодом, і серед усього цього — мікроскопічне блюдечко зелених оливків — закуска.

— Приберіть трохи, дітки! — по-батьківському наказав Франк жінкам.

Дві дебелі дами з молодими, але вже прив'ялими обличчями майже одночасно підвелися з крісел і не дуже спритно порозсовували посуд, аби звільнити місце для таці. Ровольт поставив свою ношу із страхітливим брязкотом, підвів голову, і в ту ж мить я впізнав його. Це було видовжене обличчя людини з «б'юїка» на мосту де-Местре. Тільки цього разу окуляри в нього не дзеркальні, а з великими темними скельцями, але вираз обличчя той самий — відсутній і майже страшний своєю байдужістю.

— Наливай у чисті склянки, друже! — озвався Еванс.

— Саме це й роблю… — огризнувся Ровольт тоном розбещеного прислужника, який не любить, щоб його повчали.

Він одкоркував пляшку віскі, для зручності зібрав чисті склянки докупи й став розливати питво, воно текло на тацю, але Ровольт не зважав. Потім, вирішивши, що його місія завершена, сів у крісло й закурив. Ровольт, видно, був єдиний непитущий у компанії.

Інші похапали склянки в непевній надії, що це, може, змінить атмосферу на краще. Не бувши надмірним оптимістом, я також простягнув руку. Еванс церемонно підняв свою склянку:

— За наших нових гостей!

Я вирішив не лишатися в боргу:

— За господаря!

А миршава красуня з нафарбованими вустами додала:

— І за всіх інших!

— Чудово! — оцінив Еванс, після чого відпив солідний ковток. — Так за одним разом покінчимо з усіма тостами. Саме в нашому стилі: час — це гроші.

Закінчивши офіційну частину, господар повернувся до моєї секретарки й напівголосом сказав якийсь комплімент з приводу її сукні. Сукня була зовсім звичайна, як і комплімент, але це деталі, бо погляд Еванса, наскільки я міг вірити своїм очам, був звернутий більше до оголених округлих колін.

Наступного комплімента я не розчув як слід, але він, певно, був мостом від мертвої матерії вбрання до живої матерії тіла.

— Ви примушуєте мене червоніти, — сором'язливо промуркотіла Едіт цілком у дусі тієї огидної жіночої тактики, коли відкидається одна люб'язність, аби викликати наступну.

За тим, природно, надійшла третя словесна ласка, на яку моя секретарка відповіла таким сміхом, неначе її лоскотали.

Тоді знову, згадавши про свої обов'язки господаря, Еванс обернувся до мене і привітно підняв склянку:

— Ще по ковточку, га?

Ковточок і його, і мій були такими, що ми вихилили склянки немов по команді.

— Ви починаєте мені подобатися, хлопче! — зізнався Еванс, схвально зиркнувши на порожню склянку. — Ровольте, друже, відкоркуй ще пляшку!

Ровольт відірвав погляд від стелі, ліниво потягся до столу й, скаравши на горло наступну «Королеву Анну», наповнив наші склянки.

— Власне, ви здавна подобаєтесь мені, хлопче! — повів далі господар у нападі раптової сентиментальності й машинально взяв свою склянку. — Ми любимо людей, які вміють працювати, не здіймаючи галасу навколо себе. Ні, ви справді мені подобаєтесь. І ваша секретарка мені подобається. Який збіг обставин, еге ж? Обоє страшенно подобаєтеся…

Тут він несподівано розсміявсь, неначе сказав щось неймовірно дотепне. Не знаю, чи він подурнішав од питва, чи це його природний стан. Не те щоб дурний у всіх відношеннях. Навпаки, я припускав, що до певної міри він дуже розумний і хитрий. Адже часто доводиться зустрічати людей надзвичайно інтелігентних і досвідчених у своїй професії, які, проте, в усьому іншому раптом виявляються посередніми до нестерпності.

Еванс знову обернувся до Едіт, і це примусило мене продемонструвати виховане нудьгування — приховані позіхання, неуважливе пиття й безцільне роздивляння навколо. Хол був умебльований у такий спосіб, що вражав око меблями, які в момент придбання мали виглядати надмірно модерними, а через два роки вже застаріли. Темні дерев'яні площини, оковані червоним мідним орнаментом, шкіряна оббивка яскравих кольорів — усе було не дуже добре почищене, мов у помешканні, в якому давно не живуть.

Гості розважалися хто як міг. Райман посадовив смагляву дівчину собі на коліна і дивився на неї олов'яним поглядом, встромивши руку в її волосся. Пауль Франк намагався розсмішити даму з нафарбованими вустами якимсь бридким анекдотом, але таких анекдотів вона, певно, знала більше за нього, через те тільки приказувала з перебільшеною наївністю: «Дуже цікаво, але це звучить безсоромно». Одна дебела красуня силкувалася спокусити Ровольта, високо оголивши стегна перед самісіньким його носом, а друга тим часом кидала млосні погляди на мене, мовляв: «Нумо, любчику, трошки сміливіше!»

Сміливіше — легко сказати. Я розумів, що закони делікатності вимагали встати з канапи, щоб дати простір діалогові Едіт — Еванс, однак побоювався, щоб секретарка не скористалася моєю відсутністю й не вдалася до якогось глупства. Сміливіше? А чого ж. Я підвівся, попрямував до самиці, яка закликала мене поглядом, і недбало сів на бильце її крісла.

— Як справи? — запитав я, випробовуючи свою англійську мову. — Давненько не бачилися.

— Облиште ці балачки, — пробурмотіла вона. — Ми з вами вперше бачимося. Але це не має значення.

— Авжеж. Абсолютно не має значення. Вам налити?

— Прошу. І сядьмо десь зручніше.

Я налив дві склянки, допоміг жінці встати і повів її до дивана в кутку біля програвача. Якраз учасно, бо платівка з танго закінчилася. Я взяв навмання іншу й знову пустив диск. У холі зазвучав заяложений мотив «Сан Луї блюза». Улюблена мелодія запаморочила мене, але не настільки, щоб я не помітив, як Едіт здалеку стежить за моїми діями, попри уважне дослухання до компліментів Еванса.

— Давайте примусимо їх ревнувати, — кволо запропонувала моя партнерка, півлежачи на канапі.

— В який спосіб?

— Пригорніть мене обома руками, які вам зараз ні на що не служать, і цілуйте.

— Це буде забагато для початку. Знаєте, вона небезпечна. Я не здивуюся, коли витягне із сумки пістолет.

— Теревені! — зневажливо буркнула жінка. — Подайте мені склянку.

Я виконав її забаганку. Дебела відпила ковток, пропорційний своїм габаритам, і він наштовхнув її на нову ідею.

— Коли не хочете ви, я сама подратую свого.

Вона, очевидно, була наллята по вінця не тільки алкоголем, а й самовпевненістю, бо поволі підвелася, зробила кілька кроків, вихляючи велетенськими стегнами, і під звуки наступного блюза — якоїсь млосної мелодії чи гарлемського ноктюрна — розпочала свій номер, отой самий, єдиний, на який здатна п'яна гуска.

Номер таки справив враження, але цілком протилежне. Поки більша частина аудиторії з нетверезим ентузіазмом підбадьорливо вигукувала, Еванс устав і повільно повів зніяковілу Едіт у невідомому напрямку. Товстунка спершу не помітила нічого, бо саме в цей момент стояла спиною до глядачів, зате я бачив усе. Початок глупству покладено. Моя хитра секретарка намагається витягти щось із господаря за допомогою своїх принад. Їй навіть і на думку не спадає, що такі, як Еванс, чим більше п'ють, тим щільніше затуляють рота внаслідок професійного рефлексу.

Дебела самиця вже констатувала відсутність основних глядачів, однак за браком інших справ скидала залишки білизни під вереск компанії. Ровольт, наче загіпнотизований, витріщився на пишні принади. Треба було щось робити, поки гіпноз не розвіявся.

Я неквапно підвівся з канапи й одміряв кілька пробних кроків. Нуль уваги. Зазирнув у відчинені двері — їдальня, а там кухня. Пішов далі, до глибокої ніші, де зникли Едіт і Еванс. Ніша освітлена. Мармурові сходи, вкриті блідо-рожевим килимом, ведуть нагору. Не зашкодить зиркнути туди-сюди, бо вдруге навряд чи випаде нагода побувати в цій віллі. І напевно ніколи не матиму такого неспростовного алібі: ревнивець шукає свою легковажну подругу.

Сходи вивели мене в другий хол, менший від нижнього. Четверо дверей, одні з них не варті уваги, бо виходять на терасу. Натис найближчі: замкнено. Може, там усамітнилися Едіт з Евансом?

Ось де сховалися перелюбники. Вони сиділи на канапі в напівосвітленій кімнаті, чи то кабінеті, чи бібліотеці, Еванс обіймав жінку, туалет якої вже був трохи розхристаний, — стриптиз у початковій стадії. Я відчинив двері зовсім безшумно, але з холу проникло світло, і партнери обернулись. Едіт зніяковіла, на обличчі Еванса — нічого особливого.

Бувають моменти, коли в тобі несподівано може прозвучати якийсь зовсім не професійний голос. Голос, породжений довгою дружбою і людською близькістю. Голос, що підбурює: вхопи її за плече й відірви від того мерзотника. Небезпечні моменти.

— Вибачте, — сказав я і тихо зачинив двері.

Зійшов униз, проминув транзитом хол і звернув у передпокій за своїм плащем. Райман ішов слідом.

— Що, нещасний випадок? — тихо запитав він, збагнувши ситуацію.

— Щось подібне.

— Та послухай, Морісе, ти ж культурна людина, дивись тверезіше на ці речі.

— Я так і дивлюсь. Одначе мене лякають наслідки.

— Наслідки? Які наслідки? Наш Еванс завтра нічого не пам'ятатиме. Винятковий пияк, тільки на другий день нічого не пам'ятає. Якось ми отак зібралися, й один тип…

— Ясно, — сказав. — Іди, бо тебе гукають.

— Ти й справді надумав іти?

— Вважаю, що так буде краще. Йди, тебе кличуть!

З холу долинає якийсь жіночий вереск, хоча я й не знаю, чи нас він стосується. Махаю рукою Райманові й виходжу. Вихід праворуч, та оскільки навколо жодної живої душі, рушаю ліворуч. Сутеніє. Алея звивається в тіні крислатих каштанів. Іду метрів двісті й зупиняюся. Тут алея повертає у зворотний бік. Позаду простилається трав'яниста галявина, а за нею — мур, зарослий виткими рослинами. Нічого.

Аби переконатись остаточно, що таки нічого, поминаю галявину й підходжу до муру. Маленька хвіртка із залізними ґратами, напівприкрита плющем. Зазираю крізь грати: посеред широкої галявини стоїть стара двоповерхова будівля, певно, садівникова. Уважніший огляд наштовхнув мене на думку, що садівник мав бути фанатиком. Фанатиком радіотехніки, хочу сказати. Над дахом стирчать високі жердини дипольної антени. Простіше було б ці дроти змонтувати на двох протилежних коминах, уздовж гребеня гостроверхого даху. Але ні: той дурнуватий садівник розташував антену так, що перетнув гребінь навскоси і спрямував свої радіообійми в напрямку схід — південний схід. Судячи з конструкції антени, можна припустити, що вона обслуговує радіостанцію типу американських, які, не будучи надпотужними, все ж можуть вести передачу на відстані чотирьох-п'яти тисяч кілометрів.

Більше витріщатися зайве. Я повертаю назад і скоро дістаюся інших воріт, цього разу — офіційного виходу. Ворота замкнені, але збоку є маленька хвіртка, яка автоматично відчиняється, коли натиснути кнопку. Виходжу на лісову дорогу і прямую до шосе. Попереду в сутінках помічаю якусь жінку.

— Едіт!

Жінка озирнулась і стала. Я наздогнав її, і ми пішли поряд. Мовчання. Тільки високі підбори Едіт лунко цокають по асфальту.

— Ти паскудно тримався сьогодні, — нарешті тихо проказала секретарка.

— Невже? Я й не знав.

— Але я все бачила. Ти навмисно потяг оту дебелу соромітницю на канапу і примусив її роздягатися, щоб подратувати мене.

— Вигадуєш. І взагалі облиш цю дурну тактику випереджати докори докорами. Я не маю наміру корити тебе.

— Я сама знаю. Сьогодні ти ясно показав, що я для тебе нічого не значу. «Вибачте…» Тільки негідник може в такий момент сказати «вибачте» й показати спину.

— Годі вживати сильні слова, — запропонував я коротко. — Бо коли і я вдамся до них, ти добре знаєш, якими вони будуть.

— Ну, кажи!

— Не хочу. Тільки май на увазі, що ця сцена в бібліотеці була для мене досить підступним ударом. З отих, заборонених, що нижче пояса.

— Не викручуйся! Ти запізнився на чверть години. І коли й був удар, то саме ти завдав його отими вибриками в холі.

— Ясно. Ти впала в обійми Еванса, щоб помститися мені.

— Дурниці. Він просто тактовно вирішив позбавити мене цієї безсоромної сцени…

— Запропонувавши тобі іншу, ще безсоромнішу, за твоєї прихильної участі.

— Ні. Запропонував мені показати колекцію старовинних коштовностей.

— Я не помітив ніяких коштовностей. Крім єдиної, імпозантної і трохи розпакованої.

— Облиш свої вульгарності.

— Гаразд, — сказав я. — Але й ти перестань годувати мене байками. Будь-яка жінка, навіть та, що не має твоєї підозріливості, чудово знає, для чого її ведуть показувати колекції…

— Я хотіла його подурити…

— Навіщо? Заради спорту?

— Хотіла довідатися щось про угоду з «Калором». Мені здається, що ця угода містить і якісь приховані пункти. Взагалі збиралася його подурити, але він виявився досить нетерплячим… й, очевидно, розцінив мій опір як кокетство, бо хіба це можливо, щоб якась там секретарка пручалася в обіймах самого голови, і повівся брутально, і…

— Гаразд, гаразд. А чим закінчився весь цей невинний флірт?

— А чим він міг закінчитися? Коли людина, від якої чекаєш допомоги, каже одне тільки дурне «вибачте», я мусила сама давати собі раду. Викрутилася всякими там «облиште мене» і «я боюсь!» і втекла. Одне слово, якщо тільки це тебе цікавить, ляпаса йому не вліпила. І можеш бути спокійний за своє місце.

Я вирішив не відповідати, і ми йшли далі через ліс. Едіт, як і завжди, досить точно визначила практичний сенс моїх побоювань. Однак не зважила на інший. Іноді людина — навіть така, як я, — непомітно зближається з іншою настільки, що починає відчувати її своєю невід'ємною часткою. Фізичний потяг, чи звичка, чи епізоди дитинства, самотнього й сумного, як і твоє власне, чи бозна-що інше, але ти вже не можеш без цієї людини і марно умовляєш себе, що вона тобі потрібна тільки для певного службового завдання, і даремно себе переконуєш, що це лише випадкова зустріч, як і безліч інших у цьому житті.

— Скільки нам ще йти? — спитала Едіт. — Ці туфлі просто калічать мені ноги.

— Не я примушував тебе носити підбори на десять сантиметрів. Ти й сама не маленька.

— Хотіла досягти твого рівня.

— Ти й так на моєму рівні. Чи, може, хотіла бути на рівні Еванса?

— Облиш… Ох, більше не можу.

— Нам треба вийти на шосе. Там зупинимо якусь машину.

— На шосе… А де те шосе? Коли їхали сюди, здавалося, що вілла зовсім близько…

— Таки близько, — втішив її. — Ще якийсь кілометр чи два. Ми дістались узлісся і, як слід було чекати — раз нам уже не повезло, — тільки вийшли на відкрите, пішов дощ.

— Цього ще не вистачало… — зітхнула Едіт.

— Авжеж. Для таких, як ми, тільки цього і бракувало, щоб задоволення було повне:

Хай вітер жбурляє

В лице мені дощ.

Нема нічого ліпшого

У світі за негоду.

— Не чекала від тебе такої пам'яті, — засміялась Едіт, незважаючи на біль у ногах. — Особливо на речі, що їх ти називаєш дурницями.

Дощ капав несміливо, неначе просто примірявся, як йому йти, а тоді посилився й почав шмагати нас у спину навскісними цівками. Рівнина довкола простяглася глуха і чорна. Хмари неясно мерехтіли в якомусь притамованому фіалковому сяйві. Далеко попереду іноді з'являвся маленький рухомий вогник і хутко зникав. Там шосе.

— Я роззуюся, — простогнала Едіт. — Без туфель мені буде легше.

— Не верзи дурниць. Ти не можеш іти босоніж у такий дощ. Інакше мені доведеться нести тебе.

Вона знову засміялась:

— Нести мене? Бідолахо. Скільки ж метрів збираєшся нести?

— Скільки лишилося до шосе.

— Ми говоримо про шосе, неначе це земля обітована, — проказала секретарка. — І зовсім забуваємо, що там на нас не чекає машина. Просто не уявляю, як ми дістанемось додому.

— Найперше досягнемо ближчої мети…

— Ти весь просяк духом практицизму. Навіть дивуюся, як ти запам'ятав оту пісню.

— Також через практицизм: щоб не купувати платівку.

Репліка про платівку нагадала мені дещо, і я вже готовий був заглибитись у свої думки, коли Едіт промовила:

— То був гарний вечір. Якщо ти не забув.

Я не забув його. Бо все почалося з того клятого поцілунку на мосту, коли я вперше відчув, що Едіт для мене важить більше, ніж просто жіноче тіло. Потім була історія з ялинкою. Я купив ту ялинку на різдво тільки тому, що різдвяний подарунок слід класти під ялинку, а коли Едіт увечері прийшла додому, ялинка в кутку м'яко виблискувала електричними лампочками, і жінка нічого не сказала, а тільки застигла перед деревцем, аж поки я помітив, що вона ковтає сльози. Я не вірив, що Едіт може плакати, і вона, звісно, плакала не через ялинку, а через усякі спогади, і навіть не плакала, а силкувалася вгамувати сльози, але це кінець кінцем однаково, і я пригорнув її, щоб трохи втішити, а вона вп'ялася в мене і тільки прошепотіла: «О Морісе, навіщо ти довів мене до сліз, це перша ялинка в моєму житті, перша краплина тепла…» А по тому прийшло ще дещо, дрібниці дружби й уваги серед тих дріб'язкових буднів, що про них не варто й говорити.

— Гарний був вечір, — кивнув я. — Особливо коли зважити, що нам було недалеко до дому.

— Облиш, — сказала вона. — Годі з мене й моїх туфель.

Нарешті ми на шосе. А яка користь? Поодинокі машини пролітають повз нас, обдаючи фонтанами води з-під коліс. Ніхто не звертає уваги на мою підняту руку, якщо взагалі помічає її. Дощ ллє без жодних натяків на припинення. Навскісні струмені січуть наші голови і з м'яким рівним хлюпотом періщать по асфальту.

— Ми тут даремно стовбичимо. Ходімо краще до Мюндена.

Едіт скрушно подивилася на мене, однак не заперечила, і ми рушили піщаним узбіччям шосе. Вона йшла мовчки, намагаючись виявити героїзм, але скутість і непевність її ходи виказували, що ледве тримається на ногах.

— Спирайся на мене, — запропонував я.

— Не вірю, щоб ця інтимність допомогла, — промовила жінка, але сперлася на мою руку.

За сотню метрів од нас вималювалися обриси двоповерхової будівлі. Одне вікно першого поверху кидало широкий світлий промінь. Ми дійшли до живоплоту, і я з цікавістю зазирнув у двір.

— Почекай хвилинку.

Тихо прочинив низеньку дерев'яну хвіртку й нечутно подався до навісу біля будинку. Невдовзі знову вийшов на шосе, цього разу з досить підтоптаним велосипедом. Благословенна країна, в якій на кожну душу населення припадає по одному колесу.

— Морісе, я не припускала, що ти впадеш до рівня вульгарного злодюжки.

— Заради тебе я готовий і на вбивство. І чому «вульгарного»? Я кинув два банкноти в поштову скриньку.

— Невже витримає? Він же зовсім старий…

Але велосипед виявився міцним. Саме через те, що був старий. Адже відомо, що сучасне виробництво день у день гіршає.

А тим часом ми мчимо по шосе з блискавичною швидкістю — двадцять кілометрів на годину, і після пішого маршу цей безтурботний політ дуже приємний для Едіт, яка, всівшись на раму й спершись на мої груди, опинилася просто в моїх обіймах, і я вдихаю легкий аромат її волосся з таким відчуттям, неначе лечу не до того міського дому, який не є моїм домом, а до чогось значно кращого, там, по той бік тьмяного тунелю ночі.

Може, Едіт відчувала те саме або щось подібне, бо пригорнулася своїм обличчям до мого. В цієї жінки є гарна риса — не розмовляти, коли слід помовчати, і ми тихо помчали під легкий посвист шин і плюскіт дощу, аж поки близько полуночі не дісталися до спустілих вулиць Амстердама й зупинилися коло дому.

Я галантно провів Едіт на горішній поверх і, щоб бути кавалером до кінця, завітав на хвилинку. Бувають, одначе, такі хвилини, які тривають без ліку.

________

Чудова ніч може скінчитися не зовсім гарно. Вранці моя секретарка прокинулася з температурою.

— Ти застудилась учора. Лягай знову.

Вона спробувала заперечити, та, оскільки ледве трималася на ногах, слухняно повернулася в ліжко. Я приготував їй чай, збігав до аптеки. А тоді подався в «Зодіак». Еванс, певно, продовжував свою пиятику або відпочивав від неї, бо «ролс-ройса» не було на звичному місці. Я відклав призначені на цей ранок справи, в обід заскочив навідати Едіт, а потім знову повернувся, бо моя робота на цей день все ще була не закінчена, особливо одна річ, про яку я весь час розмірковував.

Вчорашні мої знахідки на віллі Еванса — Ровольт і радіостанція, — звичайно, цілковита випадковість, але це та випадковість, якої я чекав добрий рік. Щасливий випадок — наслідок не везіння, а чекання: він приходить завжди, якщо вмієш по-справжньому чекати. Гіпотеза «Зодіак» плюс ЦРУ стверджується одночасно по двох лініях: убивцею Любо був один з охоронців Еванса. Радіозв'язок з агентурою в наших країнах підтримують люди Еванса. Займаючи в комерційній діяльності «Зодіаку» чисто умовний пост, Еванс є керівною фігурою по лінії іншої діяльності — шпигунства. Солідна фірма з її солідними операціями є не що інше, як легальний фасад розвідувального центру.

Найперше поставала гіпотеза, що офіційна діяльність «Зодіаку» ведеться в установі, а неофіційна — на віллі, однак я вже мав досить фактів проти такої гіпотези. Обачливі, але тривалі спостереження переконали мене, що Еванс рідко буває на віллі, а висиджує в своєму кабінеті щодня по вісім годин, хоч офіційні справи забирають у нього не більше, ніж годину. Вілла видається надто приступною, щоб сховати будь-які секрети, а будиночок садівника — надто малим, щоб служити для чогось більшого від радіостанції. Еванс, мабуть, керує обома лініями діяльності «Зодіаку» — легальною й нелегальною — зі свого кабінету, й головні його помічники також, певно, працюють там, тоді як «слуги» забезпечують зв'язок з радіостанцією.

Все це ймовірне як здогад і цікаве як знахідка, крім хіба в одному відношенні: воно не має практичної цінності для досягнення мети. Навіть більше, обставини, за яких стала можливою знахідка, можуть стати фатальними для кінцевого наслідку. Немає ніякої гарантії, що голова забуде чи вдасть, ніби забув інцидент з Едіт. Один недбалий знак — і я вилечу із «Зодіаку» сам або разом з коханою жінкою.

Звичайно, зловісні хмари на обрії ще не привід робити дурниці, але те, що я намірився вчинити, не дуже ризиковане для цього моменту. Точно в ту мить, коли в коридорі лагідно задзвонив годинник, я відклав папери, взяв плащ і неквапно подався у білий світ. Вийшовши на вулицю, всупереч звичці, рушив не до кафе на розі, а в протилежний бік. Перед тим як звернути в першу вулицю, я кинув назад побіжний погляд і, задоволений своєю здогадкою, так само повільно пішов далі.

Дівчина в темно-синьому плащі зі світлим хвилястим волоссям випередила мене, ледь кивнувши.

— А, панно Босх! Добре, що я побачив вас. Ви нагадали мені про одну забуту обіцянку.

Панна зупинилась на мить, і я порівнявся з нею.

— Не розумію вас. Яку обіцянку?

— Знаєте, Едіт зробила одне чудове відкриття, й оскільки вона хвора, просила мене замінити її перед вами. Йдеться про нові записи Джанго Рейнгарда, що їх я обіцяв купити й подарувати вам од її імені.

— Дуже любо з боку Едіт і з вашого боку, — всміхнулася Дора Босх. — Але не варто завдавати собі клопоту.

— Навпаки, варто. Інакше вона подумає, що я забув. Як, власне, і сталося.

Дора проказала ще щось, мовляв, дуже зворушена, і ми йшли далі до Калверстрат.

— Мушу сказати, що імпровізації Джанго справді виняткові. Зовсім нові й досі не відомі.

— Я просто вмираю з цікавості, — зовсім по-дитячому вигукнула дівчина. — Джанго мій улюбленець.

— Я особисто віддаю перевагу Бекетові, — сказав я, побоюючись, чи не переплутав ім'я.

— О, Бекет, так! Але Бекет — це зовсім інше. А Бені Гудмен?

— Фантастично! — промимрив я, вдруге рискуючи помилитися.

Магазин розташований досить далеко як на те, щоб послатися ще на два імені, почутих од Пітера, і надто близько, щоб виявити себе невігласом. Я купив дві платівки Джанго — одну для Дори, другу для Едіт — і після того запропонував випити кави з тортом, бо саме настав час пити каву з тортом.

— Не знаю, чи слід мені погоджуватися, — вагаючись, відповіла Дора.

— Чому ж?

— Знаєте, містер Еванс дуже ревниво ставиться до зв'язків свого особистого персоналу.

— Які там зв'язки! — запротестував я. — Півгодини в кафе нікому не завдадуть шкоди. Та й містер Еванс нині на віллі.

Думка про шоколадний торт була дуже спокуслива, а мої аргументи переконливі, отже, ми зайшли до найближчої кондитерської і сіли в окремій кабіні.

— Я не знав, що містер Еванс такий ревнивий… — недбало докинув я, поки Дора поралася коло величезного кусня торта.

— Не йдеться про ревнощі, — всміхнулася дівчина.

— Що ж тоді?

— Нічого. Просто принцип.

— Кожен принцип мусить мати якийсь сенс. Що поганого, наприклад, що ми з вами вип'ємо кави?

— Як на мене, нічого поганого. Але якщо він довідається, може й вигнати.

— Жартуєте.

— Зовсім ні. Єву, попередню його секретарку, викинули саме за такі ото дрібниці. Просто викинули, незважаючи на те, що була йому і подругою.

— Авжеж, чув: Єва Шмідт.

— Єва Ледерер, — поправила мене Дора. — У «Зодіаку» не було Єви Шмідт, принаймні за моїх часів.

— Може, він просто шукав привід. Набридла йому як подруга, от і вирішив позбутися.

— Усі ви пояснюєте речі таким чином, — посміхнулася Дора. — Одначе він позбувся і Ван-Велі, а Ван-Велі не був його подругою…

— Ван-Велі? Не чув.

— Атож, бо ви в нас порівняно недавно. Ван-Велі був другою людиною в архіві, але і його вигнали, хоча добре працював. Єва також була зразковою секретаркою.

— Раз вони були зразковими працівниками, значить, не залишилися без роботи.

— Ні, звичайно. Власне, Ван-Велі не мав часу шукати місця, бо за два дні потонув.

— Самогубство?

— Начебто, але, може, й нещасний випадок. А Єву вже на другий тиждень узяли в «Прайскаф». Тільки Арнем — це не Амстердам.

— То так. Одначе важить не тільки де живеш, а й скільки маєш. Бо й у Парижі, коли живеш, як Ван-Альтен…

— Ван-Альтенові ніхто не винен, крім його власної скнарості, — заперечила Дора. — Коли збираєш гроші для того світу, на цьому, природно, тобі не буде весело.

Ми побазікали ще трохи про всяку всячину й устали.

— Будь ласка, не проводжайте мене, — сказала дівчина коло дверей. — Хтось може побачити, й почнуться плітки. І взагалі, дуже вас прошу, іншим разом не підходьте до мене.

— Гаразд, не буду. Не хочу завдавати вам неприємностей.

Вона ще раз подякувала мені за платівку, а я зі свого боку подякував за інформацію, хоча й подумки, після чого кожен пішов своєю дорогою.

Я застав Едіт у ліжку, але вона твердила, що почувається краще, а платівка Джанго й зовсім підбадьорила її.

— Не припускала навіть, що ти згадаєш, — зауважила моя секретарка, ввімкнувши програвач.

— Твоя Дора напоумила мене, — зізнався я. — Зустрів її випадково біля магазину, і це наштовхнуло мене на думку подарувати їй одного Джанго від тебе, а другого тобі — від мене.

Едіт глянула мені в вічі своїм підозріливим поглядом, але нічого не сказала, бо в цю мить залунали звуки легендарної гітари. Фантастично.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Наступного ранку в Едіт все ще трималася температура, і вона не могла вийти на роботу. Це неприємно, проте полегшує мені завдання. За дві години до кінця робочого дня я скористався своїм начальницьким правом виходити будь-коли, пішов на вокзал і сів у поїзд на Арнем.

Коли зійшов на маленькій модерній станції, робочий день ще не скінчився. Під час війни гітлерівці зруйнували Арнем, тому тут усе нове й сучасне, якщо не рахувати кількох реставрованих старих будівель. Узнавши адресу «Прайскафа», я невдовзі був серед цілого комплексу просторих світлих магазинів. Це і є «Прайскаф», однак не ясно, де саме в цьому лабіринті може критися Єва Ледерер. Оскільки, на мою думку, місце зразкової секретарки в головній дирекції, я вирішив розпочати звідти.

— Почекайте її внизу, — відповів на моє запитання портьє. — Чиновники якраз виходять.

— Охоче, але я не знаю її з виду. Я прийшов за дорученням її близьких.

За дві хвилини портьє показав мені молоду тендітну жінку з витонченим анемічним обличчям, яка заклопотано спускалася сходами.

— Панно Ледерер?

Вона зупинилася на мить і кивнула, допитливо звівши брови.

— Просив би вас приділити мені кілька хвилин для серйозної розмови.

— Але я не знаю вас.

— Мене звуть Гофман. Розмова становить взаємний інтерес і справді забере у вас не більше кількох хвилин.

— Коли так…

Ми пішли поруч. До першого кафе.

— Ви не заперечуєте, якщо ми посидимо тут?

— Просто не знаю, — сказала жінка ніяково. — Я справді поспішаю.

— Я теж. Поки вип'ємо по чашечці кави, розмову буде закінчено. Вона з делікатності поступилася. Добре, що на цьому світі трапляються й делікатні люди.

— Це стосується вашого колишнього шефа Еванса, — заявив я замість передмови.

— Не говоріть мені про цю людину, — сказала Єва і мало не схопилася з місця. — Він скалічив мені життя.

— І мені також, — відповів я. — Саме через те і хочу поговорити з вами.

Жінка знову всілась у плетене крісло.

— Що він зробив вам?

— Одбив у мене подругу. Запросив нас до вілли начебто на вечірку й одбив подругу. Не кажучи вже про відсотки, які стяг з нашої операції.

Для такої людини, як Єва Ледерер, що добре знала Еванса, мої слова мусили б звучати переконливо.

— О, це цілком у його стилі, — знизала вона плечима. — Тільки не розумію, чим можу зарадити вам.

Я почекав, поки кельнерка поставила каву й тацю з солодощами.

— Бачте, я певен, що такої неприємності, якої завдав Еванс мені, він завдав й іншим людям.

— Якщо ви маєте на увазі його амурні походеньки, то ви недалекі від істини. Хоча все тримається в секреті.

— Я маю на увазі проценти.

— І тут ви не помиляєтесь. Але він цікавиться тільки великими операціями на мільйони доларів.

— У ваші часи, певно, траплялося доволі таких операцій.

— Авжеж. Я була при ньому три роки. А за три роки…

— І ви, мабуть, пам'ятаєте деякі з тих операцій?

— Аякже, коли я складала справжні угоди, а канцелярія — фіктивні. Пам'ятаю угоди з «Філіпсом», і «Сіменсом», і з АЕГ…

Вона назвала ще кілька фірм.

— А як же діяв Еванс?

— Точно так, як і з вами.

Відповідь не дуже вичерпна, але я не міг їй цього сказати.

— Зі мною він домовився про купівлю на п'ятсот тисяч доларів, і я підписав офіційний документ, що одержав п'ятсот тисяч. А фактично ж узяв чотириста дев'яносто, — сказав я навмання.

Вона кивнула:

— Правильно.

— Окремо ж, для мого виправдання перед казною, ми підписали угоду на реальну суму.

— Так. Тільки ви — виняток.

— В якому розумінні?

— По-перше, Еванс ніколи не бере менше п'яти процентів і, по-друге, рідко займається такими дрібними операціями. Дріб'язок, як правило, йде Ван-Вермескеркену.

Жінка відмовилась від запропонованої цигарки й одним ковтком допила каву. Здається, справді поспішає.

— І все-таки не розумію, яку мету ви переслідуєте.

— Як це яку? Викрити його.

Вона подивилась на мене з поблажливим співчуттям.

— Раджу вам і не пробувати, тільки зашкодите собі. Еванс могутня людина.

— Але це незаконні ґешефти, до того ж на мільйони.

— Атож, тільки самі знаєте, що те саме робить безліч людей. А крім того, ви не матимете жодних документів.

— Однак ці документи все-таки мусять фігурувати в якомусь архіві.

— Правильно. Та ви ніколи не дістанетесь до нього, бо це приватний архів Еванса.

Вона взяла сумочку й приготувалась устати, однак перед тим знову подивилася на мене теплими карими очима і тихо промовила:

— Серйозно кажу вам: відмовтесь од ідеї викрити Еванса. І дуже вас прошу, ніде не згадуйте мого імені.

— Про це не турбуйтеся. Все одно наче ми й не бачилися. Що ж до іншого, то вже мій клопіт…

Єва подивилася на мене, немов визначала мій психічний стан:

— Знаєте, свого часу з Евансом працював один тип, на ймення Ван-Велі…

— А, той, що вкоротив собі віку.

Вона кивнула.

— Ви, певно, в курсі справи. Я хотіла тільки сказати, що вам слід начуватись, аби й ви не вкоротили собі віку.

Вона підвелася, обдарувала мене блідою усмішкою й пішла.

________

— Ми й досі не використали повних можливостей африканського ринку, — сказав я, взявши запропоновану мені сигару. — Вважаю, що в цьому плані особиста зустріч із Бауером просто необхідна.

— Ну, звісно, Роллане, звісно! — згідливо прогудів рудий велетень. — З'їздіть до Мюнхена цими днями.

«Цими днями» можна зрозуміти як і «взавтра». Для мене таке тлумачення дуже зручне, бо час чекання вже минув і тепер настала пора дій.

— Це так спішно? — невдоволено запитала Едіт, довідавшись, що я вирушаю наступного дня.

— А нащо ж одкладати? Ти все одно не поїдеш зі мною. Ти ж не переносиш Мюнхен.

Вона не відповіла, бо їй нічого було відповісти. Коли кілька місяців тому я востаннє їздив до Мюнхена, секретарка категорично відмовилася супроводжувати мене. Це не завадило їй увесь вечір скоса дивитися на мене. Я відніс це на рахунок її стану — в Едіт ще трималася температура, і лікар звелів їй не виходити з дому.

Коли ранком я піднявся попрощатися, жінка була вже вдягнена.

— Чи ти надумала виходити?

— Я не можу без кінця киснути в кімнаті.

— Едіт, без дурниць! Слухай лікаря.

Вона нічого не сказала. Усе ще перебувала в похмурому настрої.

Зате в Мюнхені всупереч осені гріє сонце. Над Карлсплац висить тяжкий бензиновий чад, машини повзуть густими рядами, повітря тремтить од гуркоту моторів, і людина відразу починає цінувати принади тихих амстердамських куточків із тінистими набережними і сонними каналами.

Бауер прийняв мене в незмінно доброму гуморі, впевнений у собі і в майбутньому вільної Європи, й, щоб удихнути і в мене порцію бадьорості, вручив мені тверду, наче дерево, правицю.

— Що нового?

— Нове попереду.

Я розповів йому з останніх подій тільки те, що вважав за потрібне розповісти, а потім виклав свій план.

— Дуже цікаво, — вимовив сухим офіцерським голосом Бауер. — Але тут є риск.

— А де немає риску? — спитав я. — Якщо ми за всяку ціну уникатимемо риску, я, може, доживу й до пенсії, але не знаю, чого досягнете ви.

— Невже ви більше піклуєтесь про наші інтереси, ніж про свої?

— Я не настільки лицемірний, щоб твердити таке. Вважаю, одначе, що наші інтереси вдало збігаються. Я задихаюсь на тому чиновницькому місці, Бауер. Я не належу до людей, які можуть обмежувати свою амбіцію тільки платнею. Хочу завдати свого удару, одержати винагороду готівкою і розпочати знову на вільних засадах.

— Ви людина риску, Роллане. Я помітив це ще під час нашого знайомства.

— Обміркованого риску, — вточнив я.

— Гаразд, годі сперечатися. Як ви розрахували риск, це оцінять інші. Зайдіть узавтра серед дня.

Наступного дня Бауер зустрів мене в тому ж настрої і з таким же байдужим виразом обличчя. Можеш вдивлятися скільки завгодно в таке обличчя, це не збагатить твої знання психології. Замість сказати мені відразу, як оцінено мій обміркований риск, він почав пункт за пунктом оцінювати серйозність операції, яка досі існувала тільки в моїй голові.

— У вашому плані є логіка, — наче мимохідь зауважив нарешті Бауер. — Але є й риск.

Я нічого не сказав. Усе, що слід було сказати, вже сказане. Чоловік за столом втупив у мене погляд, сухо всміхнувся й вимовив сподіване слово:

— Дійте!

Я хотів дещо запитати, але Бауер рукою спинив мене:

— Однак майте на увазі те, що я говорив і раніше: риск повністю лягає на ваші плечі. Там, у «Зодіаку», ви представляєте самого себе, й ваші дії стосуються тільки вас, і не гадайте, що, коли провалитесь, хтось побіжить рятувати вас. Ні в чому і ні на кого не розраховуйте.

— Навіть на Ван-Вермескеркена?

Запитання вилетіло немов випадково, проте Бауер мить обмірковував його зміст.

— Найменше на Ван-Вермескеркена!

Він подивився на мене впритул, і завжди байдужий погляд цього разу був вельми красномовний.

— Ясно, — кивнув я. — Тоді порадьте мені людину для технічної допомоги.

— Зверніться до «Фурмана й сина». Але знов-таки від свого імені. Тільки від свого.

Бауер замовк, ніби вичікуючи, щоб напучування глибше запало в мій мозок. Тоді додав:

— Про всяк випадок я дам вам відомості про ту особу, щоб ви солідно притисли її і не дозволили піддаватися спокусі. А оце вам ще дещо.

Він витяг із шухляди новий чорно-синій маузер і подав мені:

— Бажаю, щоб він вам не придався.

За півгодини я вийшов на освітлену передвечірнім сонцем вулицю. З протилежного під'їзду появився миршавий сивуватий чоловічок і попрямував паралельним тротуаром. Мабуть, просто збіг обставин, бо чоловік не звернув на мене ніякої уваги й зник у сусідній вулиці. Збіг, тільки подвійний. Я знаю цього типа, але не можу відразу пригадати — звідки. І мені треба було пройти кількасот метрів у спеці й натовпі, щоб викопати зі своєї пам'яті прообраз шпика: це «подруга» Едіт, чоловік, з яким вона зустрічалася біля кафе в Женеві.

________

Підприємство приватного розшуку «Фурман і син» — як і годиться подібній таємничій установі — старанно заховане в глибині справжнього лабіринту старих будинків, прибудов і внутрішніх дворів, серед занедбаних позеленілих каналів. Установа міститься в двох приміщеннях. Перше править за приймальню, канцелярію й архів, і в ньому стоять кілька шаф із теками, вкритими порохом, письмовий стіл. За ним — безбарвна секретарка в розквіті критичного віку. Другий зал, куди мене ввели після короткого знайомства, повністю належав Фурманові й синові.

Чоловік із зморшкуватим жовтим обличчям і гачкуватим носом, який зустрів мене, певно, давно відвик од відвідувачів, бо його живі неспокійні очі виказували явне здивування.

— Ви батько? — запитав я люб'язно, простягаючи руку.

— Ні, я син. Батько помер.

— Прийміть мої співчуття…

— Він помер двадцять років тому, — вточнив Фурман-син.

— Шкода. Але ця неприємність чекає всіх нас.

— А поки ми живі, доводиться стикатися з іншими, дрібнішими неприємностями. І я дозволив собі потурбувати вас якраз із приводу такої справи.

Переконавшися, що я забрів сюди не випадково, шеф підприємства нарешті вказав мені жовтою зморшкуватою рукою на продавлене крісло й сам усівся в ще жалюгідніше.

— Як представник певних комерційних кіл потребую секретних відомостей про одну серію угод… — повів я, міркуючи воднораз, чи не з дурного розуму справді забрів у царство порохняви й запустіння.

Фурман слухав мене уважно і без тіні подиву, а тим часом його жваві гострі погляди, немов блохи, стрибали по моєму обличчі. Тільки коли я закінчив, його очі заспокоїлися й стали замислені.

— Перевірити можна, — нарешті проказав він. — Але це надзвичайно складно…

— Саме тому я звернувся до вас.

— … А складні речі коштують дорого, — говорив далі Фурман-син, і вухом не повівши на мій комплімент.

— Дорого — це сказано надто загально, — заперечив я.

Шеф фірми знову поринув у глибокі роздуми, потім назвав цифру, яка справді вимагала корективи. Коригування було проведено після досить пожвавленого торгу, втім, зовсім марного, бо тільки-но я заявив, що відомості потрібні мені через кілька днів, як Фурман одразу ж роздумав:

— Ви вимагаєте неможливого. А за неможливе завжди платять дорожче. Доведеться спішно змотатися туди-сюди, винагородити різних осіб, і що, врешті, залишиться фірмі, крім біганини?

— Гаразд, — поступився я. — Але тільки за двох умов: ніяких зволікань і повна секретність.

— Коли ви маєте справу з «Фурманом і сином», ці уточнення зайві.

— Чудово. Ви зробите мені добру послугу. А тому і я хочу віддячити послугою, до того ж безплатно: не намагайтеся, дорогий Фурмане, одержати два гонорари за одну операцію…

— Ви мене ображаєте…

— Навпаки, зважаю на вашу життєву мудрість. Одначе в даному випадку існує небезпека, що ця мудрість вас підведе. Я вже говорив, що дбаю не про свої інтереси. А люди, інтереси яких обстоюю, мають деякі документи про ваше активне співробітництво з гестапо…

— На ці речі давно вже не дивляться так суворо, — недбало зауважив глава фірми.

— Так, але в Бонні, а не в Голландії, особливо коли йдеться про такі справи, як ваші. Коли все це випливе на світ божий, ваша, Фурмане, діяльність у цій країні урветься.

— О, моя діяльність і так уже підходить до кінця. Та й нащо нам ворушити минуле?

— А ворушити його чи ні, то вже цілком залежить од вас.

Я встав і хотів був обтрусити плаща, але з делікатності втримався.

— І ще: смерть, як я вже казав, неминуча неприємність, однак не варто її квапити. Еванс…

— Ш-ш-ш! — Фурман застережливо притулив палець до своїх жовтих губів. — Про такі речі не говорять. Краще давайте аванс і увільніть свою голову від зайвого клопоту. Все буде зроблено так, що навіть матиму з вас надбавку.

— Щоб одержати надбавку, — сказав я, — вам треба виконати ще одне маленьке завдання.

— Викиньте зі свого словника оце слово «маленьке», — пробурмотів Фурман. — Ви робите зовсім не дрібні справи.

— Маєте рацію. Коли взяти до уваги гроші, які я вам заплачу. Мені потрібні ось такі відомості…

________

Я повернувся з Мюнхена цього ж ранку, і першим моїм клопотом було знайти «Фурмана і сина», а тому тільки тепер мені вдалося забігти додому. Едіт лежала з високою температурою. Вона навіть не помітила мого приходу, запаморочена нападом пропасниці. Її закаляне взуття в передпокої розкрило мені причину несподіваного погіршення.

— Є загроза бронхопневмонії, — сказав лікар, виписуючи рецепт на антибіотики.

В міру своїх сил я виконав його розпорядження, потім ненадовго пішов у «Зодіак», тоді знову заходився коло ліків і чаю, а вже після того подзвонив до перукаря, тільки-от, заклопотаний, набрав не той номер.

Близько п'ятої години вийшов подихати свіжим повітрям і сів під навісом кафе. Вже похолодало, дув колючий вітер, і за столиками надворі людей було зовсім мало.

Кельнер подав мені каву і пішов. Я дістав сигарети, але не знайшов сірників.

— Чи не можна скористатися вашою запальничкою? — запитав я у чоловіка, який сів до сусіднього столика й заглибивсь у газету.

Він послужливо клацнув запальничкою, а я, звичаєм курців, подав йому пачку «Кента».

— Але ж у вас остання сигарета…

— Прошу вас, маю ще повну пачку.

Він взяв сигарету, але не закурив, хоча й міг закурити, — моє коротке повідомлення було сховане у фільтрі.

Я випив каву, залишив на столі монету й, оскільки вітер справді був досить холодний, пішов своєю дорогою.

Повернувся додому надвечір. Едіт стало зовсім кепсько. Вона тяжко дихає й іноді вимовляє нескладні слова. Нескладні, незрозумілі, та, на відміну від подібних ситуацій у фільмах, не викриває ніяких жахливих таємниць. Я викликав лікаря, і невдовзі він прийшов разом з медсестрою.

Незважаючи на ін'єкції, Едіт усю ніч не поверталася до свідомості, й щоки її палали сухим жаром. Я зостався чергувати в кріслі при ліжку, думаючи про свої справи, зокрема, про те, чи не зібралася моя секретарка покласти край усім моїм підозрам у найрадикальніший спосіб — зникнути назавжди.

Шкода. Хоча, можливо, це був би єдиний безболісний вихід з нашої абсурдної дружби, безболісний для неї, бо вона не відчує, а також і для мене, бо я не буду його причиною. Я вже й так два дні жив з відчуттям, що втратив цю жінку, тож інша, фізична втрата буде лише формальністю.

Я вже втратив її, а якщо втратив, значить, ніколи не мав. А, власне, таку, як вона, я хотів би мати — і не тільки секретаркою. Отаку — відверту без грубощів, іноді ніжну без надмірностей, охайну і привабливу без дратівливої суєтності, вірну без настирливої нав'язливості, взагалі стриману й необтяжливу — жінку, яку тобі важко було б зненавидіти, бо вона не набридає і не зловживає твоїм коханням. Деякими рисами Едіт нагадує мою попередню подругу Франсуаз, але без її холодності і з меншою дозою цинізму. Дивно, але вона досить-таки нагадує мені Франсуаз, і ця схожість набуває зараз певного смислу, коли взяти до уваги, що Франсуаз працювала в розвідці.

На світанку пропасниця неначе послабшала, марення припинилися і чоло хворої зросилося дрібними крапельками поту. Серед дня вона розплющила очі й випила чаю, присмаченого неодмінними таблетками. Надвечір знову прокинулася ненадовго, а тоді заснула, і я неспокійно прокуняв у кріслі другу ніч, невесело міркуючи про майбутнє.

Ще й досі все пов'язується з кількома десятками «якщо» — я наче чую з приводу кожного з них певне запитання, і це запитання вимовляється голосом полковника, і здається мені, що обкурений палець впирається мені в груди, а генерал і мій шеф допитливо дивляться на мене. Але ці запитання уже всі відомі, і я маю відповідь на кожне з них, і коли сушу собі голову, то зовсім не через те, що хочу будь-що дістати струс мозку, а тому, що боюся пропустити, бува, якесь одненьке «якщо», від несподіваної появи якого все провалилося б.

Наступного дня Едіт покращало, вона рідше засинала й здебільшого просто лежала, слухаючи джазові пластинки, поки я марудився з таблетками і краплями і намагався майже силоміць нагодувати її бульйоном, бо їй нічого не смакувало. Іноді вона кидала на мене швидкі погляди, що їх я, заклопотаний хатніми справами або захоплений читанням якогось узятого навмання журналу, зумисно не помічав.

— Ти виявляєш про мене просто незбагненне піклування, Морісе.

— Чому незбагненне?

— Бо люди твого типу ні про що не дбають, крім своїх власних інтересів.

— Тоді і ти входиш до кола моїх інтересів.

— Чого це?

— Поясню, коли видужаєш. А зараз поспи!

Бона склепила повіки, але одразу ж знову розплющила очі.

— А може, в твоїй голові серед багатьох полиць із практичними речами є й якась маленька поличка сентиментальності?

— Все поясню тобі найдокладніше. Спи!

Я притишив музику, залишив горіти лише синю настільну лампу в кутку й умостився в кріслі.

— Ти надто добрий, — почув я тихий голос Едіт, — або дуже вміло прикидаєшся. Ах, як би я хотіла, щоб ти справді був такий добрий…

Ці слова я мав би сказати їй, але хворих треба жаліти, принаймні поки остаточно не минеться криза. Отже, на добраніч, люба, спи спокійно.

________

Професія Фурмана, може, й вельми делікатна, але цей чоловік не вміє приховувати свого настрою. Тільки-но переступивши поріг, я з його незвичайно випростаної закляклої постави зрозумів, що він аж сп'янів од успіху. І, щоб позбавити мене й найменшого сумніву, шеф фірми промовив з ледь стримуваною жадобою:

— Сподіваюся, ви принесли гроші готівкою…

— Про гроші не турбуйтеся. Давайте подивимось лишень, за віщо їх правите.

— За колекцію коштовностей.

Він витяг з кишені дві маленькі пластмасові коробочки, але не дав мені, а тільки показав віддаля:

— Ось мікрофільми в двох копіях, як ми домовлялися. Знімки всіх документів у обох варіантах. Загальна вартість афери перевищує десять мільйонів.

Цифра не справила на мене особливого враження, і я сказав це Фурманові-сину.

— Ви не зрозуміли, — всміхнувся він. — Різниця становить десять мільйонів, проценти, та сума, яку Еванс привласнив за свої труди.

— А, то інша річ, — пожвавився я. — Дайте подивитися ці ролики.

— Отже, гроші при вас? — поцікавився Фурман, стискуючи котушки жовтою сухою рукою.

— Гаразд, — зітхнув я і вийняв заздалегідь наготовлену пачку банкнотів. — Давайте фільми і забирайте гроші.

Старий подав мені коробочки, взяв пачку і з дивною для його віку спритністю почав лічити купюри.

— Знайдіть-но мені лупу!

Фурман застережливо підняв руку, мовляв, не заважайте, і, докінчивши лічбу, дістав із шухляди якусь допотопну лупу в позеленілій бронзовій оправі.

Помилки нема. Документи дбайливо зняті й зіставлені між собою — фіктивні й справжні, і різниця на користь Еванса така, що справді варта клопоту.

— Чиста робота, — визнав я, ховаючи фільми до кишені. — А інше?

Фурман одказав:

— А надбавка?

— Надбавка залежить від результатів.

— Результати в межах можливого. Більшого не те що Фурман-син, але й Фурман-батько не міг би вам дати. А майте на увазі, що старий був найпершим асом приватного розшуку.

— Не маю сумніву, — сказав я, аби перебити родинні спогади. — Але перейдімо до фактів.

— Ось вони, мої факти, — відповів глава фірми, знову занишпоривши в кишенях, і вийняв якусь коробочку, цього разу картонну. — А ваші де?

Замість відповіді я поплескав себе по піджаку, де випинався бумажник.

— Юначе, — сказав Фурман, — я справді дуже проникливий, однак не настільки, щоб бачити крізь ваш піджак. Будь ласка, витягніть самі.

— Оте, в коробочці, вичерпує завдання? — запитав я.

— Не повністю, — визнав Фурман. І, помітивши моє розчарування, додав: — Тут бракує тільки одного. Але більшого не міг би зробити і Фурман-старий. Досить сказати, що за оце-от я можу просидіти у в'язниці безліч років.

Він не міг би просидіти у в'язниці безліч років з чисто технічних причин, але я досить чемний, щоб нагадувати йому про те. Так несподівано провалилося одне з перших «якщо». Питання тільки в тому, чи остаточно. Я поліз до кишені й витягнув бумажник.

— Гаразд. Скільки?

________

Після «Фурмана і сина» я зробив візит другій установі, зовсім іншого роду. Треба зібрати врожай з угоди, підготовленої ще з учора. З угоди між мною і фірмою «Мерседес», яка полягала в простому обміні чека на автомобіль, отже, вся торговельна операція забрала в мене не більше тридцяти хвилин і здалася значно дешевшою від жалюгідних мікрофільмів, що лежали згорнуті в моїй кишені.

«Мерседес» був чорний, простий зовні, як і тисячі його побратимів навколо. Але моя амбітність завжди вимагала скорше злиття з масою, і тому мені аж ніяк не потрібна машина завбільшки як спальний вагон і криваво-червоного чи ядучо-зеленого кольору.

Другу половину дня я провів у «Зодіаку». Поки Едіт хворіла, на моєму столі зібралася купа кореспонденції. Я нашвидку переглянув її і коротко доповів Ван-Вермескеркену про дві-три можливі угоди. Виходячи з його кабінету, зустрів голову. Привітався з ним якнайввічливіше, але він відповів мені ледь помітним холодним кивком. Цей чоловік ніколи не був надто чемним, і все-таки з сьогоднішнього його поводження випливало, що він навряд чи забув випадок на віллі. Одне «якщо», на яке я розраховував, провалилось, а друге, якого я боявся, підтвердилось. Два уточнення, що змінили всю ситуацію.

Ван-Вермескеркен — людина Бауера, але це нічого не міняє. Що Ван-Вермескеркен людина Бауера — мені було ясно з самого початку. Інакше мене ніколи не допустили б у таке підприємство, як «Зодіак», навіть по лінії його офіційної діяльності. Справді, велетень майже з радістю відрядив мене для перевірки до Болгарії. Одначе це було зроблено за вимогою Уорнера й дістало схвалення самого Бауера, якому теж потрібна була ця перевірка. Ван-Вермескеркен — агент боннської розвідки, але з отих глибоко законспірованих, які мусять уникати дріб'язкового риску. Сан не дозволяє йому самому ходити й слухати. Він ізольований у своєму кабінеті, зайнятий важливими справами, а підслухування доручено дрібнішій рибці — Морісові Роллану.

Рудий велетень — людина Бауера, і все-таки, коли завтра будь-кому заманеться викинути мене із «Зодіаку», Ван-Вермескеркен навіть пальцем не кивне, й саме через те, що він людина Бауера і йому наказано дотримуватися глибокої конспірації. Та й загроза з боку Еванса не поменшала.

Й оскільки лихо ніколи не ходить саме, до цієї першої загрози невдовзі приєдналася інша, яка робить першу ще ймовірнішою. За кілька хвилин перед тим, як дзвоник у коридорі сповістив про перехід від ділової активності до особистого життя, Райман з'явився в моєму кабінеті й запропонував подивитися, що діється в кафе на розі. Я не мав нічого проти такої інспекції, незабаром ми сиділи на своєму звичному місці біля вітрини, наказавши прикрасити наш столик пляшкою мартіні. Точилися загальні розмови на взірець «що нового?» та «нічого особливого», аж поки, розігрітий пивом, веснянкуватий нахилився до мене й повідомив:

— Наступного тижня тобі треба буде з'їздити до Польщі.

— Як звичайно чи?.. — вдав я наївного.

— Як ми вмовлялися. Цими днями залагоджу питання з Ван-Вермескеркеном. Шеф уже підготовлений, і я не думаю, щоб він заперечив. Решту беру на себе.

— Аби тільки не було ускладнень.

— Не буде, не бійся!

— Еванс видається мені сердитим…

— Через оте? Дарма. Він уже на другий день усе забув. Належить до тих людей, для яких що було, те загуло! Виняткова особа. Надто ж у пиятиці.

— Гаразд, Конраде. Вірю тобі. Якщо ми з тобою не віритимемо один одному…

Я подивився на нього прихильно. Він також глянув на мене, а тоді відвів очі. Трапляються моменти, коли й затятий лицемір ніяковіє.

Розмова тяглася, поки було в пляшці, але вже не містила нічого цікавого, якщо не рахувати деяких мудрих Райманових узагальнень щодо взаємин між чоловіком і жінкою.

Коли я повернувся, Едіт не було вдома. Дивна жінка. Мало не поплатилася життям, уставши передчасно з ліжка, а зараз знову за своє. Я розлігся на її постелі, не завдавши собі клопоту засвітити лампу. Минуло, певно, хвилин із десять, коли я почув на сходах скрадливі кроки та обережне рипіння вхідних дверей. Потім прочинилися двері до кімнати й спалахнула яскрава люстра Едіт здавлено скрикнула.

— Чого це ти злякалася? — спитав я.

— А навіщо ти затаївсь у темряві?

— Заради економії. Купив сьогодні машину і тепер мушу думати, як розплачуватися.

З несподіванки моя секретарка сплеснула руками, що вийшло досить незграбно, бо вона не фахівець із жестикуляції, й заходилася розпитувати мене про марку, модель та колір і навіть захотіла зразу ж збігти вниз, аби подивитися на «мерседес», одне слово, мало не стрибала од ентузіазму. Я ж удавав, що з радістю приймаю цю зливу, що майже в захваті, коли мене дурять, і взагалі й словом не прохопився про те, де вона була. Але моя поведінка — може, через те, що я трохи переграв, — почала її дратувати. Бувають такі жінки — бояться, щоб їх не запитали про щось, і, коли таки запитаєш, неодмінно збрешуть, але як не питаєш, заходяться гнівом і нервують.

— Ти навіть не поцікавився, де я була, — недбало завважила вона, збираючись переодягтися з сукні в пеньюар.

— А нащо цікавитися?

— Бо це твоя звичка.

— Дружба з тобою допомогла мені позбутися багатьох поганих звичок, — відказую з трепетом, бо деяке похудіння після хвороби не відбилося зле на її статурі.

Жінка застигла в позі, яку прибрала, щоб одягнути пеньюар, і намірилася щось сказати, але згадала про невидимі магнітофони й тільки звернула до мене погляд, один з тих, що свого часу були звичними для неї, а згодом поступово забуті. А я відповів чистим поглядом великої наївної дитини.

Едіт загорнулася в пеньюар і пішла до буфета.

— Що-небудь питимеш?

— Дякую, вже пив.

Вона повернулася кругом, бо сама не полюбляла пити міцних напоїв, сіла в крісло біля ліжка, закурила сигарету і знову допитливо подивилася на мене.

— Як минув вечір? Що цікавого?

— Нічого. А в тебе?

Едіт здвигнула плечима, мовляв, не має наміру відповідати на кпини, й мовчки курила. Я робив те саме. І ми сиділи в тиші цієї кімнати, зовні спокійні, майже як подружжя, але обоє відчували якусь невидиму третю особу, що всілася поміж нами і не думає забиратися геть, нашу спільну подружку — недовіру.

Жінка розчавила в попільниці недопалок і знову порушила мовчанку, але цього разу тільки поглядом, який неначе промовляв: «На яку розвідку ти працюєш, любий?» — «На ту, сподіваюся, що й ти, люба», — відповідаю тим самим поглядом. «Чи ти вже не віриш мені?» — «Чому? Навпаки!»

І ми сидимо знову, майже як подружжя, й обмінюємося світловими сигналами очей, та, оскільки діалог поміж глухонімих досить утомливий і ти ніколи не можеш бути певен у точному значенні жіночого погляду, я нарешті підвівся, стримано позіхнув і — цього разу вголос — побажав Едіт доброї ночі й приємних снів.

Я повернувсь у свої покої на нижньому поверсі, ліг і вимкнув світло, бо з досвіду знав, що в темряві думається краще. Темрява ізолює тебе від усяких дрібниць, які відвертають і розсіюють увагу. Темрява залишає тебе наодинці з самим собою, наскільки людина взагалі може бути самою серед навали видінь і страхів.

Зустріч із Евансом породила в моїй голові одне суттєве питання. Зустріч з Райманом дала відповідь на нього. Є всі підстави розраховувати на швидке й остаточне вигнання із «Зодіаку». Райман дасть мені завдання. Я виконаю його. А після того замість винагороди Уорнер звільнить мене. Що стосується Еванса, він тільки здалеку буде спрямовувати гру. Я міг би, звичайно, не прийняти пропозиції Раймана. Але це тільки примусить Еванса поставити мені мат іншим ходом.

Може, я стаю жертвою власної підозріливості. Може, Еванс і справді забув інцидент або, коли й не забув, лише трохи гнівається. Може, Райман діє так тільки тому, що ми раніше домовлялися, без будь-яких розпоряджень Еванса. Може… Але навряд.

Зараз уже цілком ясно, хто керує всією комбінацією. Отже, неймовірно, щоб Райман діяв без інструкції Еванса. При цьому поведінка обох — хоча я й не вчитель психології — здається мені зовсім не складною для розуміння. Представника мого фаху може іноді одурити жінка, сказавши «кохаю тебе», але він завше дешифрує приховану неприязнь і лицемірство супротивника. Справа майже очевидна, але навіть коли й не очевидна, раз існує ймовірна небезпека, її слід ураховувати. А не заколисувати себе думкою, що все може обійтись.

Є час для чекання, і є час для дії. Важливо не переплутати їх. Це фатальна граматична помилка. Після того як прочекав більше року, несподівано настає момент, коли один тільки згаяний день здатний усе провалити. Хоча дія також не виключає провалу. Все єство моє просто трепетало від думки, що після такої тривалої підготовки операція може піти шкереберть за дві секунди через якусь дурну випадковість. Усе й оцінив, і роздивився, й дослідив, але можливих випадковостей стільки й таких різноманітних, що тебе завжди душить страх, чи не проґавив саме отієї, через яку перечепишся…

Так чи ні, першою корисною справою, яку я сьогодні здійснив за допомогою «мерседеса», була прогулянка серед природи задля кращого апетиту. Це наштовхнуло мене на думку лишити копію мікрофільмів разом з моїм мініатюрним шифрованим звітом про все інше в одній глухій місцині, в схованці, відомій лише мені та людині, яка забере матеріали й передасть їх у Центр.

І знову уявляю нараду в кабінеті генерала, цього разу, однак, без мене, бо я вже втратив фізичну можливість бути присутнім на будь-яких нарадах. Він мовчить, схиливши голову, й полковник, і мій шеф теж мовчать, поринувши в свої думки, й це надто скидається на хвилину мовчання, хоча ніхто й не згадував цього виразу.

«Та-ак», — зітхає нарешті генерал, а це означає тільки, що так чи інак, робота жде й слід повертатися до справ.

«Добрий був працівник, хоч трохи і фантазер», — промовляє немов сам до себе мій шеф.

«Чудовий практик, — уточнює полковник, аби не сказати, що іноді я недооцінював аналізи і розгляди операцій. — Чудовий практик, точно, як Ангелов, і так само, як Ангелов…»

Він замовк, але кінець фрази зрозумілий.

«Випадок з Боєвим зовсім інший», — дещо сухо зауважує генерал.

Мені щоразу здавалося, що в більшості випадків генерал на моєму боці, хоча й не хоче цього виказувати. Він сам, перш ніж стати генералом, пройшов вогонь і воду і досконало знає, що в житті не все так просто, як на нарадах, і що трапляється безліч непередбачених випадків, безліч ідіотських ситуацій, які виникають в останній момент, і напруження, й виснаження нервів, що про них не говорять, але про які кожен знає, чого вони варті, й що хоч до найменшої деталі обміркований план є основою всього й ключем до всього, та ця основа і цей ключ нічого не важать, коли тобі бракує наснаги перетворити їх у систему обміркованих і точних дій.

«Випадок з Боєвим інший, — повторив генерал. — Боєв загинув перед самим фіналом. Це мав би бути гарний фінал, однак Боєв загинув, і ситуація знов ускладнилась, тільки зараз ми вже маємо досить фактів, щоб продовжувати без зволікань. Заслуга Боєва в тому, що, перш ніж піти на риск, він сумлінно подбав про спадок».

Не знаю, чи генерал говоритиме точно так, і все це, зрозуміло, моя фантазія, але те, що я подбав про спадок, — факт, і той, хто заступить мене, вже не сушитиме голову над безліччю речей, а тільки муситиме провести операцію, іншу операцію, не таку, як моя, а таку, що стане справді гарним фіналом.

«Спи! — сказав я собі. — Тобі вже час на пенсію з цими потойбічними видіннями. Темрява тебе ізолює, й ти краще думаєш, але в темряві все видається зловіснішим. Спи!»

Певно, я таки задрімав і не знати скільки часу спав, аж поки почув у коридорі чиїсь тихі кроки. Мабуть, сниться, подумав я, адже неможливо, щоб у коридорі хтось був, бо вхідні двері замкнені зсередини і ланцюжок накинуто. Але це не гасить отих кроків, спершу неясних і далеких, а згодом зовсім чітких, настільки чітких, що я навіть розрізняю: один крок упевнений, а другий трохи вповільнений, немов людина насилу переставляє ноги. «Це Любо, — кажу собі. — Любо так тягне ногу, відколи його поранили».

Це справді Любо, й він одчиняє двері й зупиняється на порозі, немов чекає, щоб я його покликав. Але я тільки кажу йому: «Слухай, що це за фокуси, навіщо ти сюди прешся, коли ти мертвий». А він одказує, що поміж друзів ці подробиці не мають значення, стоїть і дивиться на мене, і я питаю, що він хоче сказати тим, що, мовляв, ці подробиці не мають значення, і чи це не натяк на те, що я теж мертвий, тільки ще не збагнув цього. «Слухай, Любо…» — намагаюсь я напоумити його, але Любо вже нема, хоча на порозі таки стоїть хтось, однак хтось інший, і це Едіт, і цей факт усе пояснює, отже, я помилився у темряві, й вона назвала мене Еміль, а я відрубав — який Еміль? Нема ніякого Еміля, й гарячково думав, чи колись не прохопився перед нею, але не пам'ятав нічого такого, хоча вона далі кликала мене, неначе дражнячи: «Емілю… Емілю… Емілю…»

«Це негаразд, брате, — кажу собі, розплющивши очі й засвітивши нічну лампу. — Починаєш зовсім здавати». — «Чому здавати?» — відповідаю й тягнуся по сигарету. Це тільки дурні сни, які кожному сняться. Не маю ніякого наміру здавати.

Закурюю «Кент», і в знайомому тютюновому ароматі під м'яким світлом лампи все прибирає своїх звичних рис. Кілька глибоких затяжок. Може, тільки нерви виснажилися від тривалого чекання і тому бринять трохи фальшиво, але під час самої гри вони добре слугуватимуть, нікуди їм подітися, бо все вже вирішено, і я не бачу, чим особливо ризикую.

Чим ризикую? А нічим. Близько сорока років топчу цю землю в усіх географічних напрямках. Не маю ані п'ятимісячного сина, ані дружини, ні іншої зачіпки по цій лінії. Жінка — остання — спить нагорі, якраз наді мною, і це справді дороге і дуже близьке створіння, коли не зважати, що зовсім зблизька й досить давно стежить за мною. А що ще? Нічого. Місце мені забезпечено й заброньовано. Хочу сказати — в братній могилі невідомих. У гурті завжди приємніше, — нумо, друзяки, посуньтеся трохи, дайте мені сісти он там, біля того, що в скривавленій панамі.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

Лихо йде й інше за собою веде. Та якщо прийшло друге, це ще не означає, що не буде третього. Коли наступного дня ми з Едіт виходили з «Зодіаку» на обід, то мало не зіткнулися внизу, в холі для відвідувачів, із мукою мого серця — Анною Ферарі. Вбрана за останньою модою — в сукню, яка нагадувала б нічну сорочку, якби не була такою короткою, — вона ходила по холі з гримасою витонченої нудьги, вихиляла стегнами й стріляла на всі боки очима, щоб уловити, яке враження справляє. Цей погляд, нічого й казати, негайно впіймав мене своїм об'єктивом, густо нафарбовані вуста склалися в гримасу здивування, однак присутність моєї секретарки вчасно зупинила вигук, який був готовий злетіти з них: «О Альбере!»

Через мить по сходах дрібними поважними кроками спустився Моранді, обійшов нас і попрямував до Анни, але все-таки встиг упіймати мій застережливий погляд: «Пильнуй, бо…» Обоє вийшли поперед нас і звернули праворуч, тоді як ми рушили в протилежному напрямку, до ресторану.

— Звідки ти знаєш цю жінку? — недбало запитала Едіт.

— Яку саме?

— Оту, яка хотіла тобі щось сказати, але змовчала.

— Не розумію тебе. Чи не можеш ти конкретніше…

— О, пусте! — відказала Едіт. — Коли ти зразу не відповів, значить, готуєшся збрехати. А мені не хочеться слухати брехні.

— Ти, видно, ще не зовсім одужала, — зауважив я лагідно.

— Моя найсерйозніша хвороба — це ти: багатозначне мовчання, допитливі погляди, підозріння…

Я збирався щось відповісти, одначе вона випередила мене спалахом принадної жіночої одвертості:

— Скажи, Морісе, чому все між нами зненацька зіпсувалося? Було так гарно, а потім несподівано зіпсувалося…

— Потім? Коли «потім»?

— Хочу сказати, після твоєї мандрівки до Мюнхена.

— Після мандрівки до Мюнхена я провів три доби коло твого ліжка.

— Знаю й глибоко тобі вдячна. Але це не змінює становища. Мені здається, що ти уникаєш мене, що не віриш мені.

— Вигадки.

— Увечері ти навіть не запитав, де я була, — згадала Едіт.

— Навіщо питати, коли й так знаю.

Жінка кинула на мене швидкий погляд.

— Що ти знаєш?

— Знаю, що ходила до перукаря. Я ж не сліпий.

Відповідь мусила б звучати заспокійливо, проте я не певен, чи справді вона звучала так для Едіт. Ми мовчки перейшли мостом на той бік каналу й подалися понад берегом. Ще кілька кроків — і вийдемо на пожвавлені вулиці. І раптом несподівано й ніжно прозвучало в моїх вухах невимовлене звечора запитання:

— Скажи, Морісе, на яку розвідку ти працюєш?

Я відказав готовою відповіддю:

— На ту, сподіваюсь, на яку й ти, люба.

— Ти знаєш, я все тобі розповіла.

— На жаль, не можу тобі відповісти тим самим, мені нема чого розповідати.

— Так. Ти просто не віриш мені. Інакше використав би мене принаймні як помічницю.

— Ти справді дуже корисний помічник.

— Облиш, — сказала вона роздратовано. — Я шкодую, що взагалі розпочала цю розмову. Аж ніяк не хочу тобі набридати.

Я не став заперечувати, бо саме вийшли на гомінку вулицю, де був наш ресторан. Ясно, що Едіт ходила на побачення із сивим і прикрила це візитом до перукаря. Сюди, певно, слід додати і якусь побіжну розмову з Дорою Босх. Ця моя комбінація з Дорою Босх не відзначалась особливою вишуканістю, і можна було сподіватися, що Едіт про щось довідається, але в цей момент я не мав певних підстав підозрювати Едіт і часу для вишуканіших дій. Зараз мені також бракує часу, і я не збираюся виправдовуватись і стимулювати ілюзії моєї секретарки, ніби вона спіймала мене на гачок. Едіт також одна з небезпек, однак поки ця небезпека реалізується, завдання мусить бути виконане, а коли ж ні, отакі подробиці, як Едіт, уже не матимуть для мене ніякого значення.

Ми ввійшли до ресторану, я галантно допоміг жінці зняти плащ і повісив його разом із своїм на вішалку. Але коли ми пішли до вікна, там, за нашим столиком, сиділа інша пара.

— Наші місця зайняті, — зауважила Едіт.

— Надто рано… — одказав я.

Вона глянула на мене, однак нічого не відповіла, і ми сіли за інший столик.

По обіді я вирішив, що, коли Едіт ходила до перукаря, я також можу піти до свого. Ці перукарі… За годину, дорогою до перукарні, мені заманулося випити кави, й оскільки сезон відпочинку на терасах віддавна минув і гострий вітер, змішаний з водяними бризками, дув так, що разом із капелюхом міг занести й тебе самого, я увійшов у затишне кафе, повісив плащ на вішалку й умостився в м'якому шкіряному кріслі.

Кава була гарна, й, з огляду на кліматичні умови, я повторив замовлення. А тоді подався до перукарні. І вже на вулиці мусив визнати, що трапилася маленька неприємність: плащ на мені був не мій. З першого погляду він точно такий, як і мій, тому я й помилився, одначе, на відміну від мого, цей мав у кишені записочку. Дещо зовсім особисте. Щось подібне до дрібної довідки з приводу однієї близької особи.

________

Сказати, що йде дощ, означає повторюватися. Але цього вечора лило як з відра, й «двірники» ледве вправлялися з потоками води, які били в лобове скло, а сліпучі промені фар уже за два метри перед машиною перетворювалися на якесь непрозоре молочне сяйво. Добре, що шлях мені відомий, — не раз долав його пішки, — але справа в тім, що, коли йдеш пішки, речі мають один вигляд, а коли їдеш машиною — зовсім інший.

Їду тихо-тихо, щоб не перекинутись на поворотах і не проґавити потрібну розвилку. Нарешті ледве розрізняю вузьку занедбану дорогу з темною масою великих дерев. Заводжу туди машину заднім ходом, щоб зручніше було виїхати, ставлю її на узбіччі, вимикаю фари й рушаю далі пішки.

Баржа — друга праворуч — стояла не далі як за двісті метрів, і все-таки, поки я дійшов до неї, я був мокрий як хлющ. Потім перескочив на палубу, проробив одну швидку запобіжну операцію, потім безшумно зійшов трьома сходинками до дверей і, не постукавши, натиснув ручку.

В приміщенні горіла слабенька жовта лампочка. Ван-Альтен сидів за столиком в такій самій позі, як я бачив його востаннє, тільки не їв, а роздивлявся якийсь каталог. Каталог стандартних вілл, наскільки я міг судити віддаля з фотографій. Чоловік різко закрив каталог і підвівся так рвучко, неначе збирався волати на поміч.

— Я, здається, налякав вас, — мовив я англійською мовою. — Видно, забув постукати…

— Що вам треба? — неприязно запитав Ван-Альтен, і рука його потяглася до телефону.

— Майте терпіння. Тільки найперше хочу попередити вас про дві речі: ніякого гвалту і ніяких спроб зв'язатись із зовнішнім світом. Телефон обірвано, а на пістолеті, як бачите, є глушитель.

По цих словах я здалеку показав йому зброю, розраховуючи на те, що він читав балістичні посібники. Потім підійшов до віконця і задля більшої інтимності опустив фіранки. Але створити затишок у цій плавучій клуні — марна річ. Помешкання похмуре, обставлене жалюгідними меблями, в межах найбільш потрібного. Просто дивно, що людина, яка, коли вірити пліткам, одержує велику платню, тулиться в такій норі.

— Що вам од мене треба? — так само неприязно, але вже стриманіше спитав Ван-Альтен.

— Хочу зробити вам одну пропозицію. Можете її прийняти або ні, але вислухати мусите.

Він не відповів і продовжував стояти так само напружено, мало не впираючись головою в стелю.

— Може, сядемо, га? — запропонував я.

Ван-Альтен сів на своє місце і машинально відсунув каталог. Я опустився на стілець по другий бік столу, тримаючи пістолет так, щоб він був готовий до будь-яких несподіванок, і досить далеко від свого співрозмовника, щоб лишався недосяжним для його кістлявих рук.

— Ви, певно, здогадуєтесь, що йдеться про архів. Мені потрібні певні довідки.

— Який архів? — питає Ван-Альтен мертвим голосом.

— Отой, який вам довірено. І особливо — другий, ультратаємний.

— Нічого не знаю про такий архів.

— Хіба? В такому разі що ви робите по десять годин на день у приміщенні над кабінетом Еванса?

— Спитайте в Еванса.

— Це буде пізніше. Зараз мова про вас.

Чоловік не захотів відповісти. Він сидів нерухомо, зціпивши кутасті вперті щелепи, і тільки погляд його підозріливо перебігає з пістолета на моє обличчя і назад.

— Слухайте, Ван-Альтен: годі марнувати час на брехні й крутійство. Ви досить розумний, аби збагнути, що коли хтось приходить до вас із пістолетом, його важко відшити безглуздими вигадками. Дозволите?

Це запитання стосувалося сигарети, бо я примірявся закурити, не користуючись правицею, зайнятою пістолетом. Ван-Альтен і цього разу втримавсь од відповіді, тож я вирішив закурити на свій розсуд. Глибоко затягся й спитав, дивлячись йому просто в очі і навіть трохи межи очі, точно в перенісся:

— Ну, то як? Гроші на віллу вже є?

Чоловік мовчить, але погляд його стає ще неприязнішим. Наскільки це взагалі можливо.

Я вдихнув ще одну порцію диму і не зводив з голландця погляду.

— Ви маєте себе за мудреця, Ван-Альтен. Але якщо спитаєте мене, — ви наївний, наче дитина.

— Я не питаю вас.

Людина починала дратуватися. Це вже ліпше, ніж нічого.

— Ви дозволили втягти себе до гри, в якій од самого початку вам було визначено програшне місце. Ви втекли під час війни до Америки, а пізніше, оскільки ледве трималися на поверхні, спокусились обіцяною доброю платнею й забезпеченим майбуттям. Але ваше майбуття отут, Ван-Альтен. І, кажучи «отут», маю на увазі не баржу, а дно каналу.

Голландець і досі мовчить, але погляд його вже не бігає туди-сюди, а втуплений у стіл. Людина слухає.

— Ви, напевно, не гірше за мене знаєте, як скінчив ваш колега Ван-Велі. Ваш кінець нічим не різнитиметься від кінця Ван-Велі, хіба тільки місцем утоплення. Ви живете, як справжній чернець, заощаджуєте останній мідяк, щоб реалізувати виплекану мрію. Але цю мрію ви ніколи не здійсните, бо через оту свою роботу ви надто багато знаєте, щоб вам дозволили спокійно піти звідси. Люди, які знають надто багато, рідко вмирають у своїй постелі.

Чоловік поволі підвів очі.

— Все це цікавить мене, а не вас.

— Правильно. Але цікавить і мене, оскільки дає мені можливість торгуватися. Я не з учорашнім дощем упав на землю і знаю: послуги роблять за послуги. Ви вже чули, що мені потрібно. Зі свого боку я розумію, що потрібно вам, аби врятувати шкуру й реалізувати свою мрію. Лишається тільки здійснити обмін.

— Балакайте самі до себе, — зневажливо кинув Ван-Альтен. — І грайте в торгівлю самі з собою. Я нічого вам не пропоную і нічого од вас не хочу.

— Це питання часу, Ван-Альтен. Добренько поміркуйте і самі зрозумієте, що угода становить обопільний інтерес.

— Гаразд. Дайте мені час. Лишіть мене подумати.

— Звісно. Коли на кілька хвилин, нам нема чого сперечатися.

— Людина не робить фатальних рішень за кілька хвилин. Особливо під дулом пістолета.

— Шкодую. Але якщо ви надумали вкоротити собі віку, я не маю ніякого бажання складати вам товариство. Не вважайте, що я повернуся додому й чекатиму, поки ви доповідатимете Евансу. Рішення, яким би воно не було, ви мусите ухвалити ще цього вечора. Я допоможу вам роз'ясненням: про суму не сперечатимемось. Її буде сплачено двома частинами — при домовленні й після виконання завдання.

— Ви вдаєте, що рятуєте мене від можливої загибелі, а в той же час прирікаєте на іншу — абсолютно неминучу і швидку, — неприязно зауважив голландець.

Ця фраза вже звучала конкретніше. Параліч упертості порушено хаосом думок, і в голові почалися пошуки якогось виходу.

— Навпаки, вказую вам єдино можливий порятунок, — заперечив я. — Світ великий, і в ньому безліч затишних куточків. Якщо до обіцяної суми додати ще й нову личину, ви матимете всі умови для спокійної старості.

— А якщо я відмовлюсь?

— Ви не зробите цього, — відповів я лагідно. — Ви любите життя, хоча й живете, як аскет.

— Вас підіслав Еванс, — несподівано докинув голландець.

Це звучало не дуже розумно. Якщо не було сказано навмисне.

— Ні, Ван-Альтен. Ви знаєте, що Еванс не підсилав мене. Якщо Еванс має сумніви, він може перевірити вас у делікатніший спосіб. Хоча, як на мене, він навряд чи витрачатиме час на перевірки.

Чоловік знову втупив погляд у стіл. Кілька хвилин спливло в мовчанні. Хай покрутиться вентилятор у його голові. Хай дійде висновку, переконається, що сам дійшов його, без тиску зовні.

Нарешті чоловік підвів очі, кинув на мене гострий погляд:

— Сто тисяч!

— Гульденів?

— Сто тисяч доларів.

Дорого. Далеко дорожче, ніж угода з Моранді. Але кінець завжди буває дорожчим за початок. Та й, зважаючи на те, що ця сума є мрією цілого життя, сто тисяч доларів не так-то й багато. Власне, коли щось і примушує мене замислитись, то зовсім не сума, а швидкість, із якою ухвалено рішення. Перехід від рішучої відмови через вагання до остаточної угоди відбувся занадто динамічно, як на мій смак.

— Гаразд. Я ж обіцяв вам не торгуватися. Але ви навіть не запитали, що мені потрібно.

— Ви вже сказали.

— Тільки в найзагальніших рисах.

— Тоді поясніть.

— Дякую. Проте дозвольте мені найперше дати вам одну пораду: не вдавайтесь до тактики, до якої вдалася б звичайна людина за ваших обставин: «Зараз я пообіцяю цьому типові зорі з неба, щоб задурити його й урвати п'ятдесят тисяч доларів, а завтра розповім усе Евансові й, певно, дістану щось і від нього». Єдине, що ви одержите від Еванса, — кулю, од якої гадаєте врятуватися.

— Не залякуйте мене. Ці речі мені відомі.

— Тим краще. Вам слід знати й ще дещо: коли людина викочує такі завдання, як я, вона діє не сама. Одна лише спроба усунути мене поставить вас під удар цілої організації.

— І це мені відомо, — з легкою досадою відказав голландець. — Ви людина Гелена.

— Чому ви так думаєте?

— Бо згадав, у чому вас підозрювали спочатку. Йдеться про деякі ваші угоди з однією німецькою фірмою. Ви людина Гелена.

— Гелена чи будь-кого іншого — не має значення, — відповів я ухильно. — А тепер щодо самої послуги: дайте мені ключі від сейфа.

— Ви збожеволіли! — вигукнув із непідробним здивуванням голландець.

— Можливо. Та ви на тому нічого не втрачаєте. Гроші, які одержите, надруковані не в будинку для божевільних.

— Але ключі не в мене.

— А де ж?

— Ключі зберігаються в певному місці в кабінеті Еванса.

— Тоді винесіть їх.

— Та послухайте, невже ви справді думаєте, що ці ключі я можу виносити і вносити, коли мені заманеться?

— Я нічого такого не думаю. Навіть гадаю, що в мене є певні відомості з цього питання. Тільки зараз запитую вас я.

— Я допізна залишаюся в архіві тоді, коли Еванс доручає мені позачергову роботу…

— А саме?

Голландець замовк, певно, щоб вигадати відповідь, але я гримнув:

— Ван-Альтен! Без пауз! Що за «позачергова робота»? Дешифрування?

Він кивнув.

— Тоді чому «позачергова»? Ви повинні мати безліч такої роботи щодня.

— Зовсім ні, — заперечив чоловік. — Мені дають лише деякі спішні шифрограми, які особливо цікавлять Еванса. Інші пересилаються без дешифровки.

— Куди пересилаються?

— Про це запитайте в шефа. Я не в курсі.

— А ключі?

— Ключі залишаю в секретному сейфі в кабінеті Еванса, що замаскований за старовинною картиною. Сейф прочинений. Коли покласти ключі всередину і зачинити його, він автоматично замикається, а спеціальний механізм, до вашого відома, з точністю до хвилини фіксує час, коли замкнуто сейф.

— Однак протягом якогось часу ці ключі все-таки у вас.

— Та облиште ці ключі! — роздратовано відповів голландець. — Невже ви не розумієте, що безпека секретного архіву, якщо він справді секретний, не може грунтуватися на одному-єдиному елементі. В цьому випадку ключі — лише один з багатьох елементів.

— Я це знаю. Не вчіть мене. Хто чергує внизу, при вході?

— В усякому разі, не портьє.

— А хто?

— Хто-небудь з людей Еванса.

— А нагорі, в архіві?

— В архіві немає нікого.

— Там завжди світиться.

— Світиться, але нікого немає. Світиться для таких, як ви… які вважають, що надибали приміщення, покинуте напризволяще…

— Яке сигнальне обладнаний поверху?

— Загальне для всього будинку.

— Оте, що контролюється зі столу Дори Босх?

Голландець кивнув.

— А яка комбінація?

— Що за комбінація?

— Ван-Альтен! — гаркнув я.

Він здригнувся, — почасти від мого несподіваного крику, почасти від зверненого на нього дула, — й машинально видушив:

— Мотор.

— Брешеш! — знову гримнув я. — Все, що знаєш ти, знаю і я. І коли запитую тебе, то тільки для того, щоб перевірити. Комбінація складається з шести літер і дванадцяти інтервалів.

— Тепер ви не вчіть мене, — ображено відповів Ван-Альтен. — Комбінацію я знаю краще за вас, бо чотири рази на день складаю її. М-о-т-о-р у множині з «с» на кінці.[7]

— А порожні інтервали?

— Три, два, один. Один, два, три. Між усіма літерами.

— Гаразд, Перевіримо це разом.

— Та ви здуріли! Просто здуріли! — майже в розпачі вигукнув голландець. — Кажу вам, ви туди й не пройдете. Єдина можливість — скажіть мені точно, що вас цікавить. Я все з'ясую і винесу вам відомості.

— Е, ні! Цього не буде. Ви знаєте, що люди мого фаху страшенно недовірливі. Документи, які мені потрібні, я мушу побачити на власні очі, розумієте?

Ван-Альтен мовчить і щось обмірковує. Сподіваюсь, не на шкоду мені.

— Тоді є інша можливість, остання, але дуже ризикована.

— Кажіть, там побачимо.

— Увійти до секретної кімнати, коли я там. На півгодини, не більше.

— Коли саме?

— Коли Еванс накаже залишитися після роботи. У таких випадках, перш ніж вийти, я викликаю чергового знизу, і він замикає поверх Еванса. Ви прийдете раніше, заберете ваші кляті відомості, потім повернетесь у кабінет, а коли я викличу чергового, скористаєтеся з паузи, щоб непомітно вислизнути.

— Це вже скидається на проект. А в чому риск?

— Риск — це Еванс. Він може випадково повернутися. Таке трапляється рідко, але трапляється.

— Ну, а коли повернеться?

— То вже ваш клопіт. Не я заварюю кашу.

— Де ви могли б мене заховати?

— Ніде.

— Як «ніде»? А горище?

— На горище нема сходин. І взагалі ляда забита.

— А чи нема в тій секретній кімнаті якоїсь шафи чи комірчини?

— Коридорчик до туалету. Але це не схованка, бо Еванс може зазирнути.

— Ну, гаразд, Риск буде на мій рахунок.

— Ви так думаєте…

— Тільки на мій рахунок, — повторив я. — Якщо Еванс прийде, поки я матиму з ним справу, ви вислизнете…

Ван-Альтен стулив губи в якусь похмуру посмішку, але-нічого не сказав. Як на мене, коли й існує риск, то швидше поза операцією.

— Звісно, я не гарантую, що все це станеться вже завтра, — зауважив голландець. — Треба вибрати зручний момент.

— Добре. Але майте на увазі, що я не можу місяцями чекати цього зручного моменту.

— Я також. У тому становищі, в яке ви мене поставили.

— Ви ніколи не були в ліпшому становищі: за крок від щастя. Пильнуйте лишень, щоб не зробити цей крок у протилежному напрямку. Від моменту, коли я піду звідси, і до моменту завершення операції ви перебуватимете під наглядом.

— Тільки не лякайте мене, — огризнувся Ван-Альтен.

— Ви забули сказати, яким чином подасте мені знак.

— Подзвоню до вас внутрішнім телефоном точно о п'ятій десять і скажу: «Вибачте, помилка». Втім, ви теж дещо забули. Гроші при вас?

— Ні, але маю чекову книжку.

— Я не бажаю возитися з чеками. Це значить залишати свій підпис у банку.

— Яке це має значення? Адже коли я дам вам гроші готівкою, ви все одно підпишете розписку!

— Ніяких чеків і ніяких розписок! — грубо відрубав Ван-Альтен. — Я не дам вам документів у руки.

— Та послухайте, не міг же я вештатись по місті з напханими кишенями.

— Раз ішли на такі торги — мусили мати й гроші.

— Звідки я знав, що ви заправите таку суму! Маю при собі двадцять тисяч!

— Давайте!

Я витяг з обох бокових кишень дві пачки по десять тисяч і жбурнув на стіл. Ван-Альтен узяв їх з удаваною недбалістю, проте, перш ніж заховати, швидко й спритно розпакував бандероль, щоб пересвідчитися у змісті пачок. Потім, захоплений новою ідеєю, додав:

— Дайте мені чек і на решту тридцять тисяч.

— Згоден. Тільки відсуньте трохи свій стілець, бо ви мені заважаєте.

Він зрозумів і без заперечень відсунувся від столу. Я переклав пістолет у ліву руку й заповнив чек.

— Попереджаю, за другим внеском зажадаю з вас розписку на всю суму, — сказав, подавши йому чек. — Тоді вам уже нічого буде боятися.

— За умови, що нарахуєте мені вісімдесят тисяч готівкою. Цей чоловік у фінансових операціях ще важчий, ніж Фурман-син. Питання в тому, чи буде він такий же надійний.

— Гадаю, ви не збираєтесь виходити цього вечора, — пробурчав я, вставши і сховавши пістолет.

— Куди мені йти до дідька?

— Я нічого не маю на увазі, але надворі страшна злива. Ви повинні берегтися застуди. І взагалі ці дні мусите дбати про своє здоров'я.

По тих словах я кивнув голландцеві і вийшов.

Надворі справді періщив дощ.

________

Єдине, що я можу сказати про весь наступний день, — це те, що того дня не сталося нічого вартого уваги. Якщо я сподівався, що один тип із блідим обличчям і в темних окулярах прочинить двері, аби запитати: «Як ся маєш?» — і всадити в мене кулю, то мені довелося розчаруватись. Ніхто не з'явився, навіть Райман, і години спливали цілком у «зодіаківському» стилі — сповнені праці й мовчання, в діловій канцелярській обстановці, що пахтіла мастикою для підлог.

Точно о п'ятій, коли електричний дзвінок у коридорі нагадав нам, що на цьому світі, крім канцелярської роботи, є ще й інші втіхи, Едіт підвела голову від книжки й запитала:

— Ходімо?

— Йди сама. Я ще трохи залишуся, — відказав, не підводячи очей з паперів, якими завчасно закидав свій стіл.

Жінка знизала плечима, мовляв, як хочеш, поправила зачіску, взяла рухоме майно — сумку, парасольку й плащ — і пішла. Залишатися було не в моїй звичці, але вона, очевидно, сприйняла це як черговий вияв одчуження між нами, що ставало дедалі виразнішим протягом останніх днів.

Я почекав до десяти хвилин на шосту, потім прибрав усі папери, помулявся ще трохи. Але ніхто не дзвонив, щоб сказати мені: «Вибачте, помилка».

Наступного дня все повторилося майже без змін. Післязавтра — теж. Так минуло ще кілька днів. Едіт звикла повертатися додому сама і вже навіть не пропонувала йти разом, а мовчки рушала, як тільки в коридорі продзеленчить дзвінок. Вона виявляла такт не тільки о п'ятій, але і в обід, переконана, що я демонстративно уникаю її. Тим краще — це звільняє мене від необхідності вигадувати пояснення щодо моєї несподіваної пристрасті до канцелярської роботи.

Мене ж непокоїло те, що й підбадьорювало: брак різких змін у ситуації. Ван-Альтен, може, й дотримав слова і не розпатякав про мій вечірній візит на його баржу. В такому разі, певно, вичікує найзручнішого моменту. Проте не виключено, що Ван-Альтен прохопився.

Те, що ніхто не вистрелив мені в живіт і не переїхав машиною, ще не є гарантією щасливого кінця. Моє становище, звісно, не таке, як було в Любо, але це не означає, що мені краще. Любо ліквідували швидко й без церемоній, бо намір викрити його провалився і було ясно, що, коли Любо й дізнався дещо, він перебував на периферії усієї історії. А я — не на периферії. Я працюю понад рік у самій святая святих Центру, й Еванс мусить бути ідіотом, думаючи, що за весь цей час я нічого не довідався й нічого не передав тим, хто мене послав. Отже, якщо мені судилася ґвалтовна смерть, вона навряд чи настане без жодних попередніх формальностей, аби з'ясувати, що саме я знаю, що мені вдалося передати і кому.

Досі мені здавалося, що за мною не стежать, і це мало б заспокоювати, коли б то не було тільки враженням. Існують форми спостереження, які важко виявити, і слід припускати, що люди Еванса застосовуватимуть саме такі форми, коли дичину не варто полохати завчасно. Стіни, поміж яких живеш, мають вуха, повз які проходиш, мають очі, і той факт, що за тобою ніхто не плентається, ще ні про що не свідчить. Кінець кінцем, навіщо за тобою стежити, якщо попередньо відомо, коли і як тебе можна спіймати на місці злочину. Не виключено, що зволікання Ван-Альтена — це тільки замасковане обмірковування, як мене краще взяти.

Не виключено. І навіть дуже імовірно. Але цей риск уже заздалегідь розрахований в усіх його варіантах і прийнятий, як елемент гри, як ухвалено й рішення — вдарити першим. Це правило — бити першим, коли бій так чи так стає неминучий, — дуже корисне правило, і я засвоїв його ще замолоду разом з усіма його гарними і поганими сторонами.

Бити першим — це добре, але тільки коли маєш перед собою боягуза або коли твій удар такий, що не потребує повторного. Інакше ти розкриваєшся, і нічого більше. Інакше мусиш шукати вихід не в ударі, а в тому, як би його уникнути.

І все-таки, коли іншого виходу бракує, а бій неминучий, найкраще бити першому. Що я й робив.

________

Якраз тієї миті, коли я глянув на годинник, задзвонив телефон. Підняв трубку і почув довгосподіване дурне речення: «Вибачте, помилка!»

Виходжу в коридор і нечутно рушаю до кабінету Еванса. Сходи розміщені точно посеред коридора. Якщо мене перестрінуть перш ніж я дійду до них, наслідком буде згаяний час. А по той бік сходів пересування коридором пов'язане з більшою небезпекою, бо я не зможу дати ніякого переконливого пояснення щодо присутності в цій частині будинку, та ще й у такий час. Але зараз нема коли думати про небезпеку. Період обдумувань закінчився.

Коридор видався нескінченно довгим і двері обабіч — численнішими, ніж будь-коли досі, але я йшов неквапно, силкуючись не дуже рипіти лінолеумом. Перетнувши порожню чекальню, де стояв стіл Дори Босх, я зайшов до кабінету голови і тихо зачинив за собою двері. Дверцята ліворуч трохи прочинені, але цього досить, щоб помітити сходи, які ведуть нагору. Я піднявся ними й опинився на четвертому поверсі.

Хоч це була кімната моїх мрій, секретний архів мав простий вигляд. Дві металеві темно-зелені шафи на папери, великий сейф такого ж кольору, затулені віконницями вікна, маленькі двері до туалету й старий письмовий стіл, за яким у напруженій позі сидить Ван-Альтен.

— Сейф одімкнений, — тихо сказав голландець. — Тільки не гайте часу.

— А шафи? — запитав я, відчинивши масивні двері сейфа.

— Й вони відімкнені, але в них тільки торговельні документи. Покваптеся, прошу вас!

Якщо Ван-Альтен тільки» вдає знервованість, тоді він великий актор. Але його хвилювання, навіть коли й щире, ще не може заспокоїти мене, бо причин для страху скільки завгодно. Так чи інак, доля цієї людини повністю в її власних руках, чим, наприклад, я похвалитись аж ніяк не можу.

Досьє, що цікавили мене, справді були в сейфі. Це не стоси тек, але, зважаючи на те, що відомості записано дуже дрібним шрифтом на зовсім тонкому папері, їх за обсягом таки чимало. Я переніс теки на стіл і вийняв з кишені мініатюрний фотоапарат.

— Допоможіть мені, щоб швидше закінчити, — прошепотів я Ван-Альтенові.

Голландець покірно став гортати досьє аркуш за аркушем, поки я, зіпершись ліктями на стіл, працював фотоапаратом.

— Невже ви хочете все зняти? — запитав чоловік, ледве стримуючи своє нетерпіння.

— Роблю це тільки заради вас, — пробурчав я. — Щоб не довелося вдруге вас турбувати.

Робота нібито нічого не варта, але все-таки забрала в нас понад годину. Чим ближче до кінця, тим Неспокійнішим ставав голландець і тим частіше я мусив на нього гримати:

— Краще тримайте теку!

— Не гортайте по два аркуші зразу!

— Кінець! — нарешті проказав я, ховаючи апарат з останньою плівкою.

— А гроші? — запитав голландець.

— Чек можете одержати зараз. Гадаю, ви вже перевірили мій рахунок у банку.

— Мене не цікавить ваш рахунок. Я вже казав, що мені не потрібні чеки!

— Тоді завтра ввечері принесу вам решту вісім пачок.

— До завтрашнього ранку ви вже змиєтесь, — огризнувся архіваріус.

— Я вважав вас розумною людиною, Ван-Альтен, а ви в останній момент розчаровуєте мене. Невже ви не розумієте, що коли б я втік, то наполовину провалив би своє завдання, бо це відразу викликало б підозріння й контрзаходи. Мені довелося б тікати тільки в тому разі, коли б ви мене зрадили, а ви не збираєтесь мене зраджувати. Чи не так?

— Звісно, ні! — відразу одказав голландець. — І все-таки ви можете втекти.

— Кажу вам, що завтра ввечері я доставлю вам гроші додому. Що ще?

— Я не хочу, щоб ви їх приносили додому. Покладіть їх у чемоданчик і лишіть на вокзалі: шафа 295. Ось вам ключ.

— Ще краще, — кивнув я і взяв ключ.

— Тепер ідіть у чекальню на другому поверсі. Тільки-но почуєте, що черговий піднімається нагору, негайно зникайте.

— Сигналізація при виході?

— Все зроблено, йдіть! Чи ви хочете, щоб мені нерви луснули?

Мій відступ пройшов без ускладнень. За п'ять хвилин я вже простував під дощем понад сонними водами каналу. Сутеніло, але було ще досить видно, і я, завертаючи за ріг, помітив якогось чоловіка метрів за сто позад себе. Випадкові перехожі, навіть на такій безлюдній вулиці, річ загалом звичайна. Однак невеличка перевірка ніколи не завадить. Я попрямував до гамірливої Калверстрат. Коли чоловік цікавиться мною, він мусить наздогнати мене біля повороту на Калверстрат, щоб не загубити в натовпі.

Так і сталося. Мигцем глянув і переконався, що мій нелегальний супутник не належить до людей Еванса. Це був сивий приятель Едіт.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Твердячи, що в мене нема ніякого наміру тікати, я кажу самісіньку правду. Хоча і в мені, як і в більшості людей, таїться істота, готова негайно ж зникнути. «Завдання виконано, мікрофільми в тебе в кишені, більше нічого не взнаєш, навіть коли стовбичитимеш тут цілий вік. Чого ти ще ждеш? Щоб тебе випотрошили?» — такі-от, коротко, міркування згадуваної істота Дуже логічні на перший погляд, що не заважає мені лишити їх без уваги, бо це логіка страху.

Ван-Альтен, однак, не вірить мені. І чоловік, який зараз плентається за мною, також мені не вірить. Він уявляє, певно, що я намірився вдатись бозна до чого, і хоче за всяку ціну бути в курсі моїх учинків і, мабуть, цілком переконаний, що я не підозрюю його присутності.

Продираючись крізь натовп на Калверстрат і роздивляючись на освітлені вітрини, я справді обміркував одне починання, точніше, два, й не міг вирішити: зайти перекусити в снек-бар у кінці вулиці чи пограти в піжмурки зі своїм переслідувачем. Я зненацька звернув у вузьку темну вуличку, що з'єднує Калверстрат із Рокін, вскочив у якийсь під'їзд, вибіг на першу площадку й визирнув у віконце.

Через дві хвилини помітив сивого — він поозирався на розі, а тоді поспішив до Рокін.

Якщо сивий не прихильник довгої біганини, він зробить побіжну перевірку на бульварі, а потім подасться до єдиного місця, де може майже напевно здибати мене, — до мого житла. Тому я вирішую випередити його й позбавити задоволення діждатися мене при вході.

Повертаюся додому, без особливого жалю пожертвувавши вечерею, тихо, щоб не турбувати Едіт, піднімаюсь у свою квартиру і так само безшумно замикаюся, педантично накинувши защіпку зсередини. Крізь вікна ллється світло од вуличних ліхтарів, і це дозволяє мені перевдягтися, не марнуючи електрики, й зайняти найзручнішу для роздумів позу — суворо горизонтальну.

Світні стрілки годинника показували без чогось там дванадцять, коли на сходах зашаруділи обережні кроки. Але це не кульгаві кроки з мого марення. Трохи згодом у двері постукали, і я почув голос Едіт:

— Морісе!

«Навіщо я тобі знадобився?» — спитав я подумки. Дужчий стукіт і голосніший оклик:

— Морісе!

«Та чую», — відповів я так само подумки.

— Морісе, любий, відчини на хвильку!

«Пізніше», — кажу кодом телепатії.

Але жінка, певно, не тямиться на телепатії:

— Морісе, мені недобре, відчини!

Й оскільки я не відчиняю і не виявляю ознак життя, жінка вдається до самообслуги й натискує клямку. На жаль, усупереч моїм звичкам, цього разу двері замкнені.

Мало не в цю хвилину усвідомлюю, що Едіт не сама. В коридорі почулося шепотіння, з якого я не міг уловити жодного слова, зате почув красномовний скрегіт одмички в замку. Чоловік, мабуть, тямущий, бо відмичка впевнено клацнула і повернулася. Знову натискують клямку. І знову розчарування. Цього разу шепіт виразніший:

— Накинув защіпку зсередини.

Пауза. Обережні, дуже обережні кроки. І тиша.

Про всяк випадок наступного ранку я встав на годину раніше, ніж звичайно, і вийшов на годину раніше. Коли після тривалої прогулянки прийшов у «Зодіак», Едіт була вже на своєму посту за маленьким столиком і зосереджено клацала на машинці. Жодного слова про нічне нездужання, взагалі ані слова, крім сухого привітання та службових реплік.

В обід до мого кабінету зазирнув Райман і запропонував довідатися, що поробляє наш спільний друг «пан Мартіні». Виявилося, як і слід було чекати, що «пан Мартіні» мається добре, але ні веснянкуватий, ні я не були схильні до надуживання. Райман просто хотів сповістити, що виникла несподівана потреба мені їхати, хоча й не до Польщі, а до Східної Німеччини.

— Це не має значення, — зауважив маг реклами. — Ти матимеш те ж саме завдання, на тих самих умовах. Якщо тільки не роздумав.

— Чого б це я мав роздумати?

— Чудово. Ще сьогодні до тебе зайдуть — віддаси паспорт на візу.

Ми допили свої келихи й розійшлися з побажанням смачного обіду, однак у наших взаєминах уловлювалася якась незручність, щось таке, що виходило за межі дотеперішньої нашої дружньої нещирості, щось таке, чого не можна визначити, але воно все ж відчувається досить ясно.

Близько третьої години одна з секретарок Уорнера прийшла по мій паспорт.

— Я віддам його завтра. Сьогодні мушу взяти гроші в банку. Чиновницю, певно, не проінструктували на випадок такої відповіді, тому вона тільки кивнула і вийшла.

«Саме так: заходь завтра, — пробурчав я їй услід. — Хоча й не гарантую, що завтра знайдеш мене тут».

Цієї ночі я навідаюся до поштової скриньки Бауера, і це останній борг, який і досі затримує мене в місті. Завтра мене тут не буде. Але щоб мене не було тут, паспорт мусить лежати в моїй кишені. Райман або має себе за дуже хитрого, або ж вирішив, що настав час, коли можна діяти і без надмірних хитрощів.

Незадовго до кінця робочого дня до мого кабінету завітала друга відвідувачка, оте миле створіння — Дора Босх.

— Містер Еванс просить, якщо маєте час, завітати до нього.

Прохання містера Еванса — тільки галантна форма наказу, тому я негайно подався до його кабінету. Застав голову разом з Райманом і Уорнером біля низенького столика, щедро заставленого пляшками віскі й склянками. Склянок було значно більше, ніж присутніх, із чого я мав зробити висновок, що потрапив на фінал якогось ділового прийому.

— А, ось і наш Роллан! — приязно вигукнув голова. — Беріть посудину, любий, і сідайте ненадовго.

Я виконав розпорядження і відсвіжив вуста життєдайним напоєм.

— Кажу ненадовго, бо маю один проект… — провадив далі Еванс.

— Наш шеф щойно поділився своїм поганим передчуттям, — уточнив з відносно природним сміхом Райман.

— Саме так… — кивнув голова. — Що ви скажете про скромну прогулянку на лоні природи?

— Тільки те, що зворушений увагою… і що боюся, чи не буду зайвий.

— Зайвий? — звів брови Еванс. — Як це зайвий? — І несподівано вибухнув сміхом: — Ви чули, що він сказав?.. «Чи не буду зайвий»… Ха-ха, ви навіть не розумієте, що найнеобхідніший у цілому екіпажі… гвіздок програми… ха-ха… душа товариства…

Уорнер і Райман насилу зобразили на своїх фізіономіях якісь криві посмішки, мабуть, певні, що натяки шефа трохи передчасні. Ця думка, очевидно, спала й Евансу, бо він знов став серйозний і приязний і, випроставши свою довготелесу постать, гукнув:

— Рушаймо, панове! Робочий час скінчився!

Внизу біля машин зчинилася маленька суперечка на грунті ґречності. Еванс наполягав, щоб я сів у його «ролс-ройс», а я хотів їхати своєю машиною, бо на зворотному шляху мав ще й інші справи.

— О, вам нема чого турбуватися про повернення. Відтепер і надалі всі клопоти про вас ми повністю беремо на себе, — заперечив Еванс, підтримуваний обома помічниками.

Кінець кінцем вони все-таки поступилися, і я поїхав сам, слідом за лискучим чорним купе[8]. Дивна справа, всі навколо бояться, щоб я не втік, — і Ван-Альтен, й Едіт, і сивий, і ці троє, й ніхто не хоче повірити, що я не думаю тікати й що, коли б хотів утекти, не став би гаятись, поки мене вивезуть на природу під конвоєм.

Кажу «під конвоєм», бо в дзеркальці зовсім ясно розрізняю позаду і третю машину. Навіть бачу обличчя чоловіка за кермом, бліде видовжене обличчя, напівзакрите великими темними окулярами.

Через півгодини «ролс-ройс» притишив хід і зупинився біля великих залізних воріт лісової вілли. Ворота врочисто відчинилися, щоб пропустити три машини, а потім знову зачинились, і ми опинилися в поетичному оточенні вогкого парку та ранніх осінніх сутінків.

Усередині було трохи привітніше завдяки яскравому світлу великої люстри і строкатій пляшковій декорації на круглому столику, але все-таки настроєві товариства чогось бракувало. Ровольт, як господар, заходився наповнювати склянки, одначе Еванс зупинив його нетерплячим рухом:

— Облиш це! Потім.

Й оскільки блідолиций намірився зникнути, голова додав, кивнувши на мене рукою:

— Забери в нього зброю!

Не люблю, коли мене обшукують, і тому сам оддав свого пістолета. Це не зашкодило тій тварюці Ровольту все-таки нашвидку обмацати мене.

— Ну, сядьмо! — запропонував шеф.

— І я теж? — запитав я скромно.

— Звісно, звісно! Адже я казав, що ви — центр розваги. Сідайте і говоріть, — цього разу без тіні посмішки пробурчав Еванс.

— Що саме?

— Те, що вважаєте найцікавішим для нас.

— Не маю уявлення про ваші інтереси.

— Уорнер, допоможіть йому зорієнтуватись у наших інтересах.

— Бачте, Роллане, — озвався Уорнер. — З чого б ви не почали, ви мусите розповісти все. Коли зараз щось замовчите, вам доведеться виказати це пізніше. Отже, заощадьте нам час і говоріть ясно й вичерпно: хто, коли і як дав вам завдання, з чого почали і в який спосіб працювали, через кого і якими засобами підтримували зв'язок, які відомості передали і таке інше… Ви не дитина і чудово знаєте, які запитання такі люди, як ми, задають таким, як ви. Отже, задавайте їх собі подумки, а відповідайте вголос.

— Чи можу я закурити?

— Можете. Тільки не розігруйте нас, — промимрив шеф.

Закурив і спрямував до голови свій найвідвертіший погляд:

— Коли хочете, щоб я був щирий до кінця, забезпечте мені розмову віч-на-віч. Маю подробиці особистого характеру, які можу викласти тільки вам.

Еванс кинув запитальний погляд на своїх помічників. Вони байдуже знизали плечима.

— Гаразд, — кивнув голова. — Я задовольняю ваше бажання. Тільки не думайте, що це дасть вам якісь переваги для втечі.

Він обернувся до Ровольта і наказав:

— Постав по одному на кожні двері й двох — на терасу.

І, неначе вибачаючись, сказав мені:

— Я й сам випустив би всю обойму вам у живіт, але на все свій час.

Я не зважив на цю обіцянку і мовчки чекав, поки Райман, Уорнер і Ровольт вийдуть з кімнати.

— Ну? — сказав Еванс, також закуривши й відкинувшись у кріслі.

— Якщо ви підозрюєте в мені представника певної розвідки, мушу визнати, що ви вгадали. Якої саме, зараз не має значення.

— Навпаки, має першорядне значення, — перебив мене шеф.

— Гаразд. Спершу вислухайте мене, а тоді я відповідатиму на ваші запитання. Протягом цілого року я нічого не міг робити для свого секретного завдання в «Зодіаку» з цілком зрозумілих вам причин. Тільки оце налаштував зв'язок із працівником вашого секретного архіву Ван-Альтеном. Внаслідок цього контакту між нами було досягнуто домовленості, про яку ви можете довідатись у самого Ван-Альтена.

— Немає ніякої можливості довідатись у Ван-Альтена, — заперечив Еванс. — Небіжчики, як відомо, дуже скупі на балачки.

— Це новина для мене.

— Що саме? Що небіжчики скупі на балачки? — звів брови Еванс. Й оскільки я не мав наміру відповідати, додав: — У нас, знаєте, як у кожному солідному підприємстві, існує порядок: за роботу платимо, за зраду вбиваємо. Отже, не розраховуйте на Ван-Альтена і постарайтеся пояснити все своїми словами.

— Добре, — поступився я. — За згадуваною домовленістю Ван-Альтен учора впустив мене в архів і дав можливість сфотографувати таємні досьє. Ви задоволені?

— Кому і коли передали ви негативи?

— Нікому не передавав.

— Брешете, — спокійно одказав Еванс. — Учора ви показали нашим людям невеличкий фокус, несподівано зникнувши з Калверстрат. Припускаю, що цей фокус переслідував певну мету…

— Напад пустощів, нічого більше. А що стосується негативів, вони тут.

За цими словами я дістав з кишені кілька мініатюрних роликів, показав їх голові і знову заховав.

— Ви нахабний над усяку міру, Роллане, — трохи збентежено зауважив Еванс. — І необачний…

— Зовсім ні! Навпаки. Я дбаю про свою шкуру так само, як і ви.

— Побачимо. Оскільки ж дійшли до цього питання, хочу вас попередити: єдиний спосіб урятувати свою шкуру — розповісти все, абсолютно все. Найменший пропуск або перекручення коштуватиме вам життя. Ван-Альтен, як знаєте, ще донедавна був нашою людиною і все-таки зник. А ви ніколи не були нашою людиною.

— Розумію ваші натяки, — кивнув. — Але якщо я заходжуся розповідати все, що знаю, це може забрати в нас багато часу. Тому почну з найсуттєвішого, а вже тоді…

Еванс погасив сигарету у великій кришталевій попільниці, тоді як я закурив нову.

— Пане Еванс, коли хтось із нас і мусить дбати про порятунок, то найперше ви.

Голова швидко глянув на мене своїми порожніми очима, але нічого не сказав. Невиразний погляд з якоюсь ледве вловимою іскрою поблажливої цікавості.

— Ви шеф Центру, який повністю й безповоротно розшифрований. Дійдуть ці негативи до моїх людей чи ні, це деталі. Важливо, що про основну діяльність «Зодіаку» надіслано, куди слід, достатньо відомостей, щоб ця фірма не могла продовжувати свою діяльність по лінії шпигунства.

Занурившись у крісло й схрестивши свої довгі ноги, Еванс дивився на мене тим самим байдужим поглядом.

— Зайве пояснювати, що провал «Зодіаку» є ударом не тільки для Центру як організації, але і для вас як її шефа. Однак, — тут я навмисне знизив голос, — цей удар дрібниця порівняно з наступним, що його я підготував для вас. Перший хід тільки дискредитуватиме вас, другий повністю знищить.

— Цікаво… — пробурчав голова.

— Навіть не уявляєте, наскільки це захоплююче. Протягом останніх років ви як шеф «Зодіаку» уклали ряд значних угод у двох варіантах: офіційному, для бюджету і ваших начальників, неофіційному, за яким і провадилася оплата. За далеко не вичерпними відомостями ця подвійна бухгалтерія дозволила вам покласти в кишеню понад десять мільйонів доларів…

— Невже стільки? — майже щиро здивувався Еванс.

— Та ні, багато більше! Однак я маю на увазі тільки документи, до яких ми добралися останнім часом.

— Які саме документи ви маєте на увазі?

— Та хоч би й ці, — одказав я, витягши з кишені і подавши йому копії негативів Фурмана-сина.

Голова недбало розгорнув негативи і нашвидку переглянув їх проти світла люстри.

— Справді цікаво, — відповів він, поклавши плівки до кишені.

— Наче гангстерський фільм, — погодився я. — Ви, сподіваюсь, не плекаєте ілюзії, що ця плівка не має копій.

— Очевидно, — кивнув Еванс. — Але яке це має значення? Такі речі, як відомо, — звичайна практика в торгівлі.

Він закурив сигарету, випустив мені в обличчя густий струмінь диму і глянув на мене з легкою зацікавленістю, немовби чекаючи, чи не закашляюся я.

— Не знаю, як там у торгівлі, але тут ідеться не про неї. «Зодіак» — розвідувальний центр, підвідомчий інститут ЦРУ, і бюджет «Зодіаку» є частиною бюджету ЦРУ. Отже, ви привласнили суму державних грошей таку велику, що, коли б уся ваша родина складалася з генералів і сенаторів, ви все одно не змогли б урятувати шкуру.

— Дивлячись хто як це сприймає… — недбало проказав Еванс.

— Це неминучість, — поправив я. — Ваша корупція дійшла до того, що ви заради власного добробуту заплющили очі на проникнення у ваш Центр ворожого агента.

— Маєте на увазі себе?

— Ні. Маю на увазі Ван-Вермескеркена. Деякі найбільші прибутки ви одержали від угод із підприємствами Федеративної Республіки, і це легко пояснити, коли взяти до уваги, що ви призначили комерційним директором «Зодіаку» людину Гелена…

— Тихше, — сухо проказав Еванс. — Не впадайте у раж.

— І останнє, — сказав я, ще більше притишивши голос. — Не гадайте, що мої керівники вдовольняться тим, що надішлють вашим шефам відомості про вашу діяльність. Ці відомості потраплять до опозиційної преси як в Америці, так і в Західній Європі. Якщо маєте трохи фантазії, можете уявити і без моєї допомоги масштаби скандалу.

— Хм, ви починаєте мене лякати.

— Та ні. Просто хочу пояснити, що ваше становище нічим не різниться від мого.

— Вдячний, що порівняли мене з собою, — холодно зауважив шеф.

— О, не мав ніякого наміру зазіхати на ваші висоти. Ані на ваш добробут. Але що стосується справ, мушу сказати, що я маю ваш чин, полковнику Еванс, і що мої шефи цінують мене не менше, певно, ніж ваші — вас. Удар, про який ідеться, — наче заряджений пістолет, і лише моє повернення живим і здоровим може зупинити постріл!

Голова мовчав, всівшись у кріслі, потім потер кінчиками пальців чоло, неначе масирував свої думки, і проказав тихо:

— Обмін, який ви пропонуєте, нерівнозначний: ви в моїх руках, а не я у ваших.

— Це лише так здається. Я так само у ваших руках, як і ви в моїх…

— Не піддавайтесь ілюзіям, — спокійно заперечив Еванс. — Будьте реалістом. Ваш удар вимагає часу, і наскільки він зачепить мене, ще невідомо. Відмінність між нами в тому, що я живий і довго ще буду живий, а ви за одним моїм словом складете товариство Ван-Альтену.

— Коли ви так оцінюєте становище, виходить, я марно говорив, — сказав я байдуже, гасячи в попільниці черговий недопалок. — Добре, кажіть своє слово.

— Не поспішайте, на це завжди є час, — безживно всміхнувся голова. — Щоб обмін був рівний, ви, гадаю, повинні дещо додати.

— Що саме?

— Наприклад, відповісти на запитання, що їх поставив Уорнер.

Я заперечливо похитав головою, але шеф швидко докинув:

— Маю на увазі не подробиці, а деякі неминучі уточнення.

— Бачте, Евансе: думаю, ви зрозуміли, кого я представляю, й, отже, вам мусить бути ясно — ви не дізнаєтесь від мене нічого більше, ніж те, що я сам захочу сказати.

— Так, але і ви мусите зрозуміти моє становище. Я, звісно, шеф, але не з безмежною владою. Чи ви собі думаєте, що я можу випустити вас на очах у моїх помічників, навіть не довідавшись головного?

— Щодо головного, досить знати, що я прийшов від Гелена, точніше, від Бауера, хоча й не маю права виказувати цього. Ця версія, гадаю, задовільна, тим більше, що вона частково відповідає істині.

— Будемо сподіватися, — неохоче відповів Еванс.

— Що стосується мого звільнення, ви завжди можете знайти переконливі мотиви — дальше вистежування, обманний маневр і таке інше, не я ж вас учитиму.

Еванс мовчав якийсь час, зважуючи свої думки.

— Так, — промимрив нарешті він, немов сам до себе. — Гадаю, можна щось придумати. — Тоді зосереджено глянув на мене і додав: — А які гарантії, що попри мій жест ви не введете в дію ваш заряджений пістолет?

— Гарантія витікає з практики: ми не маємо ніякого інтересу вдаватися до трансформацій у «Зодіаку» й міняти його шефа після того, як ввійшли в курс справ.

— Але ви почнете громити нашу агентуру. Сподіваюся, ви ж не розраховуєте на те, що я повірю в ту версію про Гелена, як дехто інший.

— Як собі хочете, — відповів я ухильно. — Вашу агентуру на Сході не буде розгромлено. Принаймні найближчим часом. Ви й так розумієте, що після викриття агентури її рідко ліквідовують одразу, а довго стежать за нею і досліджують.

— Довго? Як довго?

— Довше, ніж вам буде потрібно, щоб змінити роботу й зректися «Зодіаку». Ви людина із зв'язками, Евансе, і, сподіваюсь, нам не доведеться турбуватися принаймні про вас.

Голова знову замислився, тоді несподівано проказав:

— Добре. Хай буде так!

— Гадаю, що це «добре» не буде кулею в спину, коли я йтиму з вашої вілли чи десь-інде?

— Ні. Однак зважайте, що ми не страхове товариство й що коли вештатиметесь по цьому місті…

— Годі. Зрозумів.

Еванс поволі встав і несподівано гучним голосом покликав:

— Ровольте!

З дверей їдальні негайно з'явився чоловік у темних окулярах.

— Проведеш пана Роллана до його машини. У нього спішні справи, і йому треба залишити нас.

— Пістолет… — нагадав я.

— Так. Поверни йому пістолет.

Ровольт покірно подав мені чорно-синій маузер.

— Проведи пана Роллана верандою. Й без інцидентів!

Еванс великодушно махнув на прощання рукою. Я відповів і пішов слідом за Ровольтом.

«Мерседес» темніє коло вілли. Заводжу мотор і вичікую, поки Ровольт пройде вперед і дасть розпорядження відчинити ворота. Потім швидко рушаю з місця, даю газ, вмикаю другу швидкість і вилітаю з воріт. Менше ніж на секунду в променях фар виникає темна постать Ровольта, який закляк біля воріт, і менше ніж на секунду я відчуваю в руках владний порив трохи повернути кермо й зім'яти людину крилом, але стримую себе й виїжджаю на лісову дорогу.

«Ти диви! З тебе вийде добрий християнин», — неначе чую голос Любо.

«Дурниці, — одказав я. — Наша професія не дозволяє робити що заманеться».

«Я не здивуюсь, коли ти підеш по церквах, брате мій», — знову чую десь у собі голос Любо.

«Дурниці! — повторив я. — Що таке якийсь Ровольт? Дрібне знаряддя організації. Як не він, так інший. Справа не в таких, як Ровольт».

«Тільки не виправдовуйся», — тихо промовив Любо, і я замовк, бо відчув, що справді виправдовуюсь і що ледве пересилив себе і не вчинив того, що сам уважав за справедливе. Професія.

Натис газ, щоб вивести себе з нервової лихоманки, й «мерседес» прудко помчав дорогою вздовж мовчазної рівнини, тією ж дорогою, якою так давно, а власне зовсім недавно, ми простували з Едіт, і вона стогнала, що не може більше йти, і кляла свої високі підбори.

Однак зараз мої думки зайняті не стільки Едіт, скільки Ван-Альтеном. Я дав йому змогу самому вибирати між порятунком і загибеллю. І він обрав загибель. Чому? Через муки сумління, що вчинив зраду? Але для таких людей, як Ваи-Альтен і навіть Еванс, ці поняття — порожній звук, хіба тільки коли йдеться про зраду їхніх власних інтересів. Ван-Альтен просто злякався. Або спробував — незважаючи на моє застереження — повести подвійну гру, щоб двічі заробити. Він учинив так, як Артуро Конті, й скінчив, як Артуро Конті. З тією різницею, що Ван-Альтена не вшанують навіть бучним посмертним репортажем.

Я дістався шосе, але не міг виїхати на полотно, бо саме в цей момент якийсь телепень на допотопній машині здавав назад, щоб розвернутися, й перекрив мені шлях. Я зупинивсь і вже зібрався висунутись у вікно, аби сказати цьому нездарі все, що я про нього думаю, як перед моїм носом блиснув пістолет і над вухом почувся ніжний жіночий голос:

— Заглуши мотор, любий!

Біля «мерседеса» стояла моя вірна секретарка Едіт, і пістолет у її руці зовсім не видавався іграшкою.

— Оце так сюрприз! — проказав я. — І які зміни! Адже цим самим чарівним шляхом…

— Так, але спогади — потім, — обірвала Едіт.

З машини виліз худий чоловік, і це, звісно, був сивий, який також вимахував пістолетом. Він, не питаючи дозволу, всівся на заднє сидіння «мерседеса», вперши зброю мені в спину, поки Едіт улаштовувалася попереду.

— Поїхали! — наказала секретарка.

— Куди? — запитав я, не завдаючи собі клопоту виконати розпорядження.

— У Роттердам. І швидко!

— Це виключено.

— Слухай, любий! Я одразу розтрощила б тобі голову, коли б не деякі спогади, але все-таки раджу тобі особливо не розраховувати на мої почуття.

— Йдеться не про почуття, а про здоровий глузд. Маю невідкладні справи в Амстердамі й мушу завершити їх ще цього вечора, бо завтра це місто стане для мене забороненим.

— Невже? Чому ж?

— Бо лише півгодини тому мене з громом і тріскотом викинули з вілли Еванса, врочисто попередивши, що коли ще раз… І таке інше, можеш і сама домислити.

— А причина?

— Безглузді підозріння. Ці типи, як знаєш, страшенно помисливі. Стільки старався для них і все-таки…

— Ти й переді мною викаблучувався, та не вийшло, — зауважила Едіт.

— Знаю, й ти з того самого роду. Дозволь мені тільки відвести машину трохи далі. Не виключено, що люди Еванса з'являться тут будь-якої миті.

— Їдь у Роттердам!

— Едіт, перестань вимахувати пістолетом і дратувати мене своєю впертістю, — змінив я тон. — Зараз Амстердам важливий для мене так само, як і для тебе.

Едіт блимнула назад, де сивий мовчун підпирав мене своїм калібром, і у відповідь я почув тихий голос із досить твердим акцентом:

— Хай їде до Амстердама.

Заводжу мотор, виїжджаю на шосе і рушаю з поміркованою швидкістю тридцять кілометрів на годину.

— Руку з кишені! — гримнула секретарка.

— Сигарети.

— Я подам тобі.

Вона безцеремонно вийняла з моєї кишені пачку «Кента» й так само безцеремонно тицьнула мені в рот напівзібгану сигарету, клацнувши по тому запальничкою.

— Що-небудь іще?

— Дякую

— Може, трохи джазової музики?

— Як на головний біль, мені й тебе вистачить.

— Тоді декламацію?

Едіт знову блимнула назад, і в машині несподівано для мене залунав мій власний голос:

«Допоможіть мені, щоб швидше скінчити». І голос Ван-Альтена:

«Невже ви збираєтесь усе фотографувати?» І так далі, аж до нашого торгування.

— Тобі ясно, про що йдеться? — промовила Едіт. даючи знак мовчунові зупинити магнітофон.

— Про долари і чеки, якщо вірити вухам.

— Ні, про фотографування досьє. Нам потрібні знімки. Потім ти вільний.

— І навіщо вам знадобилися знімки?

— А так, для сімейного альбому.

— Куди ж ти заховала магнітофон?

— Зашила в підкладку твого пальта, любий.

— Тому твій приятель чатував на мене внизу.

— Авжеж. Однак не треба вдаватись у подробиці. Ти чув: знімки!

— Та послухай, Едіт, ці знімки не мають для вас ніякої вартості.

— То вже ми оцінимо.

— Ці знімки мають одне-єдине призначення: їх треба передати Геленові.

— Ти починаєш ставати відвертим. Тільки ми не бажаємо, щоб їх передали Геленові. Ясно?

— Але зрозумій, люба, це умова гри, щоб знімки потрапили до Гелена.

— Кожен грає відповідно до своїх інтересів…

— Однак у цьому випадкові наші інтереси, твої й мої, збігаються.

— У мене не склалося такої думки.

— Бо ти не знаєш того, що знаю я, дорога Доріс Гольт.

Швидкий погляд за моє плече. Тоді голос Едіт.

— Що ти сказав?

— Тільки те, що ти чула, дорога Доріс Гольт з братньої розвідки НДР.

Черговий погляд. Пауза, яку порушив уже я:

— Вам треба було дістати відомості про мене, і, може, навіть ви їх одержали, але не поцікавилися ними. Я з болгарського Центру. Отже, давай облишимо ці взаємні кпини.

— Тоді навіщо передавати знімки Гелену?

— Бо досьє фальшиві. Розумієш — геть фальшиві. Нам ці досьє не потрібні. Нам потрібні справжні.

_______

Ллє дощ, і вітер жбурляє його мені в спину, неначе поливає з відра, тож поки я поминув відстань од темної вулички, де поставив машину, до наріжного будинку з кафе, змок до рубця.

Минула північ. І навколо ні душі. Входжу непомітно з маленьким пакунком у неосвітлений під'їзд і помацки знаходжу поштову скриньку Пітера Гроота. Ще зранку я домовився з Пітером, щоб він залишив тут ключ, аби я міг, подалі від очей Едіт, скористатись увечері його майстернею для делікатної зустрічі, й ключ справді лежить в умовленому місці, і я нечутно піднімаюся сходами в темряву, аж поки не опиняюсь на горішньому поверсі.

Задумана операція, хоч і мала здійснюватися на. певній висоті над рівнем моря, аж ніяк не нагадувала довільну гірську прогулянку під лагідними променями травневого сонця, а той клятий дощ тільки ускладнював справу, хоча й був не без користі.

Розгортаю пакунок під тьмяним світлом, що падає з вікна, дістаю тонку шворку й обв'язуюсь одним кінцем. На другий кінець почеплено широкий гак, старанно обмотаний ганчір'ям, щоб не грюкав. Потім розтикаю по кишенях потрібний інструмент, ставлю стілець на стіл, вибираюся на цю архітектурну споруду й горішнім вікном вилізаю на дах.

Злива була така, що я поквапився опустити раму, аби не перетворити майстерню Пітера на акваріум. Я опинився між двома стрімкими дахами, що притулились один до одного. Мушу подолати шість таких дахів, поки дістануся четвертого поверху будинку, який височить у кінці кварталу. Закидаю гак на гребінь сусіднього даху і, звісно, не влучаю. «Пусте. Вся ніч моя, і взагалі я власник негоди», — кажу сам собі й повторюю операцію. Ще дві-три вправи — і мети досягнуто. Починаю вибирати шворку і крок за кроком видираюся на слизьку покрівлю. Дах не тільки слизький, але й страшенно крутий, і в цю мить видається мені ще стрімкішим, бо вітер і дощ неначе змовилися скинути мене додолу, на набережну.

Діставшись гребеня й подолавши спокусу відсапатись, починаю спуск на протилежний схил. Спуск виявився ще неприємніший за підйом, бо доводилося повзти спиною вперед, Ніч темна, мов могила, тільки без інших її переваг, таких, як тиша і відносна сухість. Поступово я все-таки призвичаївся до темряви настільки, що розрізняв черепицю під ногами. Коли спустився, коліна й руки мені тремтіли від напруження.

Ненадовго сперся на черепиці, щоб трохи відпочили м'язи. Задля більшої свободи рухів я лишив плащ у майстерні, отже, змок до рубця, і дощ уже не справляв на мене ніякого враження. Замахуюся і спритно кидаю гак на наступний гребінь. Зайве доводити, що й цього разу не поцілив. «Нема нічого ліпшого за негоду для вправ такого роду», — бурмочу я і знову закидаю гак. Почався штурм другого даху.

Минуло не менше години, поки, з обідраними шворкою руками, насилу тримаючись на ногах, я добрався до останнього будинку. Його покрівля була значно вищою, отже, тут мій альпінізм забрав набагато більше часу. Нарешті мені вдалося підповзти до горищного віконця. Воно затулене залізною віконницею, над якою для певності змонтовані грати. Припускаю, що самий тільки дотик до цієї конструкції за нормальних умов зчинив би пекельний дзвін в усьому будинку. Але умови не зовсім звичні, бо по обіді мені вдалося своєчасно заблокувати перемикач апаратури під столом Дори Босх.

Коли зайнявся віконцем, використовуючи скромний підручний інструмент, я вперше не на жарт зрозумів, що таки нема нічого ліпшого за негоду. Не знаю, коли було споруджено цей бліндаж, але хронічні амстердамські дощі так сточили завіси, що я без особливих труднощів одігнув їх.

На горищі панує морок. Зачиняю знову віконницю й свічу ліхтар. Приміщення тоне в поросі й кіптяві і таке низьке, що й не випростаєшся. Ляда до нижнього поверху зовсім не забита, як твердив Ван-Альтен, а тільки взята на засув. Щоб не впала, коли підніматиму її, і щоб потім було зручніш опускати, я пригвинчую із зовнішнього боку заздалегідь приготовлену клямку і лише після того повільно й уважно піднімаю. Швидкий промінь ліхтаря засвідчив, що під моїми ногами коридорчик без вікон. Прив'язую шворку й обережно спускаюся в коридорчик. Двоє дверей. Ті, що в туалет, мене не цікавлять. Другі замкнені, але інструменти вигадано саме задля таких випадків. Не було потреби навіть виштовхувати ключ, уставлений зсередини, бо я відчинив двері за допомогою того самого ключа, затиснувши його відповідним пристроєм.

Ось і секретна кімната — яскраво освітлена і порожня, із сейфом, що темніє вглибині. Мої руки для більшої елегантності вбрані в тонкі рукавички… Вступають у дію ключі. Добувши їх — не будемо згадувати, за яку ціну, — Фурман-син довів, що в галузі приватного розшуку не поступається перед Фурманом-батьком. Він спромігся не тільки розшукати фірму, в якої було куплено сейф, але й знайти дублікати ключа. Не маю сумніву, що старий розкопав би й шифрову комбінацію, коли б вона не зберігалася в самого власника фірми. Але тепер комбінація мені відома, і я починаю терпляче її набирати: три порожніх інтервали — М — два порожніх інтервали — О — один інтервал і таке інше, аж поки тихе, але виразне клацання не посвідчило, що неприступний сейф, герметично замкнений сейф «Зодіаку», готовий відчинитися.

Виймаю досьє — справжні — і починаю роботу. Відомості про агентів розміщені під двома індексами. Одна мережа постійної дії, друга глибоко законспірована, що має вступити в дію за виняткових обставин, на випадок війни. Широкі, довгими роками плетені мережі, що розкинули свої чарунки по всьому нашому табору. Ось чому сейф «Зодіаку» виявився таким неприступним. Ось чому один безневинний візит сюди потребував такого вичікування.

Коли я покінчив з фотографуванням, минула третя година ночі, а тепер на мене чекало безліч справ. Треба знищити всі видимі й невидимі сліди, поставити на місце люки й віконниці й дахами податись у зворотну путь, не кажучи вже про те, що ще вдосвіта негативи мають бути в надійному місці.

Останнє, що я запам'ятав, розбитий утомою й безсонням, — це те, як я витирав ганчіркою воду, яка набігла в майстерню Пітера, і як трохи пізніше пораненими руками, але з незрадливим нюхом намацав у стінній шафі пляшку віскі.

Все це сталося тієї дощової ночі, коли я відвідав Ван-Альтена на його баржі.

________

Ніч — сьогоднішня — вже наближалася до світання, коли ми з Едіт нарешті всілися в «мерседес» і рушили до Айнгофена. Сивий незнайомець зник. Цей чоловік увесь час був такий мовчазний і примарний, що я ладен був визнати його за витвір уяви, коли б ще й досі не відчував своєю спиною притиск його пістолета.

Шосе освітлене жовтим флуоресцентом, і в тому жовтому світлі й у неясних обрисах будинків передмістя було щось сумне, особливо коли дивишся на зламі безсонної ночі. Негативи, адресовані Бауеру, годину тому передано відповідному зв'язковому. Нема чого більше ждати в цьому місті, якщо не кулі в спину.

— Коли подумаю, що якби ми летіли літаком, вже до обіду були б удома… — зітхнула Едіт.

— Нічого про це думати й ятритися. Взагалі переконай себе, що найкоротший шлях — не найшвидший. З літаками невигідно мати справу, бо завжди безліч формальностей, а головне — доводиться записувати прізвища.

— Але ця довга подорож поїздом…

— Довго їхати, зате ж довго й спати. Жах як хочеться поспати.

В Айнгофені ми з Едіт сядемо в поїзд. Двоє невідомих мандрівників на невідомій станції, які сідають кожен у свій поїзд і розминаються в різних напрямках. Анонімно і нудно, але дуже практично. Бо як обачливо не будував я комбінацію, але з моменту, коли негативів у мене не стало, я не маю ніякого надійного захисту. Еванс одпустив мене між іншим і заради того, щоб я міг передати негативи. Це виправдовувало його перед колегами. Після того як ворог так чи інакше проник у «Зодіак», єдиною захисною дією було спрямувати його невірним слідом фальшивих досьє.

— Еванс навряд чи сподівається, що негативи потраплять до Гелена, — зауважила Едіт.

У тривалому зв'язку з певною людиною те й погано, що з плином часу вона починає читати твої думки. Таким, як ми, слід уникати тривалих зв'язків.

— Авжеж ні, — відказую. — Якби йшлося про Гелена, шеф навряд чи марнував би час на таке ретельне фабрикування фальшивих досьє. Тому закладаюся, що ці досьє фальшиві лише частково. В них фігурують справжні особи, яких американці, певно, обробляли, але безуспішно, і яких тепер візьмуть під нагляд, тоді як справжні агенти спокійно робитимуть своє діло.

Ми виїжджаємо з передмістя, і темрява навколо нас несподівано гусне, ніби ніч не кінчається, а допіру почалась. Флуоресцентні ліхтарі зникли. Енергійніше натискую газ, і «мерседес» летить світлою смугою, прокладеною фарами.

— Отже, Еванс має бути задоволений, — проказала Едіт.

— Цією історією задоволені всі. Еванс радий, що врятував свою честь і статки, американці — що підсунули відомості, які принесуть нам тільки клопіт і розчарування. Бауер — що дістав секретний архів і викрив таємницю, яка бентежила його. А найдавніше, що навіть ми з тобою повинні бути задоволені. Така каша, з якої всі б виплуталися, річ досить рідкісна в наші дні…

— Щодо мене, не бачу особливих підстав радіти.

— Облиш! Ти чудово знаєш свої заслуги в деяких вузлових моментах, тож давай заощадимо компліменти. Ненавиджу той час коли надходить черга ділити заслуги…

— Не про заслуги мова, — обірвала мене Едіт. — Не можу пробачити, що стільки часу дозволяла тобі водити мене за ніс.

— Даремні докори. Задоволення було взаємне.

На обрії, далеко перед нами, показалася світла смужка.

— Буде гарний день, — зауважив я, щоб змінити тему.

— Напевно. Мені здається, що, як поїдемо звідси, дощі припиняться.

— Сумніваюсь. Погода в цій країні така примхлива, що навіть наша відсутність навряд чи вплине на неї.

— Просто мрію про сонце… Справжнє тепле сонце і синє небо…

— Забуваєш пісню…

— О пісня… Чи ти не хотів коли-небудь потрапити в світле місто, в спокійне літнє місто й вештатися вулицями, але не вдавати, що вештаєшся, а справді гуляти, безтурботно й вільно, не думаючи про мікрофони, й підозріливі очі, й можливі засідки…

— Ні. Такі дурниці ніколи не спадали мені на думку.

— Значить, тебе покалічила твоя професія.

— Можливо. Але в такому покаліченому світі це не дуже впадає в вічі.

— Ти просто одвик вільно ходити й вільно говорити, так одвик, що вже не відчуваєш потреби в цьому.

— Помиляєшся. Я завжди говорю зовсім вільно, тільки подумки. Розмовляю зі своїми шефами, сперечаюся сам із собою і базікаю з мертвими друзями.

Вона хотіла щось сказати, але змовчала. Я також мовчу. Навіщо говорити, коли ми нічого не кажемо, тобто нічого того, що, певно, сказали б, якби не звикли затамовувати свої особисті почуття. Дивно, але поки ми брехали одне одному, ми, може, були певною мірою навіть щиріші, бо щирість вважалась елементом гри. А зараз поміж нас виникла зненацька якась прихована ніяковість, якась форма стриманої поведінки, противна й порожня, як і всяка штучна поза.

Високо над нами небо поволі світлішало, безхмарне й густо-синє, подібне до синьої делфтської порцеляни. День справді буде гарний. Та що з того.

Вже на світанні «мерседес» в'їхав у порожні вулиці Айнгофена. Залишаємо машину десь за рогом. Судилося їй осиротіти. Однак, на відміну од людей, машини недовго лишаються сиротами. Відчиняю дверцята перед своєю супутницею, беру дві маленькі валізи, й ми входимо у вокзал. Поїзд Едіт вирушає за годину. Мій — трохи пізніше. Вокзал являє собою сталевий ангар, у якому дмуть страшенні протяги, й, купивши квитки, ми йдемо в буфет зігрітися й поснідати. Час збігає повільно, і ми намагаємось згаяти його, повторивши замовлення й базікаючи про незначущі речі, про ті нудні дурниці, які можна почути лише на вокзалах.

Нарешті прибуває поїзд Едіт. Я влаштовую її у вільному купе і не знаю, що робити ще цілих десять хвилин у цьому порожньому купе. Але Едіт рятує мене, зійшовши зі мною на перон. Я закурюю і подаю пачку жінці, однак вона каже: «Ні, не хочеться», — і я ховаю пачку. І ми знову мовчимо, і я переступаю з ноги на ногу, бо мені холодно, та й нічого більше робити. І Едіт раптом каже:

— Як тільки подумаю, що ми вже ніколи не побачимось, Морісе…

Вона і далі зве мене Моріс, а я її — Едіт, хоча й знаємо, що ці імена вигадані; бо призвичаїлися до цих імен і призвичаїлися жити життям вигаданих людей, і, зрештою, що вигадане, а що — ні, це кінець кінцем така заплутана справа.

— Не побачимося? Чому ж не побачимося? Ніде це не написано.

Вона не відповіла, бо думала про інше чи не хотіла сперечатися з такою колодою, як я.

— Ти пам'ятаєш отой вечір… коли довів мене до сліз ялинкою?

Видушую з себе щось ствердне.

— А той, інший вечір, коли ми їхали на велосипеді?

— Звичайно.

— А той, ще раніше, коли ти поцілував мене біля мосту під дощем?

— Так. Жахливий був дощ.

— Ти неможливий.

— Не я, а вся наша історія. Неможлива історія. Вважай її вигаданою. Так буде краще.

— Але вона не вигадана. І я не хочу, щоб вона була вигадана.

— Що хочеш ти і що хочу я…

Звідкись від локомотива просюрчав свисток. Едіт ступила два кроки до вагона, не відриваючи від мене очей. Вона була зовсім засмучена, і я здивувався, що тільки тепер це помітив.

«Не стій, наче стовп, — сказав я собі, — чи не бачиш, вона зовсім засмучена». — «Ну то й що, як засмучена, я теж, може, зовсім смутний, мене сюди послано не на те, щоб я лив сльози, й уся ця історія справді зовсім пропаща справа, і найліпше замружитися, як у зубного лікаря, поки промайнуть найболючіші десять секунд».

Так найліпше. І все-таки хочу востаннє попрощатися, моя дівчинко, але, щоб зробити це, треба ступити два кроки вперед і навіть узяти Едіт за плече, бо такі речі, як прощання, моя дівчинко, не повинні бути надбанням громади. Й ось ми несподівано обіймаємося, спершу майже пристойно, а потім раптом зовсім нерозсудливо, і я встромляю пальці в пишне каштанове волосся і відчуваю на обличчі пестощі любих вуст, і обійми наші стають гарячковіші й гарячковіші, не обійми, а лихоманка якогось розпачу, і ми несподівано подуріли до рівня нормальних людей, і я цілую її так, як того вечора біля мосту, хоча кажуть, що гарне й не повторюється, а поїзд уже повзе рейками, й Едіт пропускає свій вагон, і ледве встигає в сусідній, і все ще стоїть на східцях і дивиться на мене, і я також стою й дивлюсь услід поїзду запаленими від безсоння й вітру очима. Й стою ще довго по тому, як поїзд зник, і бездумно вдивляюся в порожнечу, й чекаю бозна-чого — невідомий мандрівник на невідомій станції, в цій чужій дощовій країні.

Богомил Райнов

ВЕЛИКА НУДЬГА

Перекладено за виданням: Богомил Райнов. Голямата скука. — София, Български писател, 1971.

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Після вуличної метушні й серпневої спеки ці довгі коридори з шеренгами щільно зачинених дверей і високими сумними вікнами у затінений внутрішній двір здавалися дивно глухими і темними. Такими от безконечними й порожніми коридорами людина бродить звичайно в кошмарних сновидіннях, але я, навпаки, мав відчуття, що саме зараз прокидаюсь, що нарешті приходжу до тями після усієї нереальності минулих днів — білих пляжів, синього моря, барвистих купальних костюмів на жіночих тілах.

Може, це й дурниця, але коли тобі випало майже постійно бути на затіненому боці вулиці, якою протікає наше життя, надходить час, коли все, що мерехтить на протилежному, сонячному, тротуарі, починає видітися тобі нереальним і нестійким, наче марево. І коли ти випадково опиняєшся на тому, світлому, боці, здається, що все несподівано переплуталось, що все негаразд, що ти спиш або сходиш з рейок.

Тому цей коридор з його холодною й строгою порожнечею повертає мені заспокійливе відчуття реальності. Все на своїх місцях і найперше — Центр, і я також на своєму місці — на затіненому боці життя — і коли ще не повністю протверезився від золота й блакиті узбережжя, незабаром мені піднесуть для прочумання чашку міцної кави, хоча в даному випадкові я волів би обійтися без кави.

Восьма кімната. Стукаю і входжу. Секретарка дарує мені службову посмішку і йде доповідати. Повернувшись, киває на кабінет. На мене чекають.

— А, Боєв! — тоном приємної несподіванки вигукує генерал, наче наша зустріч тут зовсім випадкова. — Як відпочивалося?

— У стислі строки, — повідомив я, тиснучи простягнуту руку.

Те, що відпочинок минув у стислі строки, шеф прекрасно знав, бо саме він спішно викликав мене до Софії. «Я й стільки не відпочивав», — нудно зауважив би інший на його місці, але мій начальник не схильний до таких сентенцій. Він підвівся, обійшов величезний стіл, і ми всілися у темно-зелені крісла під сінню темно-зеленого канцелярського фікуса. Невдовзі увійшла секретарка з кавою. Раз принесено каву, значить, розмова передбачалась ґрунтовна і з наслідками. Під таку каву мені завжди випадала мандрівка.

Генерал відкрив і підсунув до мене велику парадну коробку з експортними сигаретами, але я надавав перевагу своїм. Шеф курив вряди-годи, і ця велика коробка, коли не зраджує пам'ять, порохнявіє тут років зо два. Начальник закурив одну з пересохлих сигарет, трохи скривившись, випустив дим і ковтнув кави. Так ми сидимо декілька хвилин, кожен зайнятий своєю чашкою й думками, аж поки генерал несподівано запитує:

— Що тобі відомо про соціологію?

— Не набагато більше, ніж про ветеринарну медицину.

— Але ж ти вивчав історичний матеріалізм…

— Вивчав, — пробурмотів я непевно.

— В такому разі тобі доведеться освіжити свої знання. І поповнити їх. Матимеш на це два дні.

— Аж два дні? — запитав я, подумавши, що шеф явно недооцінює соціологію, водночас переоцінюючи мене.

— Власне, матимеш чотири, бо їхатимеш поїздом. Перед від'їздом одержиш тут необхідну літературу. І не роби такої трагічної фізіономії. Тобі підібрано найсуттєвіше, отож перевтомлюватися від читання не доведеться. А тепер перейдемо до завдання…

Генерал заговорив своїм рівним голосом. Недопалена сигарета згасла, забута на попільниці. Каву випито. Маленький сеанс канцелярської гостинності закінчився. Настав час для серйозних справ.

У спокійному сухому голосі шефа було щось відсвіжуюче, немов холодок у напівтемних коридорах. У цих ясних лаконічних фразах хаос подій, нещасних випадків і конфліктів набував безсторонньої форми математичної задачі: дані початкової ситуації, дальші зміни, відомі й невідомі величини, з якими мусять узгоджуватися мої дії, засоби і мета операції.

Час від часу генерал замовкає і зводить на мене сині очі, наче я друкарка, якій він диктує, а він робить паузу, щоб я достукав останні слова. Власне, хоча переді мною і не було машинки, справа стояла саме так, оскільки я мусив добре записати у своїй пам'яті кожну подробицю і кожне слово. Тому шеф періодично давав мені маленьку паузу, спокійно дивлячись на мене своїми синіми очима. Він мав світлі й чисті очі, просто непристойно сині для генерала, і він, певно, усвідомлював це, бо звичайно дивився трохи примружено, не розкриваючи широко повік.

Начальник уживав якнайменше слів, повідомляючи наявні дані, й уникав будь-яких пояснень. Він знав, що висновки зроблю я сам і що зайве обтяжувати мене вказівками. Перш ніж стати генералом і опинитися у цьому кабінеті, шеф сам здійснив не одну операцію. А той, хто пройшов вогонь і воду, прекрасно розуміє, що для деяких завдань докладний попередній план виявляється на практиці зовсім непридатним.

— Оце й усе, — промовив генерал через годину, аби нагадати, що і я маю слово.

Я не мав сумніву, що це справді все, і що, отже, дальші розмови зайві, але все-таки поставив декілька запитань, на які одержав очікувані відповіді: «Про це ми не маємо даних», «Перевіриш на місці», «Ні, це нам невідомо».

Цим вичерпалась моя участь у дії, коли не рахувати, що я встиг добряче начадіти в кабінеті. Шеф дочекався, поки я погасив останню сигарету, вже п'яту, і підвівся:

— Може, й не слід посилати саме тебе, але Станков за кордоном, а Борислав від'їжджає в інших справах.

Зауваження дещо незвичне для стилю генерала, але в цей момент я не мав часу дешифрувати його, бо він вже простягнув мені руку і вперше трохи ширше відкрив свої сині очі.

— Бажаю тобі успіху, Боєв!

У приймальні наштовхуюсь на щойно згаданого Борислава.

— Ну, що? Їдеш? — запитав він, повернувшись спиною до вікна, перед яким, певно, досить довго пронудьгував.

— А ти? — й собі запитав я, щоб він не задавав зайвих запитань.

Секретарка підвелася й зайшла до генералового кабінету.

— Отже, не дивно буде, якщо зустрінемось у широкому світі, — докинув Борислав, зрозумівши натяк.

— Якщо й зустрінемося, не зможемо разом і чарку вихилити. Як у біблії: «свій своя не познаша».

Борислав намірився щось відповісти, але мені бракувало часу на балачки, тому я лише махнув на прощання рукою і вийшов. Завернув до відповідної служби, щоб узяти підготовлені для мене матеріали, і подався у зворотну путь довгим прохолодним коридором. Цю зворотну путь сотні людей на день минають з полегшенням чи нетерпінням, бо вона веде їх до спокійного житла, до дітей і особистого світу. Але зі мною справи, звичайно, стоять інакше, і цей коридор завжди виводить мене значно далі — до невідомих міст, до незнайомих людей і до незвичайних ситуацій. І завжди, коли спускаюся сходами й киваю міліціонерові при вході, який козиряє мені, в голові виникає ідіотська думка, що я, може, востаннє проходжу в ці двері, що вже, не відаючи того, став на шлях, з якого немає вороття.

________

Я прокинувся серед соснових лісів. Якийсь час навіть здавалося, що мені перервали відпочинок біля моря тільки для того, щоб відправити в гори. Точно за рекомендаціями лікарів, які люблять давати добрі поради, бо це їм нічого не коштує: «Відпочинете 20 днів на морі, а потім поїдете в гори».

Поступово розвиднілося, і я збагнув, що перебуваю не в Рільському монастирі. Поїзд з мірним цоканням спинається гірським схилом, і повз вікно спального купе пролітають соснові ліси Словенії. Хоч я й не на курорті, приємно прокинутись отак удосвіта й дивитися, як навколо тебе на стінах вагона зникають і знову з'являються рухливі зеленаві тіні лісу й жовті сяючі трикутники сонця.

Нашвидку випиваю чашку прохололої кави з термоса і закурюю сигарету, а потім берусь голитися. Гоління взагалі досить марудна справа, але коли ти займаєшся нею у хиткому вагоні, крім терпіння, вона вимагає ще й певної акробатичної вправності. На щастя, події того ранку розвивалися на мою користь. Ледве я встиг намилитися, як поїзд зупинився. Порожній перон і напис «Постойна» — це кордон. Поки я методично продовжував операцію по розмальовуванню власної фізіономії, у двері гучно постукали, і, перш чіж я сказав «зайдіть», їх різко відчинили з тією безцеремонністю, з якою діють прикордонники всіх континентів.

Офіцер узяв мій паспорт, прочитав слова «Михаїл Коєв — науковий працівник», підозріло подивився на мене, немов перевіряючи, чи насправді я той самий науковий працівник. Звісно, я не Михаїл Коєв, якщо такий існує взагалі, але це важко встановити, кинувши один-єдиний погляд на моє намилене обличчя. Тому офіцер вдовольнився різким ударом штемпеля і повернув мені паспорт з якимсь невиразним гарканням, що мало, певно, означати люб'язне вітання.

На «Постойні» довелося постояти довгенько. Я встиг не тільки вмитися й одягтися, але й знову поринути у перервані пізно вночі заняття наукою про суспільство. В нашому Центрі справді постаралися забезпечити мене найнеобхіднішим мінімумом літератури, отже, менінгіт мені анітрохи не загрожував. Один зошит віддрукованих на гектографі записок з історії соціологічних вчень, другий — щоб відсвіжити мої знання з історичного матеріалізму, і російська книжка про сучасну буржуазну соціологію — цим вичерпувалася моя пересувна бібліотека. До того ж виявилося, що ці книжки містять певні елементарні знання, відомі кожному, хоча не кожен підозрює, що саме вони становлять засади соціології.

Я вже встиг уважно прочитати й завантажити мозок найважливішими відомостями. Дещо складніше було з буржуазними вченнями через їхню численність і велику кількість імен. Так що сьогоднішній день за планом присвячувався повторенню усіх тих біологічних, неомальтузіанських, геополітичних, емпіричних, психологічних, семантичних, структуралістських і ще бозна-яких вчень.

Якою довгою не була зупинка у «Постойні», її, проте, не вистачило для того, щоб у моїй голові переварилися усі течії й мудреці. Поїзд повільно рушив місцевістю, майже позбавленою рослинності, щоб трохи згодом зупинитися на італійській прикордонній станції. Знову — несподівано розчахнуті двері, мовчазне прочитування імені Михаїл Коєв, пильний погляд, штемпель, «грація, синьйоре» і додаткова порція важкоперетравлюваних буржуазних теорій.

Нарешті поїзд помчав повним ходом, застукотів колесами, стрімко долаючи широкі повороти. Рухаємось залитим сонцем кам'янистим плато, й оскільки насип високий, а поїзд дедалі набирає швидкість, здається, що ми низько летимо над ним. Немає сосон, немає вологих гірських луків, немає лісової зелені і прохолодного синього затінку. Краєвид навколо сліпучо-білий і пустельний, немов місячний пейзаж, — рівнини потрощеного каміння, скелясті узвишшя, скелясті западини, скелясто-сіре, обезбарвлене спекою небо.

Це мій краєвид. У звивинах кам'янистого плато ледь-ледь видніються масиви бетонних бункерів, над урвищами чатують сліпі чорні очі пофарбованих у захисний колір казематів, вдалині блищать спрямовані в небо металеві вуха радарів. Це мій пейзаж, пустельний і тривожний, зашморгнутий тишею й мовчанням, напруженою тишею чатування й очікування, яке менше ніж за секунду може розірватися оглушливим вибухом війни. Мій пейзаж — відбиток життя з його темного боку, хоча це місячне кам'янисте плато сліпить очі своїм мертвим білим світлом.

Я знову заглибився в сухі рядки книжки, яка підстрибує в моїх руках. А коли за півгодини глянув у вікно, там уже привабливо синіло царство красивої мрії, як сказав би Шіллер. Поїзд нісся краєм глибокої прірви, і дно прірви було застелене блакиттю Адріатичного моря, а схили потопали в зелені, й між зеленню лісів і блакиттю моря пістрявіла смужка пляжів з барвистими цятками човнів, парасольок і купальників. От і знову курорт. Знову, хоч і здалеку, сонячний бік вулиці. А он удалині і її жителі — вони безжурно фліртують, хизуються своїми солом'яними капелюхами, смокчуть лимонад через соломинку. Вони навіть не усвідомлюють, наскільки крихкий оцей їхній блакитний і сонячний світ і як близько отой інший світ серед гір — з бункерами, бетонними фортецями й напружено чатуючими щупальцями радарів і зенітних батарей. Втім, з точки зору чистої гігієни оце незнання, можливо, найкращий засіб збереження нервів. Якщо, звісно, є кому клопотатися про збереження усього іншого.

Зупинка в Трієсті дозволила мені підбадьоритися ще однією чашкою кави, значно міцнішої, ніж у моєму термосі, а головне, значно свіжішої. У вокзальному буфеті й по перонах повно курортників, хлопців у строкатих сорочках і дівчат в міні-спідничках, підстаркуватих атлетів у шортах і підтоптаних красунь, щедрі декольте яких оголювали перестиглу плоть. Я походив декілька хвилин, щоб розім'ятися у відповідності з порадами йогів й подумки втішитися тією повною анонімністю, про яку люди мого фаху завжди мріють, але якої так важко досягти. Потім повернувся до купе, бо чекала робота.

Поїзд рушив, щойно я потонув у теоріях Дарендорфа й Ліпсета. Не знаю, чи це теорії такі стомливі, чи спека наростала надто швидко, але вже перед Портогруаро моя старанність почала загрозливо випаровуватися. Відкладаю книжку й піднімаю натомлені очі до вікна. Повз нього пролітають сади й левади, огороджені зеленими стінами дерев, рожеві й зелені будівлі, схожі на вигорілі під сонцем квіти, величезні написи над шосе, які вихваляють виняткові якості морозива «Мотта» і води «Рекоаро». Все це не дуже цікаве і досить знайоме. Адже я не раз їздив цією дорогою, не звертаючи особливої уваги на краєвид. Знайоме, як мені знайомі ще багато інших міст і місцевостей, про які туристи вам скажуть, що тут є такі-от музеї і такі пам'ятники, що в цьому ресторані надзвичайно смачно готують, а в тому вар'єте йде напрочуд цікава програма, тоді як у мене ті ж самі топографічні пункти викликають спогади тільки про пережиту небезпеку при виконанні деяких завдань. Звичайно, ризикованих. І, як правило, складних.

Наскільки теперішнє завдання ризиковане, доведеться встановити на місці. Що ж до труднощів, їх можна передбачити вже тепер. Деякі з них уже відомі. І вони виходять з самих умов задачі, надто неповних, щоб забезпечити її розв'язання. Якщо запропонувати подібну умову будь-якому математику або обчислювальній машині, обоє відмовляться від роботи. Але я не математик і не електронний прилад і тому мушу діяти, виходячи з наявних куцих даних. А вони такі.

Димитр Тодоров, 45-ти років, одружений. Заступник директора нашого торговельного об'єднання. Часто виїздив на Захід для різних торгових операцій. Бездоганний у роботі. Вряди-годи використовувався для дрібних послуг і нашими органами. Під час останньої поїздки до Мюнхена Тодоров зустрівся з Іваном Соколовим, колишнім своїм співучнем, а пізніше видною постаттю ворожої еміграції у ФРН. Соколов запропонував Тодорову за сто тисяч доларів готівкою важливі відомості про наступні підривні акції емігрантського центру. Тодоров відповів, що такі операції виходять за межі його фаху, але пообіцяв після повернення додому повідомити про це кого слід. Потім вони домовились про встановлення повторного зв'язку і розійшлися.

Інформація, одержана від Тодорова після його повернення до Софії, не містила нічого важливішого, ніж ці дані, коли не рахувати деяких подробиць, які я добре запам'ятав.

«… Я вийшов з готелю, щоб повечеряти, і коли проходив повз «фольксваген», що стояв біля тротуару, хтось гукнув до мене: «Митко!» Здивовано зупинився і зніяковів, коли впізнав у людині за кермом Соколова, про якого знаю, що він один з шефів еміграції. Він мені сказав: «Не бійся, маю повідомити тобі дещо важливе», — і запросив до машини. Ми поїхали, але через кілька сотень метрів знову зупинилися в глухому провулку і тут відбулась уся розмова…

Весь час мені здавалось, що Соколов боїться за своє життя. Він двічі попереджав мене, щоб я не повідомляв про його пропозицію жодним іншим способом, тільки усно, повернувшись до Софії. Казав мені також, що коли пропозицію приймуть, передача відомостей і грошей повинна відбутися не у ФРН, а в якійсь іншій західній країні. Зажадав, щоб його повідомили про місце і час зустрічі листом нібито від його брата з Софії, адресованим у Мюнхен до запитання. У листі під будь-яким приводом треба згадати відповідне місто й число, яке, коли відняти від нього п'ять, означатиме дату зустрічі. Зустріч має відбутися у вокзальному буфеті о дев'ятій вечора.

… Соколов сказав, що відомості, які він пропонує, винятково важливі й охоплюють не тільки окремі підривні проекти, але й усю стратегію ворожої еміграції на великий період часу. «Якщо мої друзяки пронюхають, який товар я збираюсь продати вам, мені кінець», — двічі повторив Соколов. На питання, навіщо він у такому разі йде на ризик, він відповів, що тут для нього вже немає перспектив і що надумав змінити клімат…»

Далі йдуть деякі особисті міркування Тодорова з цього приводу, наприклад, про те, що в даному разі навряд чи йдеться про провокацію, бо пропозиція Соколова звучала щиро.

Другий елемент в умові задачі — Іван Соколов, 46-ти років, розлучений, громадянин ФРН, емігрував з Болгарії 1944 року при відступі німців. Дані, наявні в Центрі, стверджують, що до подій у Чехословаччині в серпні 1968 року Соколов був однією з головних постатей політичного керівництва ворожої еміграції. Однак під час тих подій його усунули від керівництва й перевели на другорядну посаду в емігрантському радіо. Приводом для цього послужила недостатня оперативність Соколова у ситуації, що склалась, але справжню причину слід шукати у груповій боротьбі за владу серед емігрантів.

Після необхідних додаткових перевірок Центр дійшов висновку: по-перше, Соколов, незадоволений пониженням чи боячися дальшого розвитку подій не на свою користь, справді вирішив залишити ФРН; по-друге, беручи до уваги широкі зв'язки Соколова, цілком імовірно, що він має важливі секретні дані, які вирішив продати, щоб забезпечити собі спокійне існування на новому місці; по-третє, Тодорову слід відновити контакт з Соколовим і викупити відомості.

Місцем операції було обрано Копенгаген. Данія зручна як для Соколова, бо межує з ФРН, так і для Тодорова, який мав виїхати туди для закупок товарів. Цей товар фігурує у списках матеріалів, які країни — члени НАТО не мають права ввозити у соціалістичний табір. Тому товар буде переправлено з Данії до Австрії, а вже звідти — до Болгарії. Завдаток заплатить сам Тодоров, на ім'я якого у Копенгаген переказано триста тисяч доларів. До трьохсот тисяч буде додано ще сто тисяч, і Тодоров здійснить обидві операції одночасно.

Звідси і далі умови задачі починають втрачати свою визначеність, якщо виключити те, що близько місяця тому Тодоров справді прибув до Копенгагена і що, за нашими відомостями, Соколов також певний час перебував там. Тодоров звернувся до нашого торгового представництва, щоб йому влаштували зустріч з відповідною фірмою. Чотириста тисяч доларів були зняті з рахунку, як показала перевірка у банку. Зустріч Тодорова і Соколова на вокзалі відбулася, за свідченням третьої особи, відрядженої на місце без відома Тодорова. А потім — темрява.

Темрява у тому розумінні, що єдині дві відомі величини перетворилися на невідомі: і Соколов, і Тодоров безслідно зникли десь у Копенгагені чи за його межами. Після завершення операції з датською фірмою наш торговець не звертався більше до представництва і не повертався до свого готелю. Не повернувся до готелю і Соколов, як-твердить особа, приставлена стежити за ним. Беззаперечні дані уриваються, поступаючись місцем суперечливим здогадам.

Найпростіше припущення: Тодоров просто втік з грошима, призначеними для Соколова. Але самий факт, що Тодорову переказано таку суму на особистий рахунок — річ, до якої вдаються тільки у виняткових випадках, — свідчить, що він не з категорії людей, здатних на зраду задля грошей.

Друга версія: Соколов заманив Тодорова у «безпечне місце», щоб передати йому відомості, а замість того ліквідував його. Коли зважити на його вдачу, емігрант здатен на такий вчинок, і думка, що перед ним друг дитинства, навряд чи зашкодила б йому натиснути на спусковий гачок. Але Соколов не дурень і не став би ризикувати, коли міг одержати гроші у звичайний спосіб. Версія стає імовірнішою в тому випадку, якби Соколов не мав обіцяних відомостей. Однак при докладнішому аналізі останній варіант видається малоймовірним. Якщо емігрант не мав справжніх відомостей, ніщо не заважало йому сфабрикувати фальшиві замість забруднити руки кров'ю.

Третя версія: емігранти пронюхали про намічену операцію і вирішили взяти у ній участь. Це припущення має більше варіантів, до того ж значно імовірніших: а) Соколова притиснули його колеги і примусили наготувати Тодорову пастку; б) Соколова і Тодорова вистежили й захопили в момент зустрічі, а потім вивезли невідомо куди. Це десь у Копенгагені або взагалі у Данії, але не виключено, попри труднощі подібної операції, що обох перекинули до ФРН; в) Соколова прибрали, а Тодорова піддали обробці, щоб видушити з нього відповідну інформацію; г) Соколов, видавши Тодорова, міг уціліти, а Тодорова ліквідували; д) ліквідувати могли обох.

Але навіть коли це все так, я мушу засвідчити настання смерті й підписати акт. Взагалі мушу взнати, що саме сталося, допомогти Тодорову, коли він ще в змозі прийняти будь-яку допомогу, і прибрати до рук відомості, якщо вони все ще в наявності. Всю роботу по розшуку мушу здійснити сам. Я не маю права ні за яких обставин вдаватися до нашої дипломатичної місії в Копенгагені, ні до працівників «Балкантуристу» або «Балкану»[1]. Це записано чорним по білому в умові задачі і для ясності підкреслено двома рисками.

Звичайно, коли зникає наш співгромадянин, який до того ж виїхав у службових справах, найпростіше офіційно звернутися до відповідного уряду. Просто, але марно. За нашими даними датські власті у цьому випадку були поза грою. Розслідування, до якого вони вдалися б, навряд чи дало б якісь наслідки, якщо вони й досі нічого не знають про це. В усякому разі важко припустити, що поліція Копенгагена візьме на себе клопіт сповіщати нас про хід і результати операції, яка становить собою натуральний обмін відомостей на долари і перебуває за межами офіційного торгового товарообміну. Отже, розслідування, що його по праву мала б вести поліція його королівської величності, в даному випадку має бути здійснене однією анонімною особою, яка навіть не є підданою датського короля.

Мої інструменти: маска і зв'язок з Центром. Маскою є моя приналежність до вченого сімейства соціологів. Відряджений на спеціалізацію за кордон, я скористаюся нагодою відвідати Міжнародний симпозіум з соціології, який відкривається у Копенгагені через два дні. Як приватна особа. Без жодного мандату на представництво від будь-якого нашого наукового інституту.

Зв'язок — щовівторка, о сьомій вечора, звичайний старомодний чоловік біля входу в парк «Тіволі». Звичайний, бо триматиме дорожню сумку з ініціалами авіакомпанії САС. Старомодний, бо його голову вінчатиме кашкет у сіру клітину. Пароль… як і кожен пароль. Напівопущену шторку вікна шарпає вітер. Гарячий, він ще більше посилює задуху в купе. Відкладаю книжку з буржуазними теоріями, бо усвідомлюю, що вже більш як півгодини читаю одну фразу і ніяк не можу її збагнути. Зелені барви краєвиду за вікном видаються посірілими й вигорілими від яскравого сонячного світла. Колеса пронизливо вищать по рейках, і поїзд мчить із швидкістю понад сто кілометрів на годину, неначе поспішає вирватися із спекотної панорами, але їй немає краю, тій розпеченій рівнині з пожухлими від спеки деревами, обезбарвленими садами і мертвими безлюдними будівлями.

Напівспущена шторка закриває найяскравішу частину краєвиду, ту, в якій розмістилося сонце, але й те, що залишилося погляду, достатньо сліпуче, щоб тобі заболіли очі. Тому втуплююсь просто себе у теплі сутінки купе й вивчаю почеплений на стіну рекламний фотознімок Альп. Альпи, як відомо, захоплююче видовисько, але після того, як ти спостерігав його досить довго на фото, вони втрачають свою чарівність. І все-таки я далі вдивляюсь у засніжений масив Юнгфрау, у Матергорн або в щось подібне, бо воно діє на мене прохолоджуюче і тому, що зараз мій розум зайнятий не стільки феноменами мінерального світу, скільки людського.

Людських феноменів, які особливо мене цікавлять, два і звуться вони Димитр Тодоров та Іван Соколов. Тодорова я добре знаю. Що ж до Соколова, того я знаю тільки з досьє й однієї пожовклої фотографії. Фотографія, звісно, річ корисна, щоб я міг впізнати його, коли зіткнусь з ним на вулиці. Що стосується вдачі, я особисто не маю звички робити висновки за фотографією і взагалі за зовнішністю. Азбучна істина полягає в тому, що зовнішність якраз і вводить тебе в оману. Хоча Соколов і за фізіономією, і за розумовим розвитком здається досить примітивним, щоб змогти ошукати будь-кого. Якщо цей чоловік справді якоюсь мірою виправдовує своє прізвище, то єдино по лінії хижацьких рефлексів. Молодий бонвіван, який втік, сподіваючись тільки на те, що на Заході житиме багатше, ніж на Сході. Емігрант, який перетворився на активного ворога тільки через те, що за це добре платили. Зрадник, готовий прислужитися вітчизні, яку зрадив, але не щоб спокутувати провину, а щоб збільшити свої прибутки. Така людина, ставши агентом, завжди є агентом двох розвідок, якщо, звісно, не пощастить стати агентом трьох. Така людина здатна домагатися власної вигоди будь-якими засобами, аж до вбивства включно. Рішення прийняти пропозицію Соколова диктувалося не ілюзіями щодо вдачі цього типа, а реальною оцінкою ситуації: Соколов потрапив у становище, в якому справді варто було здійснити операцію. І коли вже операція не увінчалася успіхом, причину слід шукати не в Соколові, а в комусь іншому.

Природно, цим «іншим» міг бути Тодоров. А Тодорова я добре знаю і не по фотографії, отож певне уявлення і про його достоїнства, і про його недоліки маю. Тодоров не міг спокуситися певною сумою, зрадити тільки заради грошей. Від нього можна було б скоріше чекати — як від дилетанта — якоїсь прикрої чи фатальної помилки. На перший погляд, неважко передати комусь портфель з грошима й одержати за це певні відомості. Однак це здається легким для того, хто не має уявлення про такі операції і навіть неспроможний уявити, з яким ризиком, непередбаченими випадковостями й непідозрюваними поворотами може бути пов'язане виконання такої задачі у ворожому оточенні й з відчайдушними партнерами.

Гадаю, що я добре знаю Тодорова. Але чи й справді я знаю його добре? Чи не вважаємо ми подеколи, що маємо повне уявлення про людину, бо звикли часто її зустрічати й говорити їй «добридень»?

Колеса оглушливо заверещали. Гальмуючи, поїзд стишує хід і зупиняється. На пероні, наскільки це дозволяє спека, пожвавлення. Местре. За столиком у затінку буфету люди чекають наступного поїзда. Подружжя обіймаються, засмучені курортною розлукою чи відсвіжені курортними зрадами. Барвисто й галасливо, але все-таки вид на Альпи цікавіший.

Поїзд знову рушив, набрав швидкість і вирвався на бетонну дамбу, яка пересікає морські мілини біля Венеції. Неозорий водяний простір попелясто-сірий, як і небо, хоча, може, й дещо каламутніший. З цього боку поїзда нема на що дивитися, крім води й неба, як, втім, і з іншого боку. І все-таки я підводжусь, виходжу в коридор і зупиняюсь біля вікна. Паралельно залізниці простяглася бетонна стрічка шосе і там, попереду, де вже видніється Венеція, шосе піднімається вгору й завертає праворуч широкою дугою. Далі нічого не видно, але я вдивляюся саме в оте «далі», і мені здається, що я помічаю по той бік дуги зібгане тіло з перебитими ногами й розбитою об камінний парапет головою, з-під якої видніється зім'ята при падінні біла панама, вже просякнута кров'ю.

То мій друг Любо Ангелов. І картину, яка мені ввижається зараз у тріпотливій далечині, я справді бачив не так давно на шосе Венеція — Местре. Бачив, як Любо йшов по шосе своєю кульгавою ходою і як несподівано вискочив чорний «б'юїк», збив його і відкинув до огорожі мосту розчавлене тіло, яке ще мить тому було людиною.

Любо знищили, бо він намагався купити відомості так само, як і Тодоров. І людина, з якою він домовлявся, була така ж непевна, як і Соколов. Тільки Любо діяв не за вказівкою, а на власний розсуд. І, нарешті, Любо — це зовсім не Тодоров. Хочу сказати, що коли б на шосе Венеція — Местре загинув не Любо, а Тодоров, це навряд чи схвилювало мене більшою мірою.

Венеція. Знову метушня на пероні. Знову обійми подружжів, батьків, дочок і суб'єктів з віддаленішими родинними зв'язками. Маю півгодини, щоб вийти в місто і пригадати деякі давні справи. Але спогади — не моя слабість, і коли б я носив їх усі в голові, череп мій луснув би від них. Тому я визнав за краще згаяти час у вокзальному буфеті, зайнявшись більш реальним — кухлем пива й порцією шинки.

Близько п'ятої години поїзд поволі й обережно вповз у величезний сталево-скляний ангар міланського вокзалу. Кінець першої частини. Тут мені виходити й чекати нічного поїзда на Копенгаген.

Залишаю валізу в камері схову й іду прогулятися в місто. Груба помилка: хоча далеко за полудень, на вулиці ще нестерпна спека. Для вечері надто рано. Міланський собор мене не цікавить, останні моделі жіночого взуття — ще менше. Тому ігнорую торгові вулиці й туристичні об'єкти й усамітнююсь у невеличкому кафе біля вокзалу, де протягом трьох годин неуважно спостерігаю складні взаємини між сутенерами і повіями. Коли дослідження кохання із зворотного його боку мені набридли, переміщуюсь у найближчий ресторан, щоб згаяти ще годину за скромною вечерею і півпляшкою вина.

Наближалась північ, коли я знову повернувся на вокзал. Узяв багаж і подався на відповідний перон до відповідного вагона. Величезний яскраво освітлений ангар уже затих. Натомлені пасажири куняють на лавах біля своїх валіз чи сонно човгають навколо кіосків із сувенірами, бутербродами і детективними романами. Провідник, який стовбичить біля вагона, бере мій квиток і, приховано, але уважно оцінивши мою зовнішність, робить знак помічникові внести мій багаж, йду за носієм, плачу що потрібно за непотрібну послугу й зупиняюся в коридорі біля вікна. Перон о цій порі майже порожній, коли не рахувати провідника, двійко літніх пасажирів на лавці навпроти і якогось невідомого, що поволі наближається від вокзалу.

Чоловік побіжно оглядав вагони і вже підійшов настільки, що його обличчя здалося мені знайомим.

— Яка несподіванка! — по-дружньому проказав чоловік, помітивши мене й зупиняючись під вікном. — Кого-кого, а тебе я не сподівався тут зустріти.

— Трапляються й такі випадки, — відказую я й беру простягнуту руку, все ще не здогадуючись, хто її власник.

Не знаю, може, мій земляк мав точніше уявлення про мене, ніж я про нього. Про всяк випадок обмінялися ще кількома банальними фразами: «Як справи?», «Що нового?», «Яка спека, га?» — після того ще раз поручкалися, і мій невідомий знайомий подався своєю дорогою.

Поїзд рушив. Я зайшов до купе, замкнув двері й розкрив долоню. Розправив цигарковий папірець, зібганий у маленьку кульку, що опинилась між моїх пальців під час прощального ручкання з незнайомцем. Дрібно написаний текст повідомляв:

«Соколова вбито ножем. Сповіщено у ранковій датській пресі. Труп знайдено біля шосе на Редбі. Інших подробиць немає».

Ця новина перекреслює половину поставленої задачі. Інший спокусився б на думку, що якби вбили й Тодорова, задача взагалі відпала б. Але ж ні. Відпали б тільки її сьогоднішні умови. А відповідь так чи інакше мусить бути знайдена.

Опускаю на вікні шторку, перевдягаюсь у піжаму й прибираю найзручнішу для розумової діяльності позу — горизонтальну. А поїзд із свистом і гуркотом мчить крізь ніч рівнинами мирної старої Європи і, певно, саме в цю мить перебуває десь посередині між шосе Венеція — Местре і магістраллю Редбі — Копенгаген. На щастя, у цьому цивілізованому світі шосе швидко очищають від випадково знайдених трупів.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

— І тут зайнято? — вшосте запитує водій ламаною англійською мовою, коли я вийшов з готелю й повернувся до таксі.

— І тут зайнято, — відповів я вшосте й сів у машину.

Шофер увімкнув першу швидкість, вивернув кермо вліво й став очікувати зручного моменту, щоб влитися в густий потік машин, які заповнили бульвар.

З численних можливих ускладнень це було єдине, якого я не передбачив. Я приїхав у таку пору, коли не тільки соціологи, а й туристи з усього світу неначе призначили зустріч у цьому місті й позаймали всі готелі.

Водій проїхав метрів з триста, звернув ліворуч й зупинився перед готелем «Регіна». Однак і в «Регіні» не виявилося місць. Не пощастило мені і в «Асторії», «Мінерві», «Канзасі», «Нордланді» й не знати іще в скількох подібних закладах.

— Далі буде те ж саме, — попередив мене водій, коли ми з кінця в кінець проїхали довгу Вестерброгаде й прилеглі вулички, — якщо тільки не зміните клас.

— Гаразд, давайте змінимо клас, — неохоче пробурмотів я.

Для мене змінити клас готелю значило витратити зайві гроші і, що важливіше, порушувало розроблену програму дій. Скромні наукові працівники не зупиняються в дорогих готелях.

Водій розвернувся, й ми рушили у зворотному напрямку, щоб перейти з світу помірного туристичного сервісу до височин справжнього комфорту. Але ті висоти також виявилися густо заселеними. І після того як я даремно навідувався в просторі холи «Роаяля», «Меркурія», «Англетера» і «Данії», ми зупинилися перед скромнішим фасадом із неоновим написом: «Ексцельсіор».

— Є одна кімната, — на мій превеликий подив несподівано відповів адміністратор. — Але не більше як на дві ночі.

За п'ять хвилин я вже був у цій заповітній кімнаті на горішньому поверсі, побіжно оглянув умеблювання й установив, що воно почасти відповідає високій ціні, кинув піджак на стілець і розчинив вікно, щоб вдихнути трохи вечірнього датського повітря.

Вже дев'ята година вечора, але надворі ще майже світло і в сірому небі дивно сяють зелені неонові вивіски й позеленілі мідні бані й дахи. Схоже на те, що зелений колір улюблений у цій країні. Зелена країна, яку я бачив з вікна поїзда, з безмежними рівнинами соковитих трав і темними смарагдовими деревами, то скупченими біля якоїсь ферми, то витягнутими довгими шеренгами й розбурханими поривами вітру, того холодного й вологого вітру, чиї гучні припливи здаються диханням рівнини. Зелень проникла й сюди, у черепично-червоні лабіринти міста — у тінисті алеї парків, у дерева бульварів, у повиті плющем стіни, у позеленілу мідь бань і навіть у той світло-зелений скляний паралелепіпед — хмарочос САС.

Взагалі зелений колір — свіжий, повний прохолоди й розради — заспокійливо впливає на очі, як твердять окулісти. Та коли я розглядав панораму міста, переваги цього кольору цікавили мене найменше. До непередбачених труднощів по винайму готельного номера додалася ще. одна, яку я хоч і передбачав, але якої майже не чекав: за мною стежили. Стежили від самого вокзалу, потім у таксі і пізніше, коли я виконував реєстраційні формальності в холі «Ексцельсіору».

Це кепсько. Але все погане має свій добрий бік. Підозрюю, що мені вдалося дістати кімнату в готелі не без допомоги тих, хто стежив. Чи вони зробили цю послугу, бо втомилися вештатися за мною, чи тому, що кімната в «Ексцельсіорі» найзручніша для спостереження — то вже деталі.

І раптом, поки я вдихав вологе, пропахле бензином повітря вечірнього міста, мене охопило гнітюче передчуття, що місія моя розвиватиметься не так, як я уявляв. Вічна історія: намагаєшся врахувати всі можливі варіанти, примудряєшся усі їх продумати й оцінити, крім отого, що сам приходить до тебе, як невідпорна реальність.

За мною стежать. Але незважаючи на це, треба виконати своє завдання так, щоб переслідувачі цього й не запідозрили. Одним-єдина й остання рятівна сподіванка: може, звичайна перевірка — що я за птиця і навіщо прилетів у цю зелену країну. Взагалі незначний прояв звичайної шпигуноманії, який одразу урветься, тільки-но стане ясно, що я справді безневинний дослідник соціальних феноменів.

Дослідник соціальних феноменів? Це, власне, не так уже й далеко від істини.

________

— Вашого імені немає у списку делегатів, пане Коєв… — проказала молода жінка, яка священнодіяла за столом, увінчаним табличкою: «АДМІНІСТРАЦІЯ».

— Я тільки спостерігач, — поспішив уточнити я.

— А, гаразд! — кивнула вона й почала гортати список спостерігачів.

Я міг би заощадити її працю і повідомити, що й тут вона не знайде мого імені, але вирішив надати їй можливість дійти цього висновку самій.

Якщо вірити розкладові, робота конгресу мусила б бути в розпалі, однак чимало делегатів все ще тинялися просторим холом, де, крім столів адміністрації, містився неодмінний бар з кавоваркою «еспресо» й холодильником для газованих напоїв. Навряд чи треба говорити, що обидва ці апарати працювали з граничним навантаженням.

— І тут не бачу вашого імені… — зауважила молода жінка. Та, звівши на мене очі й помітивши мій скрушний вигляд, додала:

— Нічого страшного. Зараз я вас впишу…

Я подав візитну картку, надруковану всього три дні тому, й жінка заходилася виправляти допущений недогляд. З ледве прихованим співчуттям я спостерігав сліди гострої — внаслідок постійного недоїдання — анемії, написані на обличчі чиновниці й підведені синьо-зеленими тінями навколо очей. Подумати тільки, яких спустошень завдала світові оця мода на жінок-примар, якій все ще не видно кінця-краю…

Коли я нарешті потрапив до залу, озброєний обов'язковою делегатською текою і машинописною табличкою на лацкані «Болгарія», симпозіум уже розпочав свою роботу. Хочу сказати, що делегати позаймали свої місця і що якийсь літній суб'єкт за трибуною говорив щось про міжнародні зустрічі і про їхнє значення як таких. Місця для спостерігачів, як свідчила відповідна табличка, були скраю просторого амфітеатру. Я подався туди боковим проходом, побіжно оглядаючи приміщення-ангар. Надсучасна конструкція, уся з холодних залізобетонних площин, один погляд на які викликає ревматичні болі в суглобах.

В ряду спостерігачів було лише два вільних місця, і я зайняв одне з них поруч з високим і сухим паном, який клопотався з навушниками. Складність полягала в тому, що він уже мав у правому вусі слуховий апарат, до якого не так-то й просто було приладнати навушник. Нарешті, змирившись чи розсердившись на конфлікт із технікою, мій сусіда зняв пристосування із схожої на диню голови, зіперся на лівий лікоть і притиснув навушник до лівого вуха. Це дало йому можливість якраз вчасно вловити одну з ключових фраз вступного слова, що, як я вже згадував, стосувалося складного питання про міжнародні симпозіуми і їхнє міжнародне значення.

По другий бік високого худорлявого спостерігача сидів низенький грубенький індивід, який витирав носовичком піт з свого лисого тім'я, що було дивно, оскільки в залі панував могильний холод. Обидва вони, певно, добрі знайомі, бо довготелесий, схилившись над товстуном, по-дружньому сперся йому на плече. Таке загрозливе нахиляння, як я встановив згодом, було звичною позою мого сусіди. Він так перевершував навколишніх зростом і так відставав від них слухом, що мусив увесь час тримати голову схиленою, аби вловити принаймні частину адресованих йому реплік.

Літній промовець на трибуні, видно, вже завершував свій виступ, бо саме пустився дякувати найрізноманітнішим організаціям та інститутам, господарям і навіть самим делегатам, які зволили вшанувати своєю присутністю високе зібрання і таке інше. Нарешті прозвучала й довгоочікувана заключна фраза:

— Міжнародний симпозіум з соціології оголошую відкритим!

Поки в залі лунали ввічливі оплески присутніх, у наші лави втиснулась елегантна дама, пройшла повз товстого пана, мимохіть скинула навушники худого, пробурчала: «Добридень, містере Беррі» і «Даруйте, містере Хіггінс», переступила через простягнуті ноги, сіла поряд мене й приєднала кілька своїх оплесків до вже затихаючих аплодисментів. Дуже скромний внесок, коли зважити, що руки незнайомки були в довгих блідо-зелених рукавичках. Вона уся була в блідо-зеленому вбранні, скромному і дорогому, хоча я не в змозі визначити його точну базарну ціну. Єдине, що я встановив, це те, що колір напрочуд пасував до її білого обличчя і темно-каштанового волосся.

— Давно почалося засідання? — звернулася вона до містера Хіггінса.

— Не турбуйтеся, ви нічого не втратили, — відказав миршавий.

Погляд незнайомки зупинився на мені, і вона наче щойно помітила мене. Власне, її погляд спершу зупинився на лацкані мого піджака і лише потім з волив перейти на моє обличчя.

— Ви журналіст? — приязно запитала вона.

— Соціолог.

— Шкода. Тут усі соціологи, — зітхнула дама.

— А ким же вони мають бути?.. — добродушно реготнув мій сусіда ліворуч.

За столом президії саме виникло якесь пожвавлення. Керівники конгресу про щось радилися, довірливо схиляючись один до одного, а навколо метушилися секретарки.

— Трохи терпіння панове… зараз вам роздадуть бюлетені, — звернувся до аудиторії чоловік з трибуни.

— Починаються процедурні джунглі, — пояснила моя сусідка, очевидно, звертаючись до мене. — Годину вибиратимемо голову, роль якого полягає в тому, щоб нічого не робити.

Вона нишком спостерігала за мною, і я намагався не заважати їй нескромними поглядами. Тим більше що мої власні спостереження вже закінчено. Дама перебувала у непевному віці між тридцятьма — сорока роками. Чиста біла шкіра і трохи кирпатий носик молодили це обличчя, хоча було воно не таке вже юне. Щось молоде було й у поведінці жінки, що своєю невимушеністю і свободою контрастувала із світською вишуканістю вбрання.

— Оскільки ми з вами не голосуємо, гадаю, ви могли б запропонувати мені чашку кави, — докинула незнайомка, певно, завершивши свій огляд.

— З задоволенням, — кивнув я.

Ми підвелися й почали пробиратися до виходу. Я проходив боком, щоб не заважати сусідам. Зате моя супутниця рухалася фронтально, на повну велич, штовхаючи то дебелого, то хирлявого й бурмочучи по дорозі: «Пардон, містере Хіггінс» та «Пардон, містере Беррі».

________

— Порядок денний здається досить перевантаженим, — сказав я, аби щось сказати, оскільки взагалі не мав уявлення про порядок денний.

— Яке це має значення? — стенула округлими плечима жінка, відпиваючи кави.

— Але теми доповідей цікаві, — продовжував я, хоча не мав уявлення й про теми.

— Яке це має значення? — повторила дама.

— Ви говорите так, наче потрапили сюди зовсім випадково.

— Вгадали, — відповіла вона. — Власне, сюди треба було відрядити редактора наукового відділу, та, оскільки він захворів, послали мене. Взагалі знайомством зі мною ви завдячуєте чистій випадковості, містере… Одначе ви не назвали свого імені.

— Коєв.

— Це ваше ім'я.

— Ні, звуть мене Михаїл.

— А мене Дороті.

Ми сиділи за столиком біля заскленої стіни величезного холу, крізь яку виднілася акуратно підстрижена галявина, а далі — штучне озеро і за ним — густа шерега дерев. У залі, напевно, вже відбувалося голосування, якщо не почалися доповіді, однак моя знайома, очевидно, й у гріш не ставила те, що діялося в залі. Вона взяла сигарету з пачки, яку я подав їй, закурила й допитливо глянула на мене:

— Гм, цікаво… Вперше бачу болгарина…

— Якщо це вас цікавить, приїздіть до Болгарії. Там їх трохи більше.

— Нове завжди мене цікавить, — вела далі Дороті. — На жаль, воно не може бути безконечно новим.

— А на мене ви скільки часу покладаєте?

— Легше, молодий чоловіче! Ви надто агресивні! — промовила вона з умисною театральністю. А тоді звичайним тоном додала: — Не знаю. Не маю досвіду в стосунках з болгарами. В усякому разі, можу дати одну корисну пораду.

— Слухаю.

— Якщо хочете довше викликати інтерес у жінок, схожих на мене, розкривайтеся поступово, і то не з гіршого боку.

— А саме?

— А саме не говоріть з ними про доповіді, порядок денний і взагалі про соціологів.

— Але про що ж інше говорити на такому симпозіумі, як оцей?

— Про все що завгодно, тільки не про симпозіум. Ви могли б сказати: «У вас чарівна сукня».

— Вона й справді чарівна… Цей зелений колір, що заспокійливо діє на очі, як твердять окулісти…

— Коли вже мова про зелений колір, дивіться на галявини. Чи, може, ви натякаєте, що вам однаково — дивитися на мене чи на краєвид за вікном?

— Та ні. Краєвиду бракує ваших опуклих обрисів. Данія страшенно рівнинна країна…

— Легше, молодий чоловіче! — Дороті знову вдалася до театрального тону. — Ви надто швидко перейшли від сукні до тіла.

Власне, коли хтось із нас поспішав, то тільки не я. Дама в зеленому володіє умінням непомітно проскакувати етапи й створювати атмосферу близькості там, де півгодини тому не було навіть знайомства.

— Гадаю, що не зашкодить зазирнути до залу, принаймні для годиться, — запропонував я, коли ми докурили свої сигарети.

— Далеко ви не підете, якщо так дбатимете про годиться, — попередила мене Дороті, але підвелась. Потім по-діловому додала: — Тільки найперше допоможіть мені зібрати оці гектографовані матеріали, розкидані по столах.

— Навіщо вони вам?

— А я по них зроблю свою кореспонденцію! Чи ви думаєте, що я сидітиму три дні підряд у цьому холодильнику, щоб записувати базікання ікса та ігрека? Як я вже сказала, мене звуть Дороті, а не Жанна д'Арк.

________

У старовинному залі для прийомів дух одвічної плісняви уперто і не без успіху змагався із запахом жіночих парфумів, сигар і алкоголю. Надворі сонячно, але тут величезні люстри вже засвічено. Делегати конгресу в переважній більшості товпляться біля столів, і з їхнього пожвавлення видно, що там роздають не друковані матеріали. Сандвічі справді мініатюрні, але люди науки знають, що маленькі розміри завжди можна компенсувати великою кількістю.

Деякі не дуже голодні гості стоять осторонь зосереджено працюючих щелеп і розмовляють. Дама в зеленому, зараз вбрана у бузковий костюм, полишила мене на містера Хіггінса і містера Беррі, а сама розмовляла біля вікна з молодою жінкою у чорному костюмі й чорному гуморі.

Стоячи між двома поважними вченими, я відчував себе внутрішньо частиною соціологічного сандвіча й насилу стримував натиск, з яким тиснули на мене два зовнішні кусні бутерброда.

— Що ви думаєте про доповідь Монро? — запитав містер Хіггінс, загрозливо схиляючи до моїх вуст обладнане апаратурою вухо.

— Скажіть, що то було просто претензійне марнослів'я, чим потішите мене, бо, значить, я матиму тут однодумця, — підказав містер Беррі, переставши на мить утирати своє спітніле тім'я.

Містер Беррі з трудом підняв свої важкі повіки й крізь виниклу щілину повів на мене своїм лінивим поглядом. У цього чоловіка не тільки повіки, а й усе інше здавалося важким і обвислим — м'ясистий ніс, неначе готовий зірватися з свого хряща, обвислі, мов торби, щоки і, найбільше, величезне черево, завбачливо підперезане міцним ременем, щоб не впало під ноги свого власника.

Цій тілесній мішкуватості колеги містер Хіггінс не без кокетування протиставляв свій імпозантний і стійкий кістяк. Миршавий створював враження, що має значно більшу кількість кісток, ніж нормальні індивіди. Більше того, він увесь був складений з кісток і навіть його худе обличчя здавалося виточеним з однієї великої кістки, пожовклої й одполірованої за довгі роки.

— Доповідь Монро була не така вже й погана, — насмілився зауважити я.

— Бо обмежувалася рамками загальновідомого, — пробурмотів Беррі, насилу ворухнувши губами. — Коли повторюєш чужі думки, завжди є шанс сказати і щось розумне.

— Для Монро цей шанс дорівнює нулеві, — заперечив Хіггінс. — Він безпомилково вибирає найгірше з того, що лишили йому попередники.

— Думаю, що ви несправедливі до бідного Монро, — промовив Беррі, зумівши, хоч і з мукою, підняти свою товсту руку у заперечливому жесті. — Він ніколи не вмів вибирати. Він краде навмання.

— Чого це ви присікалися до вашого Монро, коли те ж саме стосується і всіх інших? — почувся раптом голос Дороті.

Вона залишила свою похмуру співрозмовницю й поспішила приєднатися до нашої бесіди, хоча, певно, не знала, про що саме йшлося.

— Вибачте, але «всі інші» — це поняття, яке включає і нас, — промимрив Беррі.

— О, ви лише спостерігачі. Гадаю, що саме цьому й завдячує ваш загострений критицизм, — докинула дама в бузковому.

— Нас записали спостерігачами, бо наша делегація й без того виявилася великою, — немов вибачаючись, пояснив мені Беррі.

— Бути спостерігачем за всіх обставин краще, ніж бути об'єктом спостереження, — по-філософському узагальнив Хіггінс. І, схиливши до мене свій слуховий апарат, наче збираючись прослухати мене, додав: — Адже й ви волієте спостерігати, аніж бути спостереженим. Чи не так, містере Коєв?

— Авжеж, — відповів я відверто. — Особливо коли спостерігають такі люди, як ви.

— Чому? Що вам не подобається у нашій системі спостереження? — запитав Хіггінс, і тонкі його сині губи застигли в безневинній посмішці.

— Надто прискіплива.

— Не до всіх, любий, не до всіх, — проказав з лінивою поблажливістю Беррі. — Та коли до неуцтва подають ще такий гарнір маніакальності…

— Але ж люди тому й збираються на такі збіговиська, щоб продемонструвати свою маніакальність і пригоститися за рахунок господарів… — озвалася й Дороті.

— А, власне, чи не час і нам щось перехопити? — запитав Беррі.

— Так, так, давайте підійдемо до столів, — з готовністю запропонував Хіггінс.

— Тільки не до цих, любий професоре, — заперечила Дороті. — І не в цьому залі. Знаю, що ви ощадлива людина, але їсти навстоячки, наче кінь, особливо у вашому віці не дуже корисно.

— Що ви сказали? Йдемо в інше місце? — промурмотів Хіггінс, який, очевидно, вміло користувався своєю глухотою.

В цей момент до товариства мовчазно наблизився чоловік середнього віку, сивуватий і дещо засмучений.

— А, Вільям! — вигукнула Дороті, зобразивши трохи надмірну привітність. — Познайомтеся: містер Коєв, містер Сеймур.

Сеймур стримано кивнув, майже не глянувши на мене, потім підняв свій рівний, добре виліплений ніс і проказав з відтінком бридливості:

— Яка задуха, га? І цей запах плісняви й спітнілих тіл!

А тоді поволі рушив до виходу.

________

Якщо містер Хіггінс був справді ощадливою людиною, треба визнати, що Дороті не дала йому жодної можливості виявити свій талант. Під приводом того, що «дорогий професор» щойно опублікував свій черговий труд, вона оголосила його господарем наступного банкету й потягнула нас у розкішний ресторан біля Ратуші, оскільки заклад був «тут, зовсім поряд».

Містер Хіггінс спочатку спробував ухилитися, мовляв, «тут, зовсім поряд» є ще дві дюжини скромніших закладів, але збагнувши, що опиратися марно, знайшов сили стоїчно нести свою долю. І поки дама в бузковому, втупивши зосереджений погляд в імпозантну карту наїдків, пропонувала нам найдорожчі страви і найстаріші вина, худому вдалося майже повністю приховати свій кислий настрій і навіть іноді промовляти: «Чому ж ні, люба?» та «Авжеж, дитя моє!»

Втім, як і більшість любителів добрих напоїв, містер Хіггінс швидко утопив свої скупердяйські інстинкти у білому, добре охолодженому тридцятирічному бургундському. І коли через дві години миле дитя запропонувало перейти до іншого, веселішого закладу, який теж випадково містився «тут, зовсім поряд», людина-кістяк сприйняла це як річ абсолютно природну.

Отож ми сидимо у червоних сутінках «Валенсії» неподалік від дансингу, і в нас такий безжурний настрій, що його не може потьмарити навіть пекельне завивання джаз-оркестру. Але вимогливий містер Хіггінс все-таки не втримався від клинів:

— У такі моменти я шкодую, що не оглух і на друге вухо.

— Не поспішайте: за годину й це станеться, — заспокоїла його Дороті.

— Будемо сподіватися, — оптимістично відказав професор. — У цьому світі, де поза механічними шумами чуєш переважно дурниці, глухота не стільки вада, скільки привілей, моя люба.

— Значить, ви залишитесь і після конгресу? — почув я лінивий голос Беррі, який продовжував розмову на предмет взаємопізнання, розпочату ще у ресторані.

— Так. Заради королівської бібліотеки. Кажуть, що вона налічує понад 125 мільйонів томів.

Хіггінс, який, незважаючи на свою глухоту, вловив цю фразу, не втримався від заперечення:

— А навіщо вам ці сто з чимось мільйонів? Це нагадує мені одного знайомого колекціонера годинників. Він також мав сто з гаком годинників, але завжди запізнювався на роботу, бо навіть його наручний годинник був неточний. Приїжджайте до мене в Штати, і я запропоную вам таку спеціалізовану бібліотеку з соціології, яка, хоч і не нараховує мільйонів, цінніша од тутешньої з її медичними довідниками і куховарськими книгами сімнадцятого сторіччя.

— Це так, — кивнув Беррі лискучим від поту тім'ям. — Ви за всяку ціну мусите познайомитися з бібліотекою Хіггінсового інституту, Коєв!

— Охоче. Коли б тільки подорож до Штатів була дешевшою.

— Подорож не проблема. Ми вам організуємо якусь стипендію, — проплямкав дебелий своїми товстими губами.

— І тисячу доларів на тиждень для початкового стажування в моєму інституті, — додав худий, який зовсім розійшовся цього вечора.

— Милі мої співвітчизники, — озвалася Дороті, ледве стримуючи позіхання. — Про що б вони не говорили, безпомилково доходять до доларів.

Тут розмова несподівано урвалася, бо оркестр заклично гримнув і на дансингу з'явилася молода жінка у скромному сірому костюмі. За нею вийшла прислужниця у ще скромнішому вбранні, якщо так можна назвати прозорі панчохи, мікроскопічну за розмірами комбінацію й мереживну наколку на голові. Камердинерка штовхала величезне, на коліщатах, дзеркало у позолоченій рамі, встановила його перед своєю господинею, а потім дістала прозору шлюбну фату. Тим часом оркестр заграв весільний марш, у який впліталися дзвони. Ясно було, що жінка у скромному сірому вбранні готується до шлюбної церемонії і що з цього приводу має намір вдягти відповідний туалет, перед чим їй доведеться спочатку роздягнутися. Отже, розпочинався одвічний номер.

Здригнувшись від раптового тріску ударних інструментів, Хіггінс подивився на дансинг, а потім зневажливо відвернувся.

— Людство двадцятого століття не змогло вигадати чогось більш інтригуючого, ніж роздягання… — промимрив він.

— Справа не в роздяганні, а в тому, хто роздягається, — уточнила Дороті. — Дівчина має досить непогану статуру.

— То й що? Коли доживете до мого віку, зрозумієте, що ці речі нічого не варті. Наш світ не гімнастичний зал і не косметичний салон, і люди розрізняються не за своїми фізичними даними. Ви, любий Беррі, наприклад, абсолютно лисий, але це, гадаю, зовсім не заважає вам писати книжки…

— Ви, Хіггінсе, також глухий, але я не нагадую вам про це повсякчас, — дещо роздратовано зауважив дебелий.

— Ну от, знову комплекси! — вигукнув худий, змахнувши своєю довгою кощавою рукою. — Це людство поспіль зліплене з комплексів!

Як і більшість людей з поганим слухом, професор говорив голосніше, ніж потрібно, вважаючи, напевно, що люди навколо також недочувають. Й оскільки було вже по другій пляшці віскі, Хіггінс промовив це з такою силою, немов виголошував промову з трибуни симпозіуму. Артистка, яка вже встигла зняти жакет і спідничку, незадоволено глянула на галасливого клієнта, але побачила тільки його байдужу спину. Спритним рухом вивільнилася з мереживної чорної комбінації, а потім легким грайливим кроком підійшла до нас, зупинилася перед Хіггінсом, погладила його короткий білий чуб і несподівано припала в довгому пристрасному поцілунку до пожовклої шкіри його чола. Напівгола жінка, мабуть, сподівалася спокусити чи присоромити галасливого базіку, але впіймала облизня. Хіггінс лише по-батьківському поплескав її по задній частиш, а тоді обернувся до мене й так само голосно продовжував викладати свої думки:

— Комплекси, манії… І саме тут вам слід зрозуміти, що соціологія дорівнює психології. Психологія суспільства, й нічого більше!

Артистка, збентежена цим актом зневаги, подалася своєю танцюючою ходою назад, постала перед дзеркалом і методично, під музику, стала скидати рештки одягу.

— Соціальні конфлікти не можна пояснювати голою психологією, — відповів я не стільки для встановлення істини, як для того, щоб врятуватися од загрозливо схиленого наді мною кістяка Хіггінса.

Однак моя репліка виявилася тактично хибною, бо кістяк нахилився ще більше й у своєму ораторському пафосі мало не трапив перстом мені в око.

— Ви так гадаєте? Погляньте! — (Він вказав на свій слуховий апарат). — Одна маленька вада, і в мене виробився цілий комплекс… Інша вада… — (цього разу перст спрямувався до голого тім'я Беррі) —…і в мого ближнього виробився інший комплекс…

— Хіггінсе, я вже, здається, сказав… — спробував перебити його дебелий, але марно.

— … А уявіть, які комплекси роз'їдають усе суспільство, що аж кишить вадами!..

Він на мить замовк, наче даючи можливість цій уяві якнайповніше сформуватися в моїй голові, тоді одпив з чарки й повів далі:

— Бідність породжує комплекси так само неминуче, як і плішивість! — (Невдоволений порух Беррі). — А багатство? А влада? А безправність? Все це джерела комплексів. І ось вам причина усіх соціальних конфліктів!

Хирлявий знову спробував ткнути свій страхітливий вказівний палець мені в око, і це примусило мене не дуже тактовно відвернутися до дансингу. Тим часом артистка встигла зняти з себе все, за винятком взуття, й, узявши в камердинерки довгу весільну фату, з блаженною усмішкою пришпилювала її до зачіски. Величезне дзеркало відкривало публіці широкі можливості для огляду жіночої постаті з обох фасадів одночасно, і вона досить довго вихилялася перед ним, щоб і найприскіпливіші спостерігачі встигли завершити свої дослідження. Нарешті після останнього оберту навколо власної осі артистка рушила до невидимої церкви, супроводжувана камердинеркою, яка притримувала шлейф фати, тоді як у залі лунали останні акорди оркестру й немічні оплески публіки.

— Шлюб… такий же міф, як і все інше… — бурмотів Хіггінс, який після мого безцеремонного вчинку знову зволив глянути на дансинг.

— Містере Хіггінс, чи не перестанете ви нарешті набридати нам своїми банальностями? — поцікавилася Дороті, чия увага досі була цілком захоплена стриптизом.

— А невже атракціон, який ви цілих десять хвилин спостерігали, затамувавши подих, оригінальніший за мої концепції? — запитав хирлявий, щедро наливаючи якусь частину віскі у наші чарки, а решту — на сніжно-білу скатертину.

— В усякому разі її атракціон більше захоплює, ніж ваш.

— Може, ви хочете, щоб і я роздягнувся?

— О ні, ні в якому разі! — вжахнуто скрикнула Дороті.

— Над чим ви працюєте зараз, дорогий Коєв? — здогадався продовжити все ту ж, хоч і перервану, розмову Беррі, прополоскавши свою горлянку.

— Над теорією індустріального суспільства, — відказав я, не зморгнувши оком, бо всі подібні запитання були давно передбачені.

— Оце тема, яка зацікавила б мого видавця! — озвався Хіггінс, неспроможний і хвилини бути поза бесідою.

— Я критикую названу теорію, — промимрив я, щоб остудити його ентузіазм.

— Однаково. Тема цікава за будь-яких обставин, — великодушно махнув рукою Хіггінс, мало не скинувши зі столу пляшку.

— А що ви одержите за цю працю? — поцікавився Беррі.

— Не можу цього сказати до її завершення.

— І все-таки хоч приблизно?..

— Віддайте її мені, і я гарантую вам щонайменше двадцять тисяч… — так само великодушно заявив Хіггінс.

— Знову тисячі і знову долари, — досадливо зітхнула Дороті. І, звернувшися до мене, додала: — Ходімо краще потанцюємо.

Чи тому, що був понеділок, чи тому, що ціни в закладі досить високі, але за столами не так уже й густо, і на дансингу пар якраз стільки, щоб навіть такий посередній танцюрист, як я, міг маневрувати. Власне, коли хто й водив, то швидше дама в бузковому, а я тільки в ритмі мелодії піддавався її примхам. Такою тактикою не слід нехтувати при певного роду дебютах: замість відступити й виказати цим свої підозри, краще ненадовго попуститися за течією, поки не зорієнтуєшся в обстановці і не збагнеш ритм танцю, фігури і те, навіщо тебе втягують у нього.

Дороті притислася до мене своїм міцним бюстом, не боячись, що може зім'яти сукню, й дивилася на мене своїми великими очима, не боячись, що викаже мені щось більше за звичайну вечірню розніженість.

— Михаїл… Це звучить як Майкл…

— Бо ім'я те ж саме.

— Справді? Ах, з якими спогадами пов'язане це ім'я!..

— Сподіваюсь, я не зачепив струн вашого першого кохання.

— Ні, але одного з перших. Час збігає, а спомини ростуть… Я вже майже літня жінка, Майкле!

— Не вигадуйте.

— Чи повірите, через місяць мені вже тридцять!

— Це неможливо. Я дав би вам найбільше двадцять п'ять.

— Ви жахливий брехун, Майкле. Жах як люблю слухати таких брехунів!

Швидкоплинна тінь від фрази про безповоротний плин років знову поступилася місцем замріяності, і великі очі дивилися на мене з багатообіцяючою відвертістю досвідченої жінки. У цю мить я, може, вперше помітив, що в неї справді гарні очі, темні й спокусливо глибокі, що вона взагалі все ще гарна. Може, вона саме тепер перебуває в зеніті своєї краси, але жінки звичайно самі захмарюють той зеніт, отруюючи себе думками про неминуче старіння.

Вухо моє не без задоволення вловило останні такти мелодії, бо оте безцільне човгання туди-сюди зовсім не належить до моїх найулюбленіших занять. Однак дама в бузковому, вгадавши мої дезертирські наміри, затримала мою правицю своєю випещеною білою рукою доти, доки оркестр не заграв якийсь наступний твіст чи щось подібне.

— Я не вмію танцювати твіст, — пробурмотів я.

— Не має значення. Танцюйте, як вам заманеться. Я просто відпочиваю з вами, Майкле!

— Не знаю нічого кращого для відпочинку, ніж зручне крісло.

— Так, але тільки коли поблизу не буде дорогого містера Хіггінса.

Тим часом пари навколо нас розділилися, і партнери почали вихилятися один перед одним, а ми — Дороті і я — продовжували танцювати, тісно обійнявшись, і жінка в бузковому так втупила в мене свій глибокий темний погляд, що я з інстинктивного страху перед утопленням відвів очі до голих жінок, намальованих по стінах світними фарбами.

— … Обожнюю подорожі… — промовила своїм приємним мелодійним голосом Дороті. — Опинятися в місцях, які тобі ще не набридли, й залишати їх, поки вони вже не набридли…

— Чи не тому ви обрали журналістику? — запитую прозаїчно.

— Почасти так. А ви хіба не любите мандрувати?

— Дуже.

— І, певно, багато подорожуєте?

— Зовсім ні.

— Вам бракує грошей?

— Скоріше часу.

— Е, тоді це у вас не пристрасть. Людина завжди знаходить час для своїх пристрастей.

І, перехопивши знову мій погляд темними звабними безоднями своїх очей, дама в бузковому запитала:

— Яку ви маєте пристрасть, Майкле?

— Що за пристрасть?

— Оту єдину, що спопеляє.

— Хм… Колись я збирав марки… Але мушу зізнатися, це було дуже давно…

— Ви справді страхітливий брехунець, — насупилась Дороті. А вже за мить темні очі знову дивилися на мене розніжено:

— Побиваюся за такими брехунцями.

________

Тільки в Дороті була машина — майже новий темно-синій «б'юїк», — тому й роль візника випала їй. А візник й справді був потрібен, бо, хоча містер Хіггінс і містер Беррі ще трималися на ногах, це коштувало їм великих зусиль.

— Манії і фантазми… — з мукою промовив чоловік-кістяк, розлігшися на задньому сидінні. — Соціологія — це психологія суспільства, дорогий Беррі!

Беррі відповів якимсь буркотінням, що мало означати, певно, зашифрований вираз згоди.

— Треба буде при нагоді пояснити ці речі Коєву, дорогий Беррі! — далі патякає невгамовний Хіггінс. — Не гнівайтесь, Коєв, але ви потребуєте певних напучень з цього питання…

— Йому слід приїхати у ваш інститут, Хіггінсе… — проказав майже членоподільно дебелий і, вичерпавши останні сили цією довгою тирадою, задрімав біля свого кощавого колеги.

Це розкрило широкий простір для ораторських нахилів кощавого, який зайшов у довгу й плутану розмову сам з собою.

Дороті, скориставшись порожнечею нічних вулиць, вела машину з недозволеною швидкістю і так різко долала повороти, що кожної миті містер Хіггінс міг упасти з сидіння і його кістяк розсипався б на складові частини. На подив, цього, однак, не трапилося, і нам пощастило приставити обох соціологів неушкодженими до їхнього елегантного готелю.

— А тепер куди? — запитала дама в бузковому, коли ми завершили свою делікатну місію й знову сіли в машину.

— Вам у який готель? — відповів я запитанням на запитання.

— Мені в «Англетер». А вам?

— Мені… Власне, він уже не мій: завтра зранку мушу виїхати.

— Бідний мій хлопчик… — проспівала Дороті, ведучи машину. — А чому б вам не переїхати в «Англетер»?

«Бо надто дорого», — мусив би відповісти, але замість того сказав:

— Бо й там повно.

— Для вас ми знайдемо кімнату, гарантую. Покладіться на мене.

— Не знаю, як вам дякувати…

— Це ми обміркуємо пізніше, — проказала жінка й до краю натиснула на газ.

Машина зупинилась перед білим фасадом готелю «Англетер», яскраво освітленим попри пізній час. Ми вийшли, й Дороті подарувала мені останній погляд, в якому не було нічого, крім виразу легкої втоми. Подала руку й промовила машинально:

— До завтра, Майкле!

Я поволеньки рушив по Строгет уздовж шеренги вітрин, залитих холодним електричним світлом. Вулиця безлюдна, якщо не рахувати чоловіка, який так само поволі йшов слідом. За мною стежать. І цілий день за мною стежили. На вулицях і в барах, пішки й у машинах. Питання: доки?

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Долинув сухий автоматичний постріл. Потім — два постріли, один за одним, далі — ще два.

«Значить, отих, нагорі, ще не знешкодили, — здогадався я раптом. — А я думав, що все вже скінчилося».

«Оті, нагорі» залягли у маленькій улоговині на самому вершечку пагорба, і я це добре знав, бо кожен метр навколо у цій пустельній місцевості мені знайомий. Вони б'ють одиночними пострілами в акацієвий гайок, де ми причаїлися. Власне, це навіть не гайок, а жалюгідна купка посірілої зелені серед урвищ, нікчемний залишок колишніх спроб закріпити схили пагорба. І ми троє лежимо під цим ненадійним і майже уявним прикриттям з колючих гілок і рідкого листя, а ті зверху тренуються у стрільбі по наших головах.

Фактично вони оточені, бо вихід з другого боку кам'янистої вершини теж закрили троє наших. Але злочинець готовий на божевільний крок саме тоді, коли потрапляє в оточення, і нема чого дивуватися, що вони, готуючись до прориву, зверху прострілюють гайок. — Треба перебігти он до того каменя й кинути одне-два яйця їм у гніздо, — озвався Любо Ангелов, відомий більше під прізвиськом «Любо Диявол».

Любо говорить у неозначеній особі, але його слова стосуються мене, бо сам він поранений в ноги, а в Стефана так поцілили, що він не може підвестися і навряд чи коли підведеться…

— Треба перебігти до того каменя… — повторює Любо.

Любо говорить саме про цей камінь не тому, що його можна використати як прикриття, а тому, що тільки звідти можна закинути гранату у вороже гніздо. Що ж до укриття, то воно взагалі відсутнє у краєвиді. Скеляста спина пагорба зводиться вгору, пустельна і страшна, попелясто-сіра під безбарвним розпеченим небом. Треба пробігти по тому зловісному схилу, над яким свистять кулі, й лишитися живим. Треба поминути цю смугу смерті й уціліти. А коли впадеш… що ж, ти не перший, хто наклав головою… важливо тільки не впасти до того, як жбурнеш гранату…

Знову забахкали постріли, рідкі й уривчасті, бо ті, нагорі, певно, бережуть набої. Спробував звестися на ноги, але ноги важкі, неначе налиті свинцем, і я прекрасно знаю, що це свинець страху. «Нумо, Еміле, твоя черга, мій хлопче!» — кажу сам собі, як завжди у таких випадках, аби переконати, що це всього лише маленьке чергове випробування. Піднімаюсь відчайдушним зусиллям волі… І прокидаюсь.

Зловісну канонаду в моєму передранковому сні викликала, певно, відчинена стулка вікна, яку шарпає вітер. У цьому місті конгрес вітрів, на відміну від соціологічного симпозіуму, триває цілорічно. Тут дме з усіх боків і в будь-який час доби, так що коли б ці вихори випадково припинилися на мить, датчани, мабуть, відчули б таку ж тривогу, яку відчувають інші люди перед ураганом.

Я закріпив стулку вікна передбаченим для цього гачком й лишився подихати холодним ранковим повітрям, перш ніж бензинові випари в ньому досягнуть звичної густоти. Це нагадало мені давню ухвалу розпочинати кожен новий день коротким гімнастичним сеансом.

«Ухвала справді чудова, — мимрив я, для спроби витягаючи руку уперед. — Просто героїчна ухвала. Але людина не може заповнювати усе своє життя тільки героїчними вчинками».

Рука моя поволі опустилася й намацала телефонну трубку. Попросив принести сніданок у номер і пішов у ванну, щоб викреслити з порядку денного неминучу роботу — гоління. Власне, гоління дратує тільки тоді, коли більше нема про що думати, особливо під час тривалого намилювання. А в даний момент мені було про що думати, і головне — про майбутнє. Що ж до минулого — не давно минулого, а вчорашнього, — то воно вже було відповідно обмірковано й класифіковано по досьє.

Оскільки ж мій мозок не електронна машина, він певний час працював над давно минулим, хоча я вже дав йому нове завдання. І все ще бачу той голий скелястий пагорб, розжарений полуденною спекою, пустий і чіткий у своїй мертвотній порожнечі, а потім смутний і розпливчастий, бо я біжу, зігнувшись навпіл, туди, до кам'янистого хребта, де зачаїлися «оті». І здається мені, що я чую сухий тонкий посвист куль і відчуваю, як пече в плечі, і мусить пройти час, поки я здогадуюсь — «влучили в мене», — і мусить пройти час, поки я кажу собі: «Добре, що в ліве плече», — і мусить пройти ще багато часу від тієї безмежної миті, коли час зупинився, поки я дістався того каменя й жбурнув одне за одним три сталевих яйця. А потім хвилини знову почали текти своїм звичаєм, але в моїй голові, розбитій спекою й утомою, все видавалося смутним і розпливчастим — «джип», що прибув з прикордонної застави, Стефан, спокійне обличчя Любо, спокійне і біле, як обличчя мерця. Стефан помер у «джипі». Любо вцілів і тільки трохи накульгував, і так, накульгуючи, дійшов до мосту на Венецію, де його вбили. А я ще живий. Ще.

Я часто бачу в кошмарах той голий скелястий пагорб, й інколи до вершечка залишається лише кілька метрів, а іноді верх здається дуже далекий, незбагненно далекий, й кам'янистий схил піднімається пустельний і страшний під безбарвним розпеченим небом, а постріли зловісно відлунюють у мертвотності й спеці. «Гайда, Еміле, твоя черга, мій хлопче!»

Кошмар, який примушує мене сприймати пробудження як воскресіння і кожен новий день — як звабливу обіцянку, навіть коли цей день обіцяє мені самі неприємності. «Бувало й важче. Професійний ризик, нічого більше».

При цьому ризик професії, принаймні у даний момент, не пов'язаний з пострілами. Усе мирно й тихо, говоримо про соціологію, і навколо розкинулась не прикордонна кам'яниста смуга, а зелена датська рівнина. Важливо тільки знати, де кінчаються луки й починається драговина.

Кожен обирає собі ангела на свій копил. Мій, наприклад, своїми звичками нагадує отих скнар, які по двічі перелічують гроші, незалежно від того, чи дають їх, чи одержують. З тією відмінністю все-таки, що я перевіряю не двічі, а тричі і що йдеться не про гроші, а про факти. Перевірка перед дією, під час дії і після дії.

Кожне з цих трьох занять має свої переваги, але й неминучі вади. Аналіз перед операцією дуже важливий, бо від нього залежить подальше, однак він не може бути точний, бо має справу з явищами, які ще не сталися і бозна чи стануться саме так, як ти собі уявляєш. Аналіз у процесі дії гранично необхідний, щоб уберегтися від хибного кроку, але не досить вичерпний, оскільки через брак часу провадиться майже блискавично. Аналіз після дії, навпаки, може бути докладний і настільки глибокий, наскільки тобі стане хисту, тільки ти неспроможний змінити нічого з того, що вже сталося. Взагалі кожен з цих трьох способів рахувати гроші, тобто факти, по-своєму недосконалий. А тому, об'єднані в одну постійну звичку, вони завдають мені чимало клопоту.

Покінчивши з голінням, я підставив голову під щедрий теплий струмінь води і, поки стояв отак, осліплений милом і водою, почув, як у глибині кімнати відчинилися й зачинилися двері. Дуже сприятливий момент, щоб приставити до спини пістолет і гаркнути: «Давай відомості, собако!» — поки ти агонізуєш від мила, що роз'їдає тобі очі. На щастя чи нещастя, цього разу відомості не в мене, а в інших людей. Це дозволило мені спокійно пройти й через підбадьорливу процедуру холодного душу, акуратно загорнутися в халат і лише тоді визирнути, аби з'ясувати, що трапилося.

Нічого не трапилося, тільки на столику біля вікна з'явилася таця із сніданком. А сніданок з чашкою паруючої кави о цій ранній порі — подія дуже доречна і приємна. Отже, сідаю в крісло й приступаю до чергового етапу побутової підготовки до нового дня.

Два основні факти виникли на обрії. Перший датується моїм прибуттям у це місто: за мною стежать. Хто й навіщо, остаточно не з'ясовано, хоч відповідна гіпотеза існує. Другий факт: я оточений. Оточений увагою, додав би інший. Згоден. Тільки на цьому світі увагою не оточують задурно. Хіггінс, Беррі й Дороті могли б знайти більше інтересних співрозмовників на цьому велелюдному конгресі. А натомість вони липнуть до незначного й нецікавого болгарина, бавляться з ним у запитання й відповіді, водять його по закладах і навіть обіцяють фінансову допомогу, звісно, для строго наукової мети. Цей другий факт потребує додаткового вивчення, та вже зараз наштовхує на певні висновки.

Хоч би й учорашнє. Зовсім банальна гулянка, багата на балаканину й бідна на незвичайні події, випадкова гулянка, наслідок випадкового знайомства, що почалося з нудного етикету й завершилося пиятикою. І все-таки дрібні перипетії й окремі репліки пиятики містять досить вихідних даних, щоб скласти про мене початкове уявлення. Можу навіть точно уявити собі цю характеристику в разі, якщо перевірку заздалегідь проведено, а поведінка моя ретельно аналізувалася. Насолоджуючись гарячою міцною кавою та першою в цей день сигаретою, я, здавалося, ясно бачив настукану на машинці характеристику на Михаїла Коєва (перший варіант). Найнезначніші мої жести і найвипадковіші репліки, відповідно оброблені й зіставлені, набули службової виразності. Ставлення до стриптизу, поведінка під час танцю з Дорогі, кількість випитих чарок, стан під час і після гулянки, реакція на ту чи іншу чужу репліку, значення тієї чи іншої моєї репліки, взагалі уся сукупність дрібниць, з яких складається гулянка, тут узагальнена в сухі канцелярські фрази, що заповнюють відповідні графи: ставлення до жінок і спиртного, до подорожей і доброї кухні, до грошей і матеріальних вигод, до наукової роботи і авантюр, балакучий чи стриманий, суєтний чи скромний, швидкий чи неповороткий в діях, імпульсивний чи витриманий, підозріливий чи легковірний, проникливий чи поверховий і ще ряд констатацій цього штибу.

Отак складена характеристика була б досить повна і, звісно, досить неправильна. Бо я, добродушно піддаючись іспитові, намагався випнути деякі свої риси про випадок, якщо на мене справді збираються складати кадрове досьє. Корисна обачність, особливо в поєднанні з певною далекоглядністю. Бо справа не тільки в тому, щоб створити хибне уявлення про себе. Необхідно, щоб воно було хибне у точно визначених пунктах і в точно визначеному смислі. Взагалі я мушу не стільки показати протилежне, чим я є насправді, скільки прикритися у спосіб, який прискорив би самовикриття противника і призвів би його до провалу.

А поки цей противник складає ґрунтовне, але не дуже точне досьє, я також заповнюю анкети. Поки їх лише три і дай боже, щоб не більше, бо канцелярська робота, навіть виконувана подумки, досить-таки стомлива. На перший погляд, неважко дати характеристики цих трьох осіб, не в міру балакучих і занадто поспішливих у своїх діях. Однак не слід забувати, що й вони, напевно, як і я, удають не тих, ким є, і найперше — дурніших, ніж насправді.

Отож, щоб безпомилково збагнути їх, не зайве б знати, якими спонуками і якою попередньою інформацією керуються їхні дії.

Інакше кажучи, хто в їхніх очах Михаїл Коєв: соціолог чи хто інший? І чого вони добиваються від Михаїла Коєва: зробити його своїм однодумцем у соціології чи з зовсім іншої дисципліни?

Невправність і поспіх, з якою трійця пропонувала мені свої маленькі спокуси — стипендії, гонорари й дружбу, — повинні б упевнити мене, що вони швидше аматори в галузі вербовки, легковажні типи, які вважають, що перед ними такий же легковажний тип, ладний скористатися пропонованими йому безкоштовно вигодами. Цілком безкоштовно. Принаймні напочатку.

Така версія видається цілком вірогідною. Річ у тім, що версії, в яких противник хоче нас впевнити, завжди виглядають цілком вірогідними. Отже, і тут необхідна перевірка. А це практично означає, що я мушу вести свою роботу — не справжню, а удавану — й не маю права на поспішні вчинки.

Інше поки що й неможливе. Ситуація зі сандвічем повторюється, хоча вже і не в соціологічному аспекті. Затиснутий між невідомими шпигами й відомими спокусниками, я змушений грати пасивну роль шинки, яку мають з'їсти. Тож безглуздо, принаймні зараз, опиратися й лементувати: «Заждіть, сталася помилка, я не шинка!»

Я перевіз на таксі свою валізу в готель «Англетер», де з приємністю відзначив, що втручання Дорогі забезпечило мені гарну кімнату з видом на море біля Ньюхауна. Після того я здійснив другий захід до конгресного залу і згаяв певний час на своєму місці спостерігача, хоча єдиними об'єктами для спостереження були кілька десятків посивілих, сивих чи повністю плішивих голів, що стирчали переді мною, увінчані навушниками.

Дорогі не було. Хіггінс і Беррі похмуро кивнули мені і повністю заглибилися в оте гнітюче заняття, яке називається «зализування ран». Кощавий збайдужів до підсилювальної апаратури й відверто дрімав, похилений на плече свого друга, що час від часу марно силувався відхилити тулуб Хіггінса в протилежний бік, тобто на мене. Я спробував зосередитися на виступі чергового промовця про складні коригуючі зв'язки між різновидами соціальних експериментів. Але щиро кажучи, фрази, які промовлялися з трибуни, були так пересипані незрозумілими термінами, що і я ледве не заснув і тільки з пристойності висидів півгодини, перш ніж вискочити в кулуари.

Хол майже порожній, щось просто неймовірне, беручи до уваги якість виголошуваної в залі доповіді. Я взяв чашку кави, сів на найближчий диван і закурив. За якусь хвилину ще один втікач перетнув мармурові плити холу, повторив мої дії й підсів до мене. Обличчя наче знайоме. Це той самий містер Сеймур з понурим виразом, який приєднався до нас учора, щоб поділитися своїми враженнями від задухи й нечистого повітря.

Сеймур сухо привітався, і я відповів йому тим же. Він закурив сигарету й приліпив її у правий кутик губів, поки рука його, довга і якась нервова, помішувала ложечкою каву. Взагалі Сеймур, як я встановив згодом, з тих курців, які не витрачають зайвий час на свою сигарету і, раз запалену, залишають її диміти в роті, доки не настає потреба її викинути. Може, саме тому права половина його обличчя якось невдоволено перекривлена, наче перед фатальною необхідністю постійно кіптюжитися димом, тоді як ліва половина майже зловтішалася з своєї бездіяльності. Попри цю двоїстість, обличчя було гарне завдяки різким рисам, які надавали йому виразу мужності й зовсім не свідчили про його зіпсутість. Дещо холодна й похмура краса: сірі, втомлено примружені очі, тонкі насмішкуваті губи, густий каштановий чуб, який часто спадає на порізане зморшками чоло, не кажучи вже про римський ніс, у правильних лініях якого була якась невмолимість.

Сеймур вийняв ложечку з чашки, потім сигарету з губів, відпив кави й запитав:

— Вам набридла доповідь Паріно? Вона справді нестерпна.

— В даний момент для мене нестерпніший головний біль.

— Це дурне кокетування ерудицією запаморочило й мене, — кивнув співрозмовник, мабуть, не збагнувши, що я маю на увазі.

І, приліпивши сигарету в кутик губів, проказав:

— Таким, як ви, найгірше: подолати таку відстань, щоб вислуховувати стільки дурниць…

— Гадаю, це стосується і вас: Америка ще далі.

— О, я поєдную службові обов'язки з відпочинком: Данія приємно прохолодна влітку і, щоб не нудьгувати, потроху працюю над однією темою. Знаєте, тутешня бібліотека…

— Так, так, — кажу, — величезне багатство! Сто двадцять п'ять мільйонів томів. Власне, і я приїхав, щоб попрацювати.

— А, то інша справа, — погодився Сеймур і вийняв сигарету з рота, щоб ковтнути кави, потім майже без зв'язку додав: — Не пригадую, чи бачив я вас на попередніх конгресах.

— Я ще не доріс до рангу учасника конгресів. Мене відрядили на спеціалізацію, і я скористався нагодою…

— А, то інша справа, — повторив співрозмовник і знову затиснув сигарету кутиком губів.

Поки ми розмовляли, з'явилася нова втікачка й подалася до бару. І, коли не помиляюсь, знайома: це дама у чорному вбранні й при чорному гуморі, яка розмовляла з Дороті на вчорашньому прийомі. Жінка й собі узяла каву і підійшла до нас. Вона й сьогодні у чорному, а на її обличчі такий вираз, наче в руках у неї не чашка кави, а останки дорогого небіжчика.

— Моя секретарка, міс Грейс Мартін, — відрекомендував її Сеймур.

Грейс Мартін машинально і холодно подала руку, потім байдуже глянула на лацкан мого піджака й зауважила безбарвним голосом:

— «Болгарія»… Ви розмовляєте з супротивником, містере Сеймур?

— А чому б і ні? — відказав той недбало. — Мене більше цікавлять вороги, ніж якась незначуща людина, що набридатиме мені дурними теревенями. Зрештою, найважливіші питання людина завжди вирішує із ворогами.

Жінка, нічого не заперечивши, сіла біля шефа і, зайнявшись сигаретою та кавою, наче забула про нашу присутність. Вона значно молодша за Дороті, але це навряд чи допомогло б їй конкурувати з журналісткою. Грейс Мартін виглядала такою ж безбарвною, як і и голос, і характеристика, яку я міг би дати їй зараз, відзначала б її повну протилежність Дороті. Замість привабливості — замкнутість і відчуженість. Замість жіночності — майже чоловіча твердість хлопчачої постаті й різких рухів. Замість елегантного вбрання — вже згадуваний аскетичний костюм, окуляри, чорне волосся, прибране у зачіску старої діви, чорне взуття на низьких підборах. Бррр! Аж морозом обсипає.

— Ви вчинили розумно, скориставшись нагодою побувати на симпозіумі, — дещо повчально промовив Сеймур. — Це назавжди одіб'є бажання брати участь у подібних збіговиськах.

Я не заперечую, чекаючи продовження й побіжно вивчаю секретарку-черницю.

— Дві третини отих, — Сеймур недбало махнув рукою в бік залу, — пустоголові соціологи, а решта — розвідники. Найгірше, що на трибуну пнуться саме соціологи, а не розвідники; ті могли б розповісти справді цікаві речі.

— Ви, очевидно, віддали б перевагу міжнародному симпозіуму з проблем шпигунства, — докинув я, аби щось сказати.

— Це нецікаво, — озвалася Грейс, не відриваючи очей від своєї чашки. — Усі безсоромно брехатимуть.

— Іноді людина, брешучи, виказує досить правди, — заперечив Сеймур. — Авжеж, симпозіум з шпигунства як видовище куди бажаніший. Чи не так, містере Коєв?

________

У перерві, перш ніж піти з симпозіуму, я знову зіткнувся В холі з Хіггінсом і Беррі, але вони знову тільки кивнули мені. А коли наступної миті я зустрів і Дороті, розмова вичерпалася моєю подякою й однією-двома її фразами: «Прошу вас, нема за що». Після усього цього можна справді подумати, що учорашня дружня вечірка ніщо інше, як випадкова випивка, і що окремі репліки, здатні викликати підозру, всього лише самовпевнені п'яні обіцянки.

Але думка, яка мене тривожила, поки я пробирався крізь обідні юрми копенгагенців, пов'язувалася не з трійцею моїх колег-спостерігачів, а з тією обставиною, що сьогодні вівторок. Вівторок, а це значить, що людина у сірому картатому кашкеті й дорожньою сумкою САС чекатиме на мене біля входу в «Тіволі» рівно о сьомій вечора.

Кажуть, що сім — погане число, що вівторок також поганий день, і коли судити з сьогоднішнього становища, цей висновок не такий вже далекий від істини. Непомітна перевірка, здійснена мною, поки я йшов по Вестерброгаде, впевнила, що за мною все ще стежать. 1 нема підстав сподіватися, що до вечора це припиниться, але все ж зустріч перед «Тіволі» мусить відбутися хоч би для того — як не для іншого, — щоб у Центрі знали, що Еміль Боєв справді там, куди його відрядили, хоча й у стані повної бездіяльності.

Я звернув з Вестерброгаде праворуч, і за кілька кроків мій погляд помітив щось знайоме. Добре знайоме, коли вважати, що лише тиждень тому я сам спостерігав цю панораму Золотих Пісків, і то не на афіші. Афіша висіла у невеличкій вітрині, над якою виблискувала табличка: «Балкантурист», а в глибині приміщення двоє чоловіків сиділи в кріслах і розмовляли, а якась дівчина працювала за невеличким письмовим столом. Чоловіки напевно болгари, а дівчина — на сто відсотків болгарка, судячи з рис її обличчя, хоч у таких випадках ніколи не можеш бути певен.

«То й що, навіть коли й болгари», — думав я, поминаючи вітрину, не уповільнюючи крок. А у вухах прозвучав знайомий спокійний голос генерала: «Жодних контактів, ні за яких обставин…»

Знову звернув праворуч у першу ж вулицю й простував далі як звичайний турист, що знайомиться з містом. Чоловік, який стежить за мною, теж удає перехожого. Досвід, однак, привчив мене не тільки швидко розпізнавати таких суб'єктів, але й розгадувати їхні наміри. Природно, робота шпига — вистежувати, але й цю роботу можна виконувати у сто різних способів, а від способу, у який вона здійснюється, неважко встановити, чи стеження це «про всяк випадок», чи з точно визначеною метою; навіть те, чи тебе сприймають як посереднього противника, чи противника першої величини, і, нарешті, стежить за тобою поліція чи хтось інший.

Виходжу до Ратуші й завертаю в перше ж кафе випити кави. О цій порі за столиками не людно, і я вибираю зручне місце на осонні, тоді як моя тінь притулилася в затінку, подалі від протягів і моїх поглядів.

Попиваючи каву й аналізуючи поведінку мого шпига, я дедалі більше впевнювався, що стеження ведеться за рахунок казни його величності короля Данії. Сьогоднішній мій супутник — вже шостий за три дні, не рахуючи його колег на колесах, і всі вони — моторизовані чи піші — роблять свою справу на один копил, не дуже прикриваючись, але й без нахабства. Я, звичайно, не примхливий і не маю особливих прихильностей До національностей моїх шпигів, однак волію, щоб у даний момент за мною стежили датчани, а не американці.

Розраховуюсь за каву й знову починаю безцільно вештатись, хоча чудово знаю, що всі порядні люди у цей час за обідніми столами. Після вчорашньої пиятики я не відчував ніякого апетиту, а щодо вештання, то воно хоч і безцільне, але немарне. Треба уміти заживати користі навіть з дрібниць. Тому вмикаю свою майже автоматичну звичку запам'ятовувати навколишню обстановку, віддаючи сентиментальну перевагу пасажам і підземним переходам, прохідним дворам, автобусним зупинкам і зупинкам таксі, загальним і службовим входам великих магазинів, затіненим чи найбільш пожвавленим місцям, ритму дії світлофорів тощо.

Не маю й найменшого уявлення, чи все це ще знадобиться мені, й навіть хочу вірити, що ні, але не зашкодить накопичити якомога більше таких вражень, бо коли певної миті якесь із них насправді мені знадобиться, тоді буде надто пізно поповнювати свої знання.

________

Серед пам'яток вищезгаданого типу фігурує й крамничка з сигаретами і газетами неподалік од парку «Тіволі». За п'ять хвилин до сьомої того ж дня купую в крамничці останній номер «Таймса» і продовжую свою путь. Черговий шпиг тримається за традиційних метрів п'ятдесят, і саме тому я виявив таку честь старому й нудному «Таймсу». Мій прихід на зустріч із газетою мав означати: «За мною стежать». А коли заголовок газети обернено до парку, мовчазна репліка збільшується ще на одне речення: «Нічого для вас не маю».

Годинник на Ратуші гучно й урочисто відбиває сім ударів, коли я разом з юрмою туристів та місцевих роззяв проходжу повз «Тіволі». Чоловік у кашкеті з сумкою в руці на своєму місці. На змиг ока обмінюємося поглядами, і по тому, як він тримав сумку, я зрозумів, що й зв'язківець не має для мене повідомлень.

Пройшовши з десяток кроків, я мало не зіткнувся з товариством, яке в повному складі рухалося назустріч: Сеймур, Грейс, Дорогі, Хіггінс і Беррі.

— А, ви вже з «Тіволі»! — докірливо кинула мені Дороті.

— Ні.

— Тоді гайда з нами!

Без заперечень приєднуюсь до галасливого товариства, галасливого тільки завдяки Дороті. Беррі подався до каси по квитки, і невдовзі ми опиняємося у святилищі розваг — «Тіволі».

Пройшли повз літній театр, схожий на китайську пагоду, обійшли фонтани, водяні виверження яких супроводжувалися музичними виверженнями міського оркестру, завернули подивитися на штучне озеро, де не було нічого цікавого, і трохи постовбичили перед дитячою каруселлю.

— Позначте у своєму нотатнику, що бачили й «Тіволі», — сказав Сеимур Дороті. — Й рушаймо.

— Як це рушаймо? А рулетки? — майже обурилась Дороті.

— Могли б і щось перекусити, — несміливо запропонував Беррі, утираючи непросихаючий піт з свого чола.

— Вам би тільки напихатись, любі… — понуро пробурчав Сеймур.

Та оскільки ми саме підійшли до якоїсь пивнички і Беррі з Хіггінсом вже простували до вільного столика, Сеймур неохоче рушив слідом. Кельнерка у білій мереживній наколці, білому фартушку й з білим обличчям обдарувала нас люб'язною посмішкою:

— Що бажаєте?

— Я взяла б сандвічі, — негайно виголосила Дороті. — Датські сандвічі славляться.

— Сандвічі? — насупився Сеймур. — Вони всі перемацані… певно, й не зовсім чисті…

— Ви завжди бачите речі з найгіршого боку, — зауважила Дороті.

— Тобто з реального, — байдуже уточнив Сеймур. — Беруть хліб однією рукою, а шинку тулять другою.

— Може, до цього шинка побувала й на підлозі? — підказала Грейс.

— Цілком можливо, — незворушно кивнув Сеймур. — Я особисто візьму біфштекс.

— І його готують руками, — попередила Дороті.

— Так, але після того смажать. І він стає надто гарячим, щоб брати руками.

— Ну, то вирішили? — нагадала про свою присутність кельнерка, яка досі спокійно спостерігала за нами як людина, що перебачила на своєму віку чимало ідіотів.

Хіггінс узагальнив бажання групи, замовивши Сеймурові біфштекс, а решті — пиво й сандвічі. За столом запала ніякова мовчанка, як після несподівано перерваної суперечки. І тільки коли принесли пиво й Хіггінс добряче хильнув зі свого запітнілого келиха, він зволив порушити мовчанку:

— Це «Тіволі» не таке вже й кепське…

— Не бачу нічого хорошого, — поспішно заперечив Сеймур, виплюнувши недопалок і потягшись за кухлем. — Я помітив, що люди найбільше нудьгують саме у місцях розваг. Та оскільки це місця розваг і ніхто їх не тягнув сюди силоміць, усі вдають, що їм неймовірно весело.

— Може, вони це роблять просто з вихованості, щоб своїми кислими фізіономіями не псувати іншим настрій, — пробурмотіла Дороті.

— Якщо маєте на увазі мене, я справді не досить вихований у лицемірстві, моя люба, — м'яко зауважив Сеймур.

— О, я кажу взагалі…

Сеймур, очевидно, хотів щось додати з приводу «казання взагалі», але саме з'явилася кельнерка з великою тацею.

Сандвічі було з'їдено майже мовчки, коли не рахувати схвального зауваження Беррі на їхню адресу та повторних замовлень пива для Хіггінса. Коли ми встали, Дороті, відновивши свою життєрадісність, заявила:

— А тепер до рулеток?

Сеймур хотів заперечити, але промовчав, вирішивши, очевидно, що опиратися жіночій примсі нижче його гідності. Ми рушили до найближчого грального павільйону, очолювані Дороті, яка сьогодні була в розкішному попелясто-сріблястому костюмі й могла б називатися дамою в сірому.

У павільйоні рулетки не виявилось, зате стояли ротативні малини. Два десятки гравців обох статей тренували свої біцепси, смикаючи важкі ручки, поки диски апарата оберталися з металевим дзвоном, щоб зупинитися у відповідній комбінації. Взагалі ротативки були головною привабою цього розважального парку, де за основну розвагу правив азарт. Азарт дрібний, особливо щодо виграшів, але за рахунок цього програші, досить часті, болюче вражали громадянина середнього достатку, що прийшов сюди відпочити після трудового дня.

Дама в сірому і дама в чорному купили при вході по жмені нікелевих жетонів і рушили до двох вільних машин, а ми, чоловіки, залишились біля входу курити й спостерігати віддаля двобій машини і людини. Дороті від початку виявила свій гравецький азарт і тим більше захоплювалась, чим більше програвала. Вона то різко смикала важіль, то зовсім обережно пускала механізм, силкуючись збагнути апарат, секрет якого, власне, полягав у тому, щоб вісімдесят відсотків надходжень привласнювати. Грейс, навпаки, байдуже опускала жетони і так само байдуже натискувала ручку, немов сама була придатком машини.

— А ви не хочете спробувати щастя? — глянув на мене Сеймур.

— Яка користь від такої мізерії, — відказав я.

— Авжеж, — ствердив Беррі, знову зарошений потом. — Коли вже грати, то крупно…

— Про яку це ви гру? — скинув очі Сеймур.

— Та… взагалі про гру… Життя — та ж гра…

— Своєрідна думка. Ви не вивчали теорії ігор Борелє і Ноймана?

— Мене цікавлять не математичні теорії, а психологічні фактори, — трохи ображено відказав Беррі.

— От-от, психологічні фактори! — підтвердив і Хіггінс, пробудившись від своєї летаргії. — Ми трактуємо соціологію як психологію суспільства…

— Оригінально, таки справді оригінально, — повторив Сеймур.

— Пробі! — скрикнула раптом Дороті. — Дивіться, справжній потоп!

Дамі в сірому справді випав чималий виграш, і в металеві ночовки на машині з мірним дзвоном ринув цілий потік жетонів. Виросла купа, і жінка справді потребувала допомоги, і я послужливо подав їй «Таймс», який і не збирався читати. Дороті збуджено збирала жетони й складала їх у авторитетну англійську газету. Тоді, притискуючи до грудей свій важкий імпровізований кошіль, оголосила:

— Тепер ми їх прогуляємо!

— Увільніть нас од вашої великодушності, — сухо кинув Сеймур. Потім глянув на годинника і нагадав — Час іти до Тейлорів.

— А як же оці жетони? — збентежено запитала Дороті, притискуючи обома руками пакет з жетонами.

— Викиньте, — так само сухо мовив Сеймур. — Щодо мене, то непотрібне я викидаю.

Й оскільки Дороті дивилася на нього, чи не жартує він, Сеймур узяв пакуночок з її рук і викинув у найближчий кошик для сміття.

________

Спроба утекти під приводом, що мені нічого робити серед незнайомих людей, не дала наслідків.

— От і познайомитесь, — відказав Сеймур, подивившись на мене так, наче тільки зараз завважив мою присутність.

— Але мене не запрошували…

— Не турбуйтеся, туди нікого не запрошують. Навіть і вас, Дороті. Чи не так?

Й оскільки жінка в сірому не зволила відповісти, Сеймур додав:

— Їхня господа, знаєте, щось на зразок міського майдану. Люди просто переходять його, перш ніж іти куди-інде. За винятком тих, хто віддається грі… чи життю, як грі… чи як там ще…

Отже, ми посідали у дві машини, що стояли біля «Тіволі», й подалися до Тейлорів.

Господарі зустріли нас такими ж стандартними усмішками, якими зустрічали й інших гостей. Може, тільки Сеймур мав привілей на особисте ставлення, бо замість машинального «як поживаєте?» йому було сказано: «Як мило, що ви прийшли, Вільяме». Ми увійшли в салони, а подружжя залишилося в холі, де, видно, їм судилося простояти цілий вечір, зустрічаючи й проводжаючи гостей, які без упину розминалися у дверях. Інакше кажучи, миле двійко молодих людей, які, боюся, заскоро постаріють під тягарем світського життя. «Салони» — це п'ять-шість просторих кімнат, сполучених між собою й обставлених дорогими меблями, придбаними, певно, випадково, бо такі ж строкаті й різностильні, як і численні гості. Що ж до самих відвідувачів, тут, крім кочівників, які заявилися тільки вихилити по чарці, були й представники більш осідлих племен, що розташувалися по канапах, а то й просто по килимах. Суміш вишуканої елегантності й богемної недбалості, голених і бородатих фізіономій, міні- й максі-туалетів, зачісок майже всіх кольорів веселки й найрізноманітніших мов індоєвропейської групи. І тільки одним-єдина об'єднуюча ланка — випивка. Усі тут п'ють віскі й усі однаково спраглі, отож кельнери в білих куртках без упину розносять таці з повними келихами й прибирають порожні.

Наша компанія розпалась у цій юрмі, і я вже відчув полегшення від того, що лишився сам, коли просто над вухом почувся трубний голос Сеймура:

— Чи не здається вам, що тут надто гамірно… й страшенно душно?.. Ходімте краще далі.

— Боюся, що далі те ж саме, — неохоче відповів я.

— Не зовсім.

Він пішов уперед, а я слухняно подався слідом; ми поволі минали кімнату за кімнатою, пробираючись крізь натовп, аж доки не вийшли в якийсь бічний коридор і не опинилися перед щільно зачиненими дверима кольору червоного дерева. Кельнер виставляв на низький буфет пляшки віскі, виймаючи їх з картонних коробок. Певно, він тут не тільки господарював, а й чатував біля дверей, бо спритно перепинив нас, і тільки коли Сеймур щось мовив йому, дозволив увійти.

Просторе приміщення було коли не прохолодніше, то принаймні тихіше, ніж інші салони. Яскраво освітлене чотирма старовинними люстрами, воно все-таки видавалося похмурим, може, через облицьовані червоним деревом стіни і оббиті темно-зеленим оксамитом меблі. Важкі оксамитові портьєри закривали вікна. На цьому мінорному тлі яскраво виділялися світло-зелені чотирикутники ломберних столів. За винятком кількох груп, що грали в покер, основна маса присутніх купчилася навколо великого центрального столу з рулеткою. Ми підійшли й собі. Сеймур вийняв з бумажника десяток банкнотів по п'ятсот крон і недбало подав одному з двох круп'є у смокінгах.

— Які жетони бажаєте? — поспитав той.

— По сто крон.

Приклад зобов'язував, особливо після моєї заяви, що не граю по дрібних. Однак у подібних випадках я не звик відчувати себе зобов'язаним комусь в чомусь. Почекавши, поки круп'є відлічить Сей-мурові п'ятдесят крупних жетонів, я царственим рухом подав круп'є єдину банкноту і натомість одержав п'ять жетонів. Між нами кажучи, я волів би дрібніших, але круп'є, очевидно, вирішив, що я і мій супутник — люди одного рангу.

Спочатку я тільки спостерігав за грою Сеймура. Він ставив то на чотири цифри, то на «шьовал», згідно, певно, якійсь своїй системі. В мене немає системи, тому я ставлю один жетон на червоне, приготувавшись чимскоріше позбутися свого жалюгідного капіталу і перейти в категорію глядачів. Круп'є, як у солідних ігорних казино, закликав гравців: «Робіть ваші ставки!» — крутнув ручку рулетки, пустив кульку й протяжним голосом попередив: «Ставки зроблено!» Кулька якийсь час стрибала і після деякого вагання зупинилася на червоному. Чоловік у смокінгу спритним рухом підсунув один жетон до мого й прибрав лопаткою програні ставки.

За простим принципом імовірності, згідно з яким колір, що вийшов, не має шансів вийти повторно, ставлю двісті крон на чорне й знову виграю.

— Браво, Майкле, ви вдало наслідуєте приклад, який я подала сьогодні, — чую шепіт Дороті.

Вона сіла ліворуч од мене, певно, щоб бути подалі від Сеймура, і подала круп'є п'ятсот крон:

— Жетони по двадцять, прошу!

Вільний круп'є відрахував їй жетони, а я поставив нові двісті крон на червоне, саме коли почувся протяжний голос: «Ставки зроблено!» Цього разу програш. І, щоб більше не грати абияк, ставлю усі шість жетонів знову на червоне.

Червоне.

— Браво, Майкле. Ви справді здібний учень, — вдруге прошепотіла Дороті, яка вирішила поставити два малих жетони на першу колонку. Сеймур також бачив мою скромну перемогу, але утримався від коментарів. Він цілком захопився власною системою, і його наполегливість винагороджувалась, бо купка жетонів перед ним помітно збільшилась.

Розповісти точно, як протікала гра далі, значило б напевно збрехати, оскільки в мене не лишилося ні точного уявлення, ні точного спогаду про неї, крім того, що я ставив і ставив на колір. Оскільки я вирішив будь-що програти капітал і відійти від столу, я без розбору ставив жетони то на чорне, то на червоне, час від часу з подивом помічаючи, що купа жетонів переді мною незмінно збільшувалась, попри нечасті програші. Іншою, на жаль, була доля моєї вчительки. Хоч грала вона дрібно, але швидко втратила всі свої жетони й мусила вийняти нову банкноту, а тоді й третю. Зате Сеймур уже подвоїв свої авуари. Застигнувши перед столом з незворушним обличчям і димлячою в кутиках губів сигаретою, він при кожному вигуку круп'є відраховував по десять крупних жетонів, ставлячи їх то на одне, то на друге поле.

— На сьогодні все, — понуро мовила через якийсь час Дорогі. — Радію, що хоч ви, Майкле, виграєте. Заступайте мене гідно!

— Може, краще ви мене заступите?

Вона, вагаючись, глянула на мене, але те вагання швидко змінилося героїчною рішучістю:

— Не маю сили відмовитись. Усе моє єство кипить жадобою реваншу.

Я поступився Дороті своїм місцем і, щоб не заважати їй, попростував до виходу, побіжно відзначивши, що Сеймур провів мене поглядом.

У сусідніх приміщеннях гостей значно порідшало. Зменшилася й задуха, бо вікна були широко розчинені в ніч, насичену електричним сяйвом. У наявності всі умови, щоб спокійно випити віскі. Що я й зробив.

— Спустила все. Можемо рушати, — через півгодини оголосила Дороті, ставши біля канапи, на якій я влаштувався.

— Віскі?

— Ні. Краще коктейль з вітріолу й ціаністого калію. Просто вмираю од злості.

Я огледівся. Сеймур все ще не з'являвся у салоні, а Беррі, Хіггінс і Грейс давно зникли. Саме час наслідувати їхній приклад. Машина мчала вечірніми вулицями, а Дороті вела своєї:

— Злість мене бере, що так по-дурному програла ваші гроші, — бурмотіла вона.

— Вони такі ж мої, як оті в «Тіволі» — ваші.

— Жбурнути мій виграш у кошик, ви уявляєте!

Вона повернула обличчя до мене, наче забувши про кермо, і мене охопило неприємне відчуття, ніби ми зараз вріжемося у якусь вітрину.

— Тепер ви розумієте, чому я програла? Коли нехтуєш тим, що одержав, доля тебе карає. — І, знову втупивши погляд просто себе, Дороті повторила — Жбурнути мій виграш у кошик…

— А може, цього вечора він те ж саме вдіє і з своїм.

— Ждіть, аякже! — Потім знову повернулась до наболілого — Треба було міняти стиль гри. Бачиш, що програєш, — зміни стиль.

— І що з того? Ви ж не можете змінити систему. Рулетка — це система, і вона працює проти вас.

— Але ж ви виграли…

— Тимчасово. Це також елемент системи. Пастка для наївних.

— Вільям теж виграв, — наполягала Дороті. Оскільки я мовчав, жінка сама собі відповіла — Власне, людина легко виграє тоді, коли виграш їй байдужий. Взагалі людина завжди одержує задарма те, що не цінує. Сеймур — багата людина.

— А ви?

— Була багата, Майкле. — Вона наголосила на минулому часі. — Не скажу, що зараз бідна, але примхи надто дорога річ, щоб попускати їм усе життя.

— А навіщо попускати?

— Навіщо? Бо життя без них стає нестерпно нудним. Дороті різко повернула і так само різко загальмувала перед освітленим білим фасадом «Англетера». Потім заглушила мотор, вийняла ключ і, глянувши на мене, додала:

— Якщо я запрошу вас до себе, гадаю, що і це моя маленька примха, але я готова дозволити її…

________

Маленька примха? Чому б і ні. Особливо коли цього вимагає етикет.

Підводжусь з ліжка, закурюю сигарету й влаштовуюсь у зручному білому кріслі. У цьому люксовому апартаменті все біле й рожеве, як і жінка, що забула вкритися перед тим як заснути. Неуважливо окидаю поглядом це тіло, коли не свіже, то принаймні щедре. Переводжу погляд на обличчя: вуста без помади видаються блідими, під очима темні кола. «Не дав би вам більше двадцяти п'яти», — казав я, звикнувши з галантності применшувати на десятиріччя вік знайомих мені жінок. Так, їй не менше тридцяти п'яти, і принаймні половина цього віку минула в маленьких примхах, і втома вже пробивалася з-під рожево-білої поверхні фасаду.

Джеймс Бонд і йому подібні, попри свою пристрасть до маленьких постільних розваг, мабуть, зневажили б залицяння цієї відквітлої красуні. А я при всій своїй скромності відгукнувся на перший заклик. Курйоз.

Людей, на яких слід заповнювати досьє, збільшилося з трьох до п'яти, і кожен з них дурить мене по-своєму, за винятком хіба Грейс, яка не бреше тільки тому, що мовчить. Вони обсновують мене брехнею слів і вчинків, і найпростіше виплутатися з тенет, здавалось би, — припустити, що все, що йде від них, — брехня. Але припустити таке — значить позбавити себе тих опорних пунктів, тих маленьких ознак правди, з яких може скластися ціла правда.

Погляд знову падає на сплячу жінку, втім, без будь-якого інтересу до її жіночих принад. Якщо в п'ятірці доброзичливих і відвертих людей справді є щира людина, то це, без сумніву, Дороті. Питання в тому, наскільки її відвертість може завдати мені клопоту поза помірними втіхами помірних примх.

Звичайно, кожен незнайомий — можливий супротивник. Але можливий — ще не значить справжній. До того ж супротивники можуть бути найвідмінніших вдач і спонук. А це означає, до речі, що є супротивники, яких у даний момент можна обернути на союзників.

Неначе відчувши, що я думаю про неї, Дороті заворушилася в ліжку, спробувала вкритися неіснуючою ковдрою й повернулася на інший бік.

Вважається, що у такій професії, як наша, певна доза підозріливості не шкодить. Питання тільки, що ми розуміємо під цим і в якій дозі. Постійна підозріливість затуманює ясність бачення, розпорошує увагу, примушуючи озиратися на всі боки замість зосередитися на тих напрямках, звідки справді може чигати небезпека. Підозріливу людину мають за дуже обережну й невразливу, але вона, власне, фортеця, уже напівзахоплена ворогом, бо дезорганізована зсередини.

Я загашую сигарету в кришталевій попільниці, встаю з крісла й нишком заходжуюсь оправляти свій одяг, весь час думаючи про одне.

Так. треба бути не підозріливим, а проникливим, мати вуха й очі відкриті, щоб сприймати усю наявну інформацію — й брехливу — і напружувати мозкові звивини, щоб ретельно аналізувати її. Сеймур має рацію: будь-яка брехня, за характером своїх хибних відомостей, часто-густо несе досить точну інформацію про те, що намагаються приховати. Дайте будь-кому вільно брехати півгодини, і він своїм базіканням неодмінно викаже щось із того, приховуваного. Тому базіки небезпечні самі для себе і для своїх навіть тоді, коли брешуть.

Отож я вслухаюсь у все, що можу чути, й вдивляюсь у все, що можу бачити, і навіть сам ладен на певні пустощі в ім'я галантності. І ось мій слух уловлює ледь чутний дисонанс у цьому наче злагодженому квінтеті. Щось рипить у взаєминах Сеймура, з одного боку, і Хіггінса та Беррі — з другого. Ще виразніше це у взаєминах Сеймура й Дороті. І хоча рипіння звичайно дратує, та зараз воно швидше тішить, і я навіть не проти, щоб дисонанс у квінтеті посилився настільки, щоб весь концерт зірвався.

Але дисонанс може бути й заздалегідь передбачений. Додаткова пастка на простачка. Точнісінько, як випадкові виграші підтримують ілюзію, що система працює на твою користь. Коли п'ятеро хочуть навіяти тобі враження, ніби ти потрапив у щиру домашню обстановку, найпростіше почати кепкувать один з одного чи сваритися. «Не думай, що ми щось приховуємо. Дивись, ми ледве терпимо один одного».

Дороті знову заворушилася на ліжку. Певно, змерзла, бо згорнулась клубочком і затихла. Крізь напіввідчинене вікно вливалося прохолодне повітря, змішане з запахом моря. Світало. Неонові колби на порожньому майдані випромінювали в сутінки бліде сяєво. Десь неподалік старовинний годинник відлічив чергові півгодини кількома тактами улюбленої всіма старовинними годинниками біг-бенівської мелодії.

Я надів піджак, підійшов до ліжка й накинув на жінку легку пухову ковдру. І вийшов, безшумно причинивши двері.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Симпозіум ішов усталеним порядком. Наукові повідомлення й виступи по доповідях — писані, бо доповіді були відомі наперед. Фотографування на згадку — в залі. Знімки на згадку і кава в кулуарах.

— Їхня кава на рівні доповідей, — зауважив Сеймур ранком третього дня, зустрівши мене в тлумі біля бару. — Може, вип'ємо чогось пристойнішого?

— Якщо знову каву, не бачу потреби йти кудись, — відповів я.

— Може, й не каву, — знизав плечима Сеймур. — Головне — аби свіже повітря.

Він, очевидно, фанатик чистого повітря, бо все жаліється на задуху, не підозрюючи, що її може викликати сигарета, яка не перестає диміти в його роті.

Ми сіли в елегантний чорний «Плімут» і рушили у невідомому напрямку.

— Вчора ви кинули гру саме тоді, коли вона тільки почалась, — промимрив мій супутник, втупившись просто себе.

Він упевнено й вправно вів машину людними вулицями, але його манері рушати з місця чи гальмувати бракувало плавності, відчувалася рвучка твердість.

— Я дав можливість дамі відігратись, — мовив я, неначе виправдовуючись.

— Істерія не може конкурувати з твердим холодним розумом, — заперечив Сеймур, не повертаючи голови. — Рулетка, як вам відомо, раціональна гра, гра ймовірностей, в якій всі найкращі варіанти попередньо відібрано в гравця й передано банку.

— І ви все-таки маєте нерозсудливість грати…

— Я граю не через нерозсудливість, а через довіру до власного здорового глузду. Я люблю складні ігри, Майкле.

Він уперше і наче випадково назвав мене на ймення. Тут усі починають звати мене Майклом, ніби переконуючи, що я вже своя людина.

Виїжджаємо на широку Фредеріксберг-алею, і Сеймур збільшує швидкість, не уриваючи свої міркування:

— Дороті варто б спробувати щастя в покері. І то в суто жіночому товаристві. Одна несамовита істеричка поміж трьох інших — це вже певний шанс на успіх… — Він замовк, неначе згадавши щось. А невдовзі докинув: — Сподіваюсь, те, що я кажу, вас не дратує.

— Чому мало б дратувати? Ви ж говорите про Дороті, а не про мене.

— Але ж Дороті ваша приятелька…

Справді, дама в сірому, яку б вже слід назвати дамою в рожевому, цього ранку досить недвозначно виказала свою прихильність до мене. Вона підвезла мене на симпозіум своєю машиною, а під час засідання розважала досить інтимною розмовою, супроводжуваною усмішками і відповідними поглядами.

— Коли вже йдеться про дружбу, гадаю, що ваша дружба з Дороті трохи давніша, — мовив я незворушно.

Сеймур відповів не одразу, може, шукав якийсь прихований зміст у моїй банальній фразі. Потім зовсім несподівано проказав:

— Припускаю, що вона сама запропонувала вам її.

Здогад точний. Однак я не звик обговорювати подібні речі з іншими, а ще менше з тими, кого я знаю два дні. Тому полишив свого супутника розмовляти з самим собою:

— У наш час не диво, коли жінка сама пропонує своє тіло. Іноді це робиться заради чистої насолоди, іноді заради насолоди плюс чого іншого, а іноді тільки заради чогось іншого без жодного зв'язку з насолодою.

Сеймур замовк, неначе даючи прикинути, до якого з трьох варіантів віднести мій власний. Й оскільки мовчанка затяглася, він промимрив:

— Даруйте. Дороті справді має рацію: мені не щастить у лицемірстві світського виховання.

За півгодини ми вже сиділи в одному із закладів на Строгет, розкішній торговій вулиці, закритій для машин. Кельнер приніс нам дві склянки, у яких було мало віскі й багато льоду. Ми умочили губи в питво й задивилися на навколишній краєвид. У цей передобідній час вулиця повнилася строкатим космополітичним натовпом: босі хлопці у кудлатих кожухах, дівчата, що забули, напевно, повдягати спіднички, й інші, що не встигли зняти піжами, хід голих стегон і напівголих задніх частин, суконь до землі й до талії, наквацьованих чи просто немитих облич, жіночих блузок, схожих на рибальські сіті, чоловічих штанів з мішковини, підперезаних очкурами, не кажучи вже про буйство барв з явним тяжінням до найкрикливіших.

— Шизофренія на повний хід, — ліниво зауважив Сеймур, тягнучись до своєї склянки. — Щедрий матеріал для соціолога.

— І не дуже цікавий, — додаю я. — Все це не важко пояснити.

— Знаю я ті ваші пояснення. Як і наші. Люди споконвіку приписують світові закономірності, вигадані їхнім убогим розумом. Огюст Конт винайшов три стадії у розвиткові суспільства. Ви їх збільшили до п'яти — от і вся різниця.

— Мені здається, справа не в кількості. Конт виводить свої стадії з людської свідомості, а ми виводимо їх з об'єктивного розвитку матеріальної дійсності, — заперечив я, пускаючи в хід ерудицію, накопичену під час подорожі у спальному вагоні.

— Правильно. Ви замінили одну функцію іншою. Це заслуга, яку я не насмілююсь одбирати у вас.

— Якщо для вас об'єктивний розвиток фікція…

— Об'єктивний розвиток? Але дозвольте, де гарантія, що ви його розгледіли? Людина вже у своїй біології запрограмована як безсила й обмежена істота.

По цих словах Сеймур узяв зі столу пачку «Кента» і показав мені, наче згадана людська нікчемність містилася десь поміж сигарет.

— І все-таки ця безсила істота робить все нові й нові відкриття, які допомагають їй долати своє безсилля.

— Я зовсім не заперечую цю елементарну істину, — кивнув мій співрозмовник, діставши сигарету й увіткнувши її у правий кутик рота. — Але роблячи жалюгідні відкриття, людина неспроможна передбачити їхні наслідки. Тому ці відкриття ні на йоту не применшують її слабості й замість зробити з неї володаря всесвіту, як ви полюбляєте твердити, кидають її у нове рабство. Ось погляньте.

Елегантною срібною запальничкою він показав на площу, що відкривалася в глибині вулиці, настільки забиту машинами, що вони ледве повзли.

— Люди вигадали автомобіль, щоб швидше пересуватись, але кількість автомобілів збільшується у такій пекельній прогресії, що скоро унеможливить будь-який рух. Людина перетворилася на бранця машин, створених нібито, щоб позбавити її труднощів…

Сеймур клацнув запальничкою, затягнувся й провадив далі, разом з словами виштовхуючи з рота хмарки тютюнового диму:

— Атомна бомба малювалася її творцям як засіб перемоги не тільки над противником, але і над страхом перед будь-яким противником. Але тільки з винаходом атомної бомби почалася ера найбільшого страху, який тільки знало людство. Страху для всіх, включаючи й творців бомби.

— Це тільки доводить просту істину, що технічний розвиток далеко випередив розвиток суспільного ладу. За досконалішого суспільства…

— Ілюзії! — перебив мене Сеймур. — Все це доводить безсилля усього суспільства і взагалі будь-якого суспільства, озброєного функціями тих чи інших хибних закономірностей.

— А які ж, на вашу думку, справжні? — запитав я, охоче надаючи слово співрозмовнику.

— Їх немає, — відказав Сеймур, розвівши руками. — А якщо й існують, вони незбагненні для нас, для нашого убогого розуму, який оцінює явища в обмежених можливостях трьох вимірів. Але з усім своїм неуцтвом ми могли б чесно визнати, що цей Всесвіт — невимірно велетенське пульсування, бурхливе дихання якоїсь матеріальної чи якої хочете субстанції, рух, закономірний чи хаотичний, в якого кожне вдихання є початком, народженням, творенням, а кожне видихання — поривом смерті, космічними катастрофами, винищенням. Вариво паростків і гниття, наполегливого прагнення до зростання і безжального винищення ростучого. І в тому гігантському процесі, уявіть собі, земна людина-мурашка намагається встановити якийсь свій лад, підкорити своїй блошиній волі поведінку вола…

— Нищівне порівняння… — пробурчав я.

— Анітрохи. Ви знаєте не згірш, що відмінність між нікчемністю людини і величчю Всесвіту взагалі не піддається образному порівнянню.

— Не розумію тоді, навіщо ви присвятили себе такій непотрібній науці, як соціологія.

— Бо це було ухвалено ще до мого прозріння. І тому, що соціологія така ж непотрібна наука, як і всі інші. А в такому випадку чи має значення, на якій точно спеціальності зупинишся, аби брехати людям і собі, ніби робиш щось корисне?

— Що ж до користі, не бачу тут ніякого обману: соціологія допомагає вам добувати собі хліб, — насмілився зауважити я.

— Найабсурдніше те, що мені нема потреби добувати собі хліб, як ви висловилися. Я той, кого прийнято називати «заможна людина», Майкле.

Він вимовив останню фразу з такою ніяковістю, неначе відкривав мені якусь непристойну таємницю. Тоді прозаїчно запропонував:

— Ще віскі, га?

— Як хочете.

Сеймур зробив недбалий, достатньо зрозумілий знак кельнеру, що стояв перед входом у заклад, і невдовзі перед нами знову стояли дві склянки, добре набиті кубиками льоду.

— Власне, я став соціологом тоді, коли ще перебував у полоні своїх забобонів, хоча вже бачив усю їхню сміховинність. Здоровий глузд підказував мені, що я можу наплювати на все, однак забобони нагадували: «А що скажуть інші?» Звичайно, я вже тоді подумки плював на інших, на всіх отих «інших», що звуться суспільством, і все ж мені не хотілося вважатися багатим неробою, як оті пустопорожні суб'єкти, що розтринькують чверть свого життя по літаках і аеропортах, перелітаючи з курорту на курорт і з казино до казино. І не тому, що я не неврастенік, як вони, але моя неврастенія прагнула дій, оцінюваних як суспільно корисна діяльність. Сподіваюсь, ви розумієте мене?

— Думаю, що так, — кивнув я, потягнувшися до своєї склянки. — Якщо це взагалі щось значить для вас.

— Природно, значить

— «Природно»? Наскільки я зрозумів, для вас усе на цьому світі нічого не значить.

— О, не сприймайте моїх слів буквально. І не плутайте теоретичні концепції з практичними вчинками. Ви, як висловилась моя секретарка, мій противник, звичайно, в теоретичному аспекті. А людина завжди цінує думку свого противника… іноді навіть більше, ніж думку друга. Чи не так?

— Не знаю, — відказую, одставивши склянку після того, як добре остудив об неї руки. — Гадаю, якби противник мав про мене надто прихильну думку, це навряд чи мене втішило.

— Йдеться не про приязну думку, а про повагу, — уточнив Сеймур. — Я можу поважати свого противника, не маючи про нього приязної думки…

— Мені важко вловити нюанс… — докинув я нахабно, бо нюанс аж надто очевидний.

— Я можу поважати вас, що не перешкоджає мені відкидати ваші ідеї, — терпляче пояснив співрозмовник. Й оскільки я промовчав, він провадив далі: — Ви навіть не можете зрозуміти, що безладдя за своєю природністю менш небезпечне, ніж ваші ілюзії про лад і справедливість. Небезпечні ілюзії. Усі війни й усі страшні кровопролиття велися за такі ілюзії. Людство завжди винищувалось в ім'я життя, кращого життя, ідеалів життя. Взагалі лихо людства в тому, що про нього завжди дбала купка самозваних благодійників вашого штибу. Коли б кожен дбав сам про себе, а не намагався рятувати інших, цей абсурдний світ був би дещо спокійніший.

— Якщо послухати вас, то справи ведуться найкраще тоді, коли ніхто нічого не робить.

— Так, коли мати на увазі саме ці справи. Перестаньте вчити людей як їм жити. Перестаньте допомогати їм налагоджувати життя, не спитавши, чи потребують вони вашої допомоги.

— Я нікого не збираюся вчити, — нагадав я йому.

— Як не про вас особисто, а про ваших мислителів. А що ж до мене чи до вас, правило можна застосувати у зворотному вигляді: не дозволяймо втручатися в наше життя й нав'язувати нам життєві засади, при складанні яких ніхто не питав нашої думки.

— Ваша обробка почалася дещо несподівано й досить енергійно, — зауважив я, приховуючи усмішку.

— Саме це й мусить переконати вас, що про обробку і не йдеться. Я, як ви вже зрозуміли, майже легендарний у своїй нетактовності, — ледь посміхнувся й Сеймур.

— «Нетактовності» чи «щирості»?

— Ці два поняття цілком рівнозначні в тому доброму суспільстві, до якого я маю нещастя належати.

— Ви, здається, вважаєте нещастям, що взагалі належите до людського суспільства. Ви з мукою несете хрест життя.

— Скажіть — «з нудьгою». Це буде точніше, — відповів Сеймур, виплюнувши недопалок.

Він огледівся, допив воду, що утворилася в склянці з розталого льоду, й глянув на мене примруженими очима:

— І все-таки ця нудьга ніщо у порівнянні з тією, Великою нудьгою.

— Точніше? — запитав я, також допивши з своєї склянки.

— Та отією, яка починається після похорону.

— У нас досить часу розмірковувати над цією проблемою, перш ніж нас поховають.

Сеймур знову озирнувся й проказав майже пошепки:

— Здається, за вами стежать… Якщо, звичайно, не стежать за мною.

Те, що за мною стежать, я знаю й без Сеймура. Ще коли ми пили першу порцію віскі, я помітив чоловіка, який стовбичив за традиційні п'ятдесят метрів між кіоском з порнографічними виданнями і входом у кінотеатр.

— Навіщо за мною стежити? — запитав я здивовано.

— Просто так: звичайна шпигуноманія, — знизав плечима мій співрозмовник. Потім, ще більше примруживши сірі очі, додав: — Може, бояться, що ми укладемо з вами таємну угоду, га?

І вперше розсміявся уголос дещо хрипким сміхом, як сміється незвична до цього людина.

________

Побоювання, що сіроокий мізантроп запросить мене на обід, не виправдалося. Кажучи «побоювання», я, може, дещо перебільшую, але в даний момент мені не хотілося б ні відмовлятися від запросин Сеймура, ні пропустити зустріч з дамою. Дамою у рожевому.

— Куди вас підвезти? — запитав мій супутник, коли ми вже сиділи в «Плімуті».

— До готелю «Англетер», якщо це вам не важко.

— О, і ви в «Англетері»! — півголосно промовив Сеймур. — Чудово. Тільки показуйте дорогу.

Подорож минула в мовчанні, коли не рахувати моїх команд «праворуч» чи «ліворуч». Чоловік за кермом поринув у свої думки чи в ритм руху. Підозрюю, що він не дуже балакучий, хоча зі мною говорить без упину.

Коли ми вже під'їхали до готелю, Сеймур зауважив:

— Не сподівався такого сліпучо-білого фасаду. Мені здається, що добрій старій Англії більше пасувало б щось закуреніше…

— А для Дороті — щось більш зношене… — докінчив я.

Він глянув на мене і знову розсміявся:

— З вами треба обережніше. Ви починаєте у небезпечний спосіб вгадувати мої думки.

Дороті, втім, зовсім не мала зношеного вигляду, коли трохи пізніше з'явилася у барі «Зоопавільйонен», куди я завбачливо приїхав на таксі. Обличчя її сяяло життям і — будьмо джентльменами — молодістю. Між іншим, наша зустріч з таким же успіхом могла б відбутися і в ресторані «Англетера». Але для Дороті обідати в ресторані свого готелю так само нудно, як і вдома.

— Закладаюсь, що ви допіру були з тим кислим типом! — заявила вона, коли ми сіли за столик біля самого вікна з чудовим видом на озеро, ціна якого акуратно включена у меню.

— Як ви вгадали?

— З вашої кислої фізіономії.

— Ви у дуже небезпечний спосіб починаєте вгадувати ситуацію, люба.

— Я здатна відгадувати не тільки ситуацію, але й розмови, — попередила мене дама в рожевому. — Певна, що ви говорили про мене.

На щастя, саме підійшов кельнер.

Дуже нетривале щастя, бо вже за закускою з копченої сьомги Дороті знову почала:

— Зізнайтеся, що ви говорили про мене!

— Я особисто ні.

— Значить, говорив отой.

Я скромно опустив очі

— Не турбуйтеся. Я не змушуватиму вас повторювати його слова. Вони й так відомі мені.

— Це може тільки тішити мене.

— Закладаюсь, що він набазікав вам доволі про моє минуле…

— Знаєте, коли заходить про щось таке, я взагалі нічого не чую…

— Не викручуйтесь, Майкле. Чоловіки завжди чують подібні балачки, навіть коли вони глухі, як наш старий Хіггінс. А у вас, коли не помиляюсь, добрий слух.

— Щиро вам кажу…

— Облиште. А я ще щиріше кажу вам, що плітки мене не зачіпають. Але Сеймур таки переборщує.

— Може, ревнує… — докинув я навмання.

— Ви так вважаєте? — Жінка уважно подивилась на мене, потім похитала головою: — Припускаю, що він швидше ненавидить мене.

Протягом півгодинної перерви між печенею і десертом Дороті зачепила деякі інші теми, зокрема тему про життя як таке. Я намагався слухати її уважно й навіть підтримувати бесіду окремими репліками, а коли мій погляд перенасичувався рожевим, переводив очі на озеро. На сірій його поверхні, побриженій постійним вітром, ліниво ковзав човен. Навколо — густа соковита зелень. Вгорі — тяжкі дощові хмари. Краєвид не для ревматичних суб'єктів.

— Життя саме пропонує нам багато з того, що ми намагаємось добути силою, вирвати, — говорила Дороті, благодушно настроєна завдяки добрій їжі. — Але ми занадто дурні, щоб оцінити цей порух. Ми чекаємо, щоб нам дісталося все в повному комплекті, як щедро гарнірований обід. А життя усе подає частинами. Замість того щоб терзатися, слід було б робити з цих частин своє маленьке щастя…

— Люди не хочуть крихт… — зауважив я.

— У крихт такий же смак, як і в цілому хлібі. Однак треба задовольнятися ними і не зазіхати на більше, ніж можливо. Моїм першим коханням був один філософ, який вичерпувався базіканням. Так вичерпувався, що не лишалося сил поцілувати мене.

— Не припускав, що ви набили руку і в філософії.

— О, то був філософ тільки в проекті. Справжнім філософом був його професор, бо приділяв теоріям не більше уваги, ніж вони заслуговували. І так сталося, що від професора я одержала те, чого марно сподівалась від його учня. Так що з філософської точки зору я мала і чисте кохання, і фізичну насолоду, але з двох різних джерел. То й що з того, коли я мала їх окремо, якщо дивитися на речі філософськи!

— Нічого, звісно, — поспішив я заспокоїти її.

— А далі все було те ж самісіньке. Багатий чоловік, але посередній коханець. Добрий коханець, якого, однак, треба було не тільки кохати, але й одягати. Люди, які пропонують тобі розкіш своїх вілл і нудьгу своїх розмов. Типи з цікавими ідеями, що туляться по неймовірно гидотних ательє. Життя завжди пропонує тобі якийсь плід, часто стиглий і смачний, тільки трохи підгнилий. Навіщо ж викидати його й чекати із спраглими вустами, коли можна вирізати гниль і з'їсти решту?

Фраза про спраглі вуста нагадала мені, що келих Дороті вже порожній, і я поспішив налити їй білого рейнського вина.

— І що з того, що хтось, як-от Сеймур, звинувачує мене в усіх смертних гріхах тільки тому, що я насмілилася взяти дещицю того, що мені пропонувало життя? — продовжувала свою тираду дама в рожевому.

— Ваші погляди цілком реалістичні.

— Я рада, що ви їх поділяєте, — відказала Дороті, витлумачивши мої слова цілком на свою користь. — Нам з вами нема чого удавати з себе щось більше за звичайних людей і тому не прагнемо, щоб для нас готували окремі страви. Тоді як людина, як, наприклад, Сеймур…

Вона урвала мову, бо кельнер приніс каву й дві чарочки коньяку, дві зовсім маленькі чарочки, тільки для присмаку.

— Кажуть, що гаряча кава старить… — зауважила дама в рожевому, глянувши на паруючу чашку.

— Усе гарне потроху вкорочує віку. Але ця проблема, сподіваюсь, ще не зачіпає вас.

— Не сподівайтесь. Зачіпає, і то дуже, — відповіла вона задумано. Потім раптово простягла свою гарну білу руку до порцелянової чашки: — Тим гірше! Каву п'ють або гарячу, або взагалі не п'ють.

Дороті відпила кілька маленьких ковтків — тонізуючий вплив кави повернув її до перерваної теми:

— Сеймур може грати роль «гран сеньйора» й відмовлятися від крихт, бо має все. Одначе хто дав йому право судити інших? Як бачите, Майкле, я нічого не приховую і відверта з вами, і взагалі відвертість — моя ахіллесова п'ята, але я не люблю, коли інші порпаються в моїй біографії, щоб перебільшити чи випнути якісь риси. Хіба я прискіпуюсь до Вільяма і його мужньої секретарки?

— Він просто ревнує вас, — докинув я знову.

— Не вірю. Він уже давно перестав мене ревнувати.

— Давно?

— Авжеж. Власне, Сеймур і є той студент-базіка… моє перше кохання…

________

Ідея поїхати в порт належала Дороті, оскільки такі ідеї завжди йшли від неї. Це сталося наприкінці вечірнього засідання, коли я зовсім непомітно знову опинився в компанії. Хіггінс і Беррі майже одностайно заявили, що порт — особливо за такого жахливого вітру — їх не приваблює. Сеймур своїм звичаєм тільки байдуже стенув плечима, а Грейс, як завжди, промовчала.

І все ж за півгодини ми вже роздивлялися порт чи те, що ми мали за порт, бо в цьому місті усе — порт, і не раз, звертаючи з однієї вулиці на іншу, бачиш перед собою не трамвай, а пароплав. Погода не така вже й кепська — щось середнє між сонцем і мрякою. Крізь сірі дощові хмари часом проблискували промені, й тоді краєвид набував чогось від двозначної гримаси людини, яка супиться, приховуючи усмішку.

Подивившись кілька хвилин, як розвантажують одне судно і навантажують інше, Дороті осяяла нова ідея: покататися на моторці. Сеймур, вірний звичці не заводитися через дрібниці, не суперечив. Грейс не висловилася з цього приводу, я — також.

Моторки тулились одна до одної, наче сардини в маленькій протоці і, судячи з безлюдного причалу, ми були єдині любителі прогулянок. Очолювані Дороті, ми рушили до елегантного човна, оздобленого червоним полірованим деревом, який своїм кермом і сидіннями нагадував розкішний «Плімут» Сеймура.

— Не давайте великої швидкості, — попередив власник, побачивши, що за стерно сідає жінка, точніше, дама в рожевому. — Мотор потужний і при такій хвилі…

— Не хвилюйтеся, ми не пошкодимо ваш скарб, — заспокоїла його Дороті.

— Мій човен застрахований, — відказав чоловік і з гідністю сплюнув у воду. — Про вас ідеться…

— І дама застрахована, — озвався Сеймур. — Ви ж застраховані, Дороті?

— Від чого застрахована? — повернула голову Дороті.

— Від фатальних помилок, звісно.

— Як на мене, останнім часом ви забагато жартуєте, Вільяме, — промимрила дама в рожевому.

Вона ввімкнула мотор, дала газ і плавно рушила, вміло вислизнувши з шеренги «сардин» і спрямувавши човен до виходу з порту. Початковий гуркіт двигуна перейшов у глухе й мірне гудіння. Дороті знову натиснула на газ, і наш човен, набираючи швидкість, помчав повз величезні чорні тулуби вантажних пароплавів.

Ми троє всілися на широкому м'якому сидінні за дамою в рожевому. Грейс, сидячи між мною і Сеймуром, прибрала такої службово-закам'янілої пози, мовби перебувала не на прогулянці, а в залі симпозіуму. За кількасот метрів попереду в проході між двома хвилерізами темніла розбурхана маса відкритого моря. Ми відчули хвилювання моря тільки тоді, як наше морське таксі, проминувши хвилерізи, підняло ніс догори, наче ладнаючись злетіти в повітря, а потім провалилося в безодню. Струс був такий несподіваний, що навіть Грейс вивів із заціпеніння, втім, без будь-яких проявів занепокоєння.

Дороті тримала човен перпендикулярно хвилям, що применшувало ризик перекинутися. Зате вона дедалі сильніше тиснула на газ, і човен дедалі стрімкіше перелітав з хвилі на хвилю, а оскільки хвилі йшли не так густо, як ми того хотіли б, наше таксі нерідко заривалося носом у піняву безодню й усе тремтіло від драматичного роздвоєння: перетворитися на літак чи на підводний човен.

Ніс човна, де ми влаштувалися, вкривав прозорий ковпак, без якого ми давно вимокли б до рубця. Мотор натужно ревів, а коли човен злітав на пінистий гребінь, гвинт зловісно обертався в повітрі. Зльоти й падіння частішали й стрімкішали, небо й море грали з нами в гойданку, а важкі хвилі з протяжним шипінням заливали пластмасову шкаралупу, і ми почувалися ніби в пляшці, кинутій в море.

— Дороті трохи захоплюється, — наважилася крикнути Грейс, однак голос її ледве пробився крізь завивання вітру й гуркіт хвиль.

— Вона обожнює пустощі, особливо безплатні, — спокійно відказав Сеймур.

Оце й уся розмова за всю подорож. Дві репліки, що їх Дороті не чула, але, здавалося, вгадала, бо гранично збільшила швидкість, неначе для того, щоб вивести з байдужості ці дві холоднокровні істоти й примусити їх крикнути «годі!».

Човен летів і заривався у страхітливі борозни чорної води й білої піни, корпус загрозливо тремтів, і гвинт несамовито бився в повітрі, вода заливала пластмасовий ковпак, хвилі поглинали нас у свої зяючі запінені вуста, і нас щомиті поймало відчуття, що вже йдемо на дно, але ніхто не сказав «годі!».

________

Машина Сеймура, якою ми приїхали в порт, стояла за якимось складом. Сеймур відчинив дверцята і, побачивши, що я збираюсь сісти поряд з ним, заперечив:

— Сідайте позаду, Майкле. Ви ж знаєте, що місце біля водія називається «місцем мерця». Давайте віддамо його нашій любій Дороті.

Дороті, розпашіла й збуджена морською прогулянкою, без заперечень сіла попереду. Сеймур рушив, об'їхав склад, і ми опинилися в вузькому й довгому проїзді між складами і причалом. Водій так різко натиснув на газ і відпустив зчеплення, що «Плімут» аж підскочив і рвонув на третій швидкості розбитим асфальтом, переділеним переїздами вузькоколійок, виїздами із складів і арками бетонних мостів. Місцями шлях загрозливо звужувався або несподівано повертав, тут і там перед нами виникали велетенські вантажні машини, та все це не перешкоджало водієві збільшувати швидкість. Він впритул розминався з транспортними монстрами, наосліп брав повороти, неначе граючись із смертю, і долав їх так відчайдушно, що машина будь-якої миті могла вилетіти з дороги й врізатися у навколишнє залізяччя.

Нарешті ми опинилися на ширшій приміській вулиці, і Сеймур розвинув граничну швидкість. Авто летіло із швидкістю сто шістдесят кілометрів вздовж житлових будинків і пустирів, чудом не стикаючись із вантажними машинами, які виповзали з бічних проїздів, збило стовпець із червоною лампою перед ремонтованою ділянкою шосе й мало не перекинулось, ускочивши у вибоїну.

Водій мчав нас так само божевільно, аж поки ми не в'їхали в Ньюхаун, після чого півгодини безцільно й карколомно мотав нас по приміських кварталах, щоб піддати випробуванню усіма можливими видами ризику.

— Ви таки добряче зблідли, люба, — звернувся Сеймур до Дорогі, несподівано зупинивши «Плімут» біля тротуару. — Сподіваюсь, це просто від чистого морського повітря…

— Не думайте, що я більший боягуз, ніж ви, Вільяме, — якось утомлено відповіла дама в рожевому. — Мене лякає тільки спотворення.

— Але я хотів уберегти вас саме від цього страху, — люб'язно всміхнувся Сеймур. — На швидкості, з якою я вів машину, у вас не було жодного шансу вціліти в разі чого.

І тут сталося майже неймовірне. Грейс промовила:

— Якщо ви обоє такі сміливі, гадаю, можна б зазирнути в одну з цих забігайлівок, — запропонувала секретарка, маючи на увазі, очевидно, портові моряцькі бари. — Кажуть, у них більше б'ють, ніж п'ють.

— Вигадки, — зневажливо пробурмотів Сеймур і, звертаючись до мене, запитав: — То що, Майкле? Віскі, гадаю, скрізь однакове. Та й сьогодні нам судилося, видно, повністю віддатися жіночим примхам.

Нижні поверхи й підвали довгого ряду старих будівель уздовж каналу до Ньюхауна займали бари, коли не рахувати кількох закладів, де за скромну винагороду виколють на руці, спині чи грудях китайського дракона, морську сирену або голу жінку. Всі ці забігайлівки різнилися лише кольором неонових вивісок, а тому ми увійшли навмання в найближчу.

Може, бар працював за якимось своїм розкладом, а може, йому просто велося кепсько, бо напівтемне приміщення було майже порожнє. Три повії з брезклими обличчями нудилися на високих тумбах коло шинкваса, а четверо моряків розташувалися в кутку за столом, заставленим пивними пляшками. Обстановка збентежувала, але ми вже увійшли і попрямували в протилежний куток.

Господар, який грав роль старого морського вовка, судячи з його тільняшки, швидко прийшов мені на поміч гостинним запитанням: «Що бажаєте?» Грейс і Дороті нерішуче перезирнулися, бо жінки ніколи точно не знають, чого вони бажають, але Сеймур скоротив процедуру, проказавши:

— Пляшку «Балантайна» і содову.

— Цілу пляшку? Ви сьогодні просто невпізнанні, Вільяме! — зауважила жінка в рожевому.

— В принципі я не люблю пияцтва, — пояснив Сеймур, звертаючись не стільки до Дороті, скільки до мене. — Але іноді напиваюся як чіп, щоб зненавидіти його ще більше.

Через кілька хвилин віскі разом з пляшкою содової і вазочкою з льодом вже стояли на столі. І на підтвердження своїх слів мій супутник налив собі півсклянки, тоді як дамам і мені відміряв традиційних п'ятдесят грамів.

— Ваше здоров'я, Дороті, — промовив він і, відпивши добрячий ковток, додав: — Все-таки неймовірно, що при такому сповненому ризику житті, як у вас, ви ще не застрахувалися.

— Єдине, що я хотіла б застрахувати, — це молодість, — відказала дама в рожевому і також підняла свій келих. — А оскільки це неможливо… й оскільки молодість минає… все інше мені байдуже, повірте, Вільяме!

Перш ніж Сеймур щось відповів, у барі розлігся вереск твісту. Двоє здорованів з протилежного кутка заряджали музичний автомат пригорщею монет, отже, вереск припиниться не скоро. Покінчивши з підготовкою музичної програми, здоровані ліниво пішли вздовж шинкваса. Зів'яла жінка злізла з стільця й спробувала утягнути одного моряка в танок, але той мовчки відштовхнув її догідливо усміхнене обличчя. Обоє попростували до нашого столу, зупинилися й показали жестом, що бажають танцювати з Грейс і Дороті. Оскільки ж ніхто не звернув на них уваги, вони безцеремонно вхопили жінок за руки з явним наміром підвести їх.

— Майкле, позбавте мене, прошу, від цього мугиря, — відразливо промовила Дороті.

Відстань між мною й згаданим грубіяном не перевищувала й метра, тому я без особливих зусиль підводжусь і різким рухом відкидаю моряцьку кінцівку. Він, звісно, чекав цього, бо блискавично кинув свій лівий кулак мені в лице, тільки я також чекав цього і вчасно ухилився, тої ж миті пославши добре спрямований удар йому в живіт. Я важу, до речі, вісімдесят кілограмів без одягу, а в удар вкладаю ще не менше шістдесяти, тому я не дуже здивувався, коли нахаба, зігнувшись навпіл, гепнувся на підлогу.

Другий здоровань, не даючи мені передихнути, полишив Грейс і зайняв місце полеглого. На своєму новому посту він одержав просто в пику й пляшку віскі. Засліплений струменем алкоголю й кров'ю, моряк захитався й зіперся на сусідній стіл у тому непевному стані між свідомістю і непритомністю, якого і я зазнавав не раз. В усякому разі він поки що вибув з ладу. Але двоє інших з їхнього товариства уже мчали до мене. Один із них вхопив зі столу порожню пивну пляшку, одбив їй денце об край столу й загрозливо рушив з цією зброєю на мене.

Обіпершись на стіну, я з голими руками чекав цих двох громил. Якась частина моєї свідомості обрала для захисту найближчий стілець, тоді як інша з байдужістю безстороннього спостерігача оцінювала обстановку. Повії стежили за нами з майже спортивним інтересом, як на матчі. Бармен кинувся на допомогу, яка, напевно, надійде надто пізно. Сеймур незворушно сидів на своєму місці, наче навколо нічого не відбувалося. І тільки Дороті, наскільки можна було судити з її засмученого обличчя, співчувала мені й непокоїлася за наслідки.

Наслідки я уявляв досить добре, бо моряк із зубастою, наче пилка, пляшкою поволі наближався до мене, чатуючи кожен мій рух. Громило зовсім недавно, може, навіть напередодні брав участь у подібній сцені, бо чоло його над однією бровою було розбите, а око запливло. Ця маленька подробиця не робить зовнішність людини лагіднішою. Навпаки. Однак у цей момент мене непокоїла не стільки кровожерна пика суб'єкта з пляшкою, скільки поведінка його приятеля. Він щось вийняв з кишені, і воно в його руці сухо клацнуло звуком пружини, яка викинула вперед вузьке вістря ножа. Здоровань тримав ножа з професійною спритністю, притиснувши лікоть й уперши палець у плаский бік леза.

До того ж моряк, що спирався на стіл, почав прочумуватися. Становище несподівано втратило характер корчмарського фарсу. Зліва й справа до мене поволі, але невідпірно наближалися щербата пляшка і ніж. Обоє нападників виглядали досить тверезими, щоб бути точними в ударах, і досить п'яними, щоб не думати про наслідки. Якщо я замахнуся стільцем на здорованя з пляшкою, я негайно дістану в бік лезо ножа. Єдиний мій порятунок — швидко відскочити, та я стояв у кутку, майже впритул до стінки, тож відскакувати майже нікуди.

Двоє моряків підступають повільно і вже за три кроки від мене, а всі навколо непорушно застигли, і лише музичний автомат безглуздо верещить нав'язливий мотив твісту, й у цей момент усе довкіл здалося мені таким же безглуздим: дві горилоподібні постаті, що чигали на мене, їхня зловісна у своїй примітивності зброя, моє відчайдушне становище, бо хоч і не раз я потрапляв у відчайдушні ситуації, вони всі були наслідком якогось наміру, мали якийсь сенс, тоді як зараз…

Моряк з пляшкою досяг наміченої мною межі, і я блискавично вхопив стільця й відразу ж смутно збагнув, що Сеймур кинувся з другого боку, шабельним ударом по шиї збив моряка біля столу й кинувся на того, з ножем, я в цей час трощив стільця об голову третього, з пляшкою.

Через дві хвилини з'явилося троє поліцаїв, яких привів бармен. Від цього моменту події розвивалися без ускладнень. Розповідь господаря і повій, а найбільше наша пристойна зовнішність свідчили на нашу користь, отже, грубіянів швидко спровадили до найближчого поліцейського відділення.

— Ви б'єтеся досить добре, як на соціолога, — сказав я Сеймурові, коли ми розрахувалися й підвелися.

— Я народився не соціологом, любий Майкле, — незворушно відповів він. І, кинувши останній погляд на вчинений гармидер, додав: — Не везе мені. Завжди, коли вирішу напитися, трапляється щось непередбачене.

________

Вже стемніло, коли Сеймур висадив нас біля «Англетера».

— Зайдіть до мене трошки пізніше, Майкле, — сказала мені Дороті, перш ніж вийти з ліфту на своєму поверсі.

За чверть години я постукав до її кімнати, однак відповіді не почув.

Ще через півгодини я повторив свою спробу, і цього разу знайомий дзвінкий голос гукнув:

— Увійдіть!

Дороті стояла перед купою датських сувенірів, звалених на столі: мініатюрні латунні копії знаменитої «Русалочки», нікельовані брелоки для ключів з емблемами Копенгагена й срібні ложечки з тією ж емблемою.

— Я виходила купити дрібничок для подарунків, — пояснила вона. — Я завтра від'їжджаю.

— Завтра?

— Атож. Симпозіум закінчився, і я їду.

— Я гадав, що Сеймур і Грейс залишаються.

— Вони — так, а я їду.

— Але чому так раптово?

— Зовсім не раптово, а точно за програмою.

Вона облишила сувеніри, які безцільно перебирала, й підняла очі на мене:

— Сподіваюсь, розлука вас не дуже засмутить.

— Не виключено, що й засмутить.

— У такому разі єдине, що я можу запропонувати вам, — їхати зі мною.

Я зволікав з відповіддю, і вона, мабуть, сприйняла це як вагання, бо додала:

— Можна й не одразу. Маєте досить часу, щоб закінчити свою роботу й ухвалити героїчне рішення. Я буду цілий місяць у Стокгольмі, готель «Асторія».

Вона сіла в одне з білих крісел, скинула свої вишукані туфельки й по-дитячому підібгала під себе ноги, не звертаючи уваги на те, що її рожева вишивана спідниця закотилася мало не до пояса. Це цілком у її стилі, вона тримала себе не так, як прийнято, а так, як їй зручно, і віддавала перевагу безцеремонній безпосередності перед лицемірною цнотливістю. Навіть у тому, як вона оголювала свої стегна чи нахиляла свій пишний бюст, здавалося, не було кокетування — вона не спокушає й не бентежить, а просто пропонує те, що є. Дама, якій ніщо не в дивину. Коли б їй сказали: «Давай цього вечора повернемося додому на руках», вона напевно відповіла б: «Не знаю, чи зможу, але спробую».

— Ух, зморилася, — зітхнула жінка й відкинулася в кріслі.

— Пригоди тим і погані, що втомлюють, — примирливо зауважив я.

— Пригоди? Кидаєшся туди-сюди, щоб спробувати і те і се, і продовжуєш у тому ж дусі, хоча вже все скуштувала, бо сподіваєшся, що залишилося щось, чого ще не знаєш, і, може, саме воно і є справжнім, вартим уваги, оскільки все відоме нічого не варте і завжди призводило до втоми, прикрощів, розчарування…

— Ваш мелодійний голос починає нагадувати роздратоване бурчання Сеймура.

— Не говоріть мені про Сеймура… Подайте мені сигарету…

Виконую наказ і клацаю запальничкою. Дороті жадібно затяглася, певно, сподіваючись, що це підбадьорить її, потім знову відкинула голову.

— Ця клята жага: замінити відоме чимсь незнаним, а потім і те, вже звідане, забути заради чогось зовсім нового… Переходиш з кімнати в кімнату, тікаючи від нудьги, чимдуж поспішаєш, бо гадаєш, що вона женеться за тобою, а вона, власне, перестріває тебе, причаєна у темному кутку кожного нового приміщення. «Ку-ку! Ми тут!» Гра у піжмурки, захоплююча лише до певної миті. До втоми… Я на краю молодості, на порозі втоми, перед дверима спокою. І єдине, що зупиняє мене, — це страх перед самотністю… — Дороті підвела голову, знову затяглася і допитливо глянула на мене: — То ви поїдете зі мною, Майкле? Отак, без ангажементів і строків?

— Для чого мені їхати? Заради іншої гри?

— О, коли йдеться про кохання, можете мені повірити, що я грала у нього крупно. Кожен коли-небудь грає у кохання крупно, поки не збанкрутує чи зрозуміє, що, граючи крупно, завжди втрачаєш. І тут усе гарне — нетривке, а потім йде смуга невдач… і за ним маленьке запаморочення перед наступними невдачами…

— Отже, сальдо…

— Сальдо — втома, — перебила мене жінка. Втупилася в простір, немов перевіряючи подумки оте сальдо. — Знаєте… — несподівано заговорила вона. — їхала я колись до Ніцци. На мене чекала одна з одвічно галасливих, веселих й істеричних компаній. Казино, алкогольні ночі й дрібненька любов… А коли доїхала до Канн і побачила тихий бульвар, пальми, море, спокій зимового безлюддя, — завернула машину до готелю «Марганець» й кинула якір там. Ніхто не підозрює, де ти, у валізі два Детективні романи, ранкові й вечірні прогулянки по набережній, спокійні обіди, тиша… Чудово… Та вже на третій день не витримала й подалася до Ніцци.

— Значить, було не так вже й чудово.

— Було б, коли б поряд мала такого, як ви…

Вона знову подивилася на мене й по-новому сформулювала своє запрошення:

— А все-таки, що заважає нам спробувати?

— Багато дечого.

— Наприклад?

— Хоча б відмінності у наших характерах. Я не веселун, Дороті.

— Атож, знаю: ваша найбільша пристрасть — мовчати як пень. І подумки кепкувати з мене. Будь я дурнішою, я, певно, шукала б приятеля, який би мене пестив і розважав. Нехай би загулював і затанцьовував мене. Тільки отакий веселун уже на третій день зник би розважатися деінде. А базіка після певного спілкування або перестає базікати, або набридає повторенням. Така гидка вдача, як ваша, не загрожує стати гидкішою, бо це навряд чи можливо. Від вас не доводиться чекати несподіванок, Майкле.

— Маєте рацію, — кажу. — Мені таки не щастить у сюрпризах. Однак я не знаю усіх ваших здібностей…

— Від мене ви можете сподіватися тільки приємних сюрпризів, їдьмо зі мною, і я покажу вам такі місця, які вам і не снилися…

— Я взагалі рідко бачу сни. Коли ж і бачу, то не якісь місця, а переважно чорних котів.

І вухом не повівши на останнє моє зізнання, вона вела далі:

— Я казала, що вже не багатійка, але, крім платні, маю ще й необхідну ренту, щоб ми не відчували себе у скруті.

— Чи є більша скрута, ніж перебувати на утриманні жінки?

— Якщо хочете, можете й самі себе утримувати, — докинула Дороті, простягнувши руку, щоб загасити недопалок.

Жест був досить неквапний, щоб я докладно розгледів вже відомий мені бюст у різко нахиленому положенні. Нарешті акт вогнеборства закінчився, але замість повернути себе й бюст назад у крісло, дама зробила мені знак присунутися, по-дружньому обняла мене й прошепотіла на вухо:

— Сеймур цікавиться вами…

Я знизав плечима й хотів одсунутися, але вона приклала палець до вуст і продовжувала так само пошепки:

— Коли б не цікавився, він би й не глянув у ваш бік. А коли Вільям чимось зацікавиться, він готовий розплачуватися більшим, ніж платонічною люб'язністю.

— Не уявляю, чим може цікавитися така людина, як Сеймур, — відповів я неголосно.

— Не важко здогадатися, коли зважити на його зв'язки з однією з тих установ, які займаються інформацією, чи безпекою, чи як там. Безпека… Боже!.. Ми сидимо на вулкані й патякаємо про безпеку.

— То вас непокоїть вулкан?

Дороті знову подала знак говорити тихше, а тоді відповіла пошепки:

— Мене? Анітрохи. Цей божевільний час найкраща умова, щоб не привертати увагу своїм власним божевіллям.

По короткій паузі вона повернулася до своєї теми:

— Можете без вагань розколоти його на сто чи двісті тисяч. На безпеці грошей не заощаджують. Витягніть з нього якнайбільше доларів, а я навчу витрачати їх.

— Боюсь, я не маю необхідного товару на такі гроші.

— Коли б ви не мали товару, Вільям не упадав би коло вас. Він не з тих, хто куняє над порожніми яслами.

— Усе ж я краще за Сеймура знаю, що маю у власній голові, — відказую терпляче. — Якщо ваш приятель саме той, кого з себе вдає, то йому потрібна інформація. А в мене немає інформації й на два долари…

— То вигадайте її! — прошепотіла Дороті, не замислюючись. — Коли товаром стають казки, тоді такий брехунець, як ви, — справжній Рокфеллер.

І, щоб дати мені подумати, вона сказала вже вголос:

— Замовте каву й щось безалкогольне, на свій смак… І почекайте мене, будь ласка. Я хочу прийняти душ.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

І от відшуміла ще одна велика наукова подія. Міжнародний симпозіум з соціології закрився. Делегати почали розходитися із залізобетонного залу засідань, і я хотів зробити те ж саме, перш ніж хтось із знайомих зачепить мене. Однак вислизнути із залу — справа нелегка, оскільки у передчутті близької розлуки більшість присутніх розчулились, і це вилилося в рукостискання, обмін візитними картками й останнє групове фотографування, так що рух у проходах зовсім паралізувався.

— А, містере Коєв! А ми вас шукаємо, — почув я за собою гучний бас Хіггінса. — Ви ж їдете після обіду на екскурсію. Чи не так?

Я забув сказати, що останнім відзначенням історичної події була екскурсія невідомо куди. Мене, звісно, не цікавила мета екскурсії, як і взагалі групові виїзди, тому я поспішив повідомити глухому, що, на жаль…

— Ми також дуже шкодуємо, — відказав містер Хіггінс, маючи на увазі крім себе, ще й містера Беррі, який саме з'явився, пітний і сонний, як завжди.

— Ось вам картка з моєю адресою, — додав містер Кістяк. — Якщо все-таки надумаєте запропонувати щось для видання…

— …І якщо забажаєте погостювати у нас в Штатах, — додав Беррі, подаючи й свою візитку.

— … Напишіть два слова чи просто зателеграфуйте! — докінчив містер Хіггінс.

Пішли палкі рукостискання й дружні поплескування. Сеймур полишив своє делегатське місце й наблизився до нас у розпалі цієї сердечної церемонії. Почекавши, поки ті двоє відійшли, він запитав:

— Що вони пропонували? Гонорар і стипендію?

— Щось таке.

— Наївні, — знизав плечима Сеймур. — Цей тип дурнів все ще вірить, що необережність бути другом Америки можна компенсувати стипендією.

— Ви досить скептично оцінюєте реноме своєї вітчизни.

— Я все оцінюю скептично, навіть батьківщину… як і деяких співвітчизників. — І, змінивши тон, спитав: — По обіді ви, певно, проводжатимете нашу дорогу Дорогі?

— Доведеться.

— На жаль, я не зможу взяти участі у цьому милому торжестві. Але пізніше, якщо хочете, ми могли б побачитися, щоб продовжити нашу вчорашню, так прикро перервану, гулянку.

— Охоче.

Сеймур кивнув мені й зник у натовпі делегатів так швидко, що навіть не вловив виразу полегшення на моєму обличчі.

Те, що я спекався Сеймура, власне, лише побічна причина для полегшення. Головне те, що від сьогодні за мною вже не стежать. Точніше, за мною не ходить шпиг. А в нашу технічну еру це зовсім не означає, що за тобою не стежать взагалі. Але щоб організувати спостереження за допомогою системи невидимих шпигів і складної апаратури, потрібен серйозний привід, якого, сподіваюсь, бракувало в моїй поведінці принаймні до цього часу. Навіть більше. З боку датської поліції моя поведінка мала б дістати оцінку «відмінно»: увесь час я згаюю в безневинних гульбищах, до того ж у товаристві порядних американців.

Отже, йдучи по Вестерброгаде до заздалегідь наміченої мети, я дозволяю собі розкіш повірити у цю видимість й ухвалити, що спостереження за мною припинено. Це надихає мене через три квартали увійти, як додому, в скляні двері імпозантної будівлі й скористатися дзвоником, вмонтованим під сліпучо-полірованою латунною табличкою:

УНІВЕРСАЛ — електронні машини

Невдовзі після побіжної перевірки, під час якої секретарка одержала винятково фальшиві відомості, мене ввели до кабінету самого головного директора.

Головний підвівся з крісла, подав мені руку, ошкірившися в усмішці, й знову сів, неначе боявся, що хтось захопить його місце під час ручкання.

— До ваших послуг, пане… — він подивився на мою візитну картку у себе на столі, — пан Сидаров!

— Зидаров, — поправив я люб'язно. — Наші прізвища важкуваті для вимови.

— Так, так, важкуваті, пане Зидаров, — знову вишкірився головний, але вже коротко, мовби нагадуючи, що ми тут не для посмішок.

— Я, власне, у Копенгагені проїздом до Стокгольма, — пояснюю так само люб'язно, неначе ці подробиці можуть мати якесь значення для «Універсалу». — Маю завдання з'ясувати, коли ви поставите машини, замовлені паном Тодоровим.

— Пробачте, але ми й не збираємось їх поставляти, — відказав директор, вишкірившись утретє.

— Але ж ви прийняли замовлення, і пан Тодоров сплатив вам обумовлений завдаток…

— Пан Тодоров не платив ніякого завдатку, — похитав головою чоловік за столом.

— Тут якесь непорозуміння… — промимрив я. — Ви ж надіслали листа, яким стверджуєте, що виконаєте замовлення згідно із схваленою нами угодою…

— Так. Але через день пан Тодоров прийшов удруге і замість внести завдаток повідомив, що його інститут відмовляється від операції. Ви вважаєте, що була необхідність писати нового листа й повідомляти вашому інститутові про його власну ухвалу?

Питання було задано заради ораторського ефекту, тому я обмежився ухильною відповіддю:

— На жаль, нас неточно інформували…

— Як? Невже пан Тодоров досі не поінформував вас? — напівздивовано, напівіронічно звів брови головний.

— Справа в тому, що він ще не повернувся… і в нас немає ніяких пояснень його вчинку… — сказав я.

Промимривши ще кілька фраз, аби надати пристойнішого вигляду своєму відступові, я попрощався й знову пірнув у датські будні.

«Не маємо відомостей? — говорив я сам собі, йдучи по Вестерброгаде у зворотному напрямку. — Ось вони, ці відомості: утік з грішми. Поклав їх у портфель і втік. Відтепер завдання можна розв'язати і без електронної машини».

Я вже казав, що знаю Тодорова. Може, тільки забув додати, що ніколи не був надто високої думки про цю людину. Але й ніколи не вбачав у ньому можливого зрадника.

Назустріч їхало таксі, і я ледве не проґавив його, замислившись про Тодорова. Зустріч з ним, однак, відкладемо, а саме на день, коли він зволить повідомити свою адресу. Зараз же в мене зустріч із представником іншої статі, точніше, з дамою у рожевому. Сідаю в таксі і їду в «Англетер».

Дама в рожевому сьогодні в зеленому, як і в день нашого знайомства. Спогади. І, як у той перший день, я дозволив собі докинути замість комплімента:

— Цей зелений колір так заспокоює очі…

— Вам би слід фати в більярд, Майкле, а не залицятися, — відповіла Дорогі

Наша інтимна розмова точиться в холі «Англетера», а хол в цю обідню пору досить людний.

— Чи не хочете посидіти десь у затишнішому місці?

— Браво, нарешті! — схвально кивнула дама. — Якщо ви надумали вже й ресторан, то скажу, що ви просто невпізнанні.

— Він у сусідньому приміщенні.

Дороті розчаровано скривила губи, але за мить обличчя її просвітліло:

— А це ідея; я мало не поїхала, не довідавшись, як готують в «Англетері».

Обід, як завжди у подібних екстра-закладах, тривав близько двох годин, обставлений багаторазовими ритуалами вручення й прибирання меню, кулінарними консультаціями між дамою й метрдотелем та іншими номерами. Та хоча ці операції відволікали увагу Дороті, вони зовсім не перешкоджали їй підтримувати розмову, не знижуючи темпу. Вона, однак, старанно обминала учорашні теми. Зате я не забув запитати неголосно:

— Чи не вважаєте ви, що Сеймур міг довідатися про наші плани?

— Ні. Якщо ви не зробите дурницю й самі не повідомите його.

— Він міг би довідатися й без моєї допомоги. Наскільки мені відомо, і шепіт записується…

— Не ставайте бранцем страху, Майкле, — усміхнулася жінка. — Ми з вами не настільки підозрілі, щоб комусь треба було прислухатися до нашого шепоту. — Вона кинула поглядом довкола, неначе пересвідчуючись, чи Сеймура справді немає поблизу, а тоді додала: — А я думала, що ви забули мою пропозицію…

________

Пароплав на Мальме відходив аж о шостій вечора, і Дороті вирішила використати вільний час на останні покупки. Вона, слава богу, не запросила мене допомагати їй у полюванні на русалочок і датські герби. Я повернувся до кімнати, кинув піджак на стілець й обрав свою улюблену робочу позу — горизонтальну.

«Гадаю, ти добре знаєш Тодорова», — говорив генерал, коли відряджав мене. Я справді так гадав. А тепер виявилося, що ми обоє помилялися.

Спочатку я знав тільки Маргариту. Але пізніше коло Маргарити став огинатися Тодоров. Він був приятелем чи то її тітки, чи то її дядька, чи щось таке. І прагнув, звісно, стати другом і Маргарити. Це не дратувало мене, може, тому, що я не сприймав його як можливого суперника. За кілька місяців становище змінилося, одначе тоді я сказав собі, що коли жінка надумає втекти, вона зробить це і з Тодоровим, і без Тодорова.

Вперше я зіткнувся з ним на вулиці. Була весна, робочий день скінчився, й ми з Маргаритою йшли Руським бульваром, бо я забіг за нею в університет. Ми саме проминали скверик біля військового клубу, коли назустріч нам з'явився елегантний чоловік західного типу і з болгарським обличчям. Я звернув на нього увагу, бо він дивився на неї більше ніж пильно. Маргарита не виняткова красуня, і в жодному разі не кінозірка, але чомусь чоловіки на вулицях завжди задивлялися на неї. І це не дратувало мене. Хочу сказати, вже не дратувало, бо я давно до цього звик.

Тільки отой болгарський західняк, що йшов назустріч, не тільки пас її очима, а й усміхався. Я вже хотів щось вдіяти, коли Маргарита усміхнулася теж, і обоє зупинилися, привіталися й почали обмінюватися репліками на зразок: «Як поживає такий-то?» і «Що поробляє така-то?».

Оскільки вони обоє порозумілися, а розмова мене не дуже цікавила, я продовжував повільно іти, щоб Маргарита могла мене наздогнати. Через дві хвилини вона порівнялася зі мною, задихана, і замість подякувати мені за тактовність почала за звичкою вичитувати мені:

— Ти просто не можеш не показати свою невихованість.

— Зовсім ні, — заперечив я. — Річ у тому, що ми з тобою по-різному виховані.

— Саме так!

— Я, наприклад, ідучи з тобою, маю смішну звичку знайомити тебе з тим, хто нас зупинить…

— Я також хотіла вас познайомити, але ти ж утік…

— Коли б я знав, що ти готуєш мені такий сюрприз, неодмінно б дочекався кінця розмови…

— Ти неможливий! — зітхнула Маргарита, що на її мові означало капітуляцію.

А потім, неначе й не було суперечки, заходилася пояснювати мені, які зв'язки в Тодорова з її тіткою, який він милий і яку відповідальну посаду займає у зовнішній торгівлі.

За кілька днів щастя усміхнулося й мені, тобто з'явилася нова нагода познайомитися з тією милою людиною. Цього разу я не мав жодної можливості втратити шанс, оскільки він сам запросив нас у гості.

В дужках кажучи, коли і є щось огидніше для мене, крім писання листів, то це гостювання. Тут, однак, відмова виключалася, бо Маргарита розцінила б її як неприязнь, вважай, ревнощі. Але я справді недостатньо симпатизував цій милій людині. Не знаю, чи існує кохання з першого погляду, але для мене неприязнь з першого погляду — факт, й історія з Тодоровим від самого початку була пов'язана саме з цим почуттям, зовсім безпідставним, бо я взагалі не знав його, а коли трохи й узнав, не міг сказати про нього нічого поганого. Єдина характеристика, яку я міг дати, вичерпувала твердження, що він повна протилежність мені.

Отже, ми пішли в гості, й господар справді прийняв нас дуже гостинно і весь час тримався мило, до того мило, що людям, як я, які не люблять багато цукру в каві, стало б млосно.

— Ви можете витерти взуття отут, — зауважив Тодоров, ввівши нас у передпокій, але це було сказано так доброзичливо, наче він дбав не про чистоту квартири, а про чистоту нашого взуття.

Лише після того нас впустили до вітальні. Вітальня, як й інші приміщення, являла справжню перлину декорування й сучасної техніки. Втішений загостреним інтересом Маргарити до інтер'єра, господар одразу заходився пояснювати й наочно демонструвати якості небесно-синього килима на всю підлогу, надсучасних меблів, телевізора, радіоли, магнітофона, комбінованої бібліотечки-бару з вітриною для сувенірів і т. ін., і т. п.

Це дозволило мені спокійно викурити сигарету, сівши на дивані коло вікна. Зовсім спокійно, хоча захоплені Маргаритині вигуки мусили б якраз дратувати мене.

Невдоволена моєю байдужістю, Маргарита, певно, вирішила таки втягнути мене у зливу захоплень, бо під час огляду бібліотечно-буфетно-вітринного гібриду не втрималася від зауваження:

— Дивись, Емілю, який казковий венеціанський кришталь! А ти, стільки подорожуючи, ніколи нічого не привезеш!

— Ви з міністерства закордонних справ? — зважився запитати Тодоров.

— Ні, — відповів я.

Й, оскільки Маргарита мовчала, він одразу ж збагнув, з якого я міністерства. П'єска «Чарівний замок» продовжувалася, але дія пересунулася до спальні, кухні й навіть ванної кімнати Без мене, звичайно.

Маргарита не настільки легковажна, щоб захлинатися від захвату перед якимось холодильником. А коли вже робила це, то тільки аби утерти мені носа. «Ось дивись, як живуть інші!» — мали значити усі ті вигуки. Бо основною її тезою від певного часу стала та, що ми живемо не так, як слід. Інші живуть, а ми — ні.

На своє виправдання скажу, що навіть у роки юнацької непримиренності я не був принциповим ворогом комфорту, тільки б досягнення його не пов'язувалося з масою інших незручностей. Просто я думав, що нерозумно як відмовлятися від техніки, так і обожнювати її. А Тодоров саме обожнював її і показував свої холодильники й кип'ятильники з такою пихою, наче скарби Лувру.

— Справді, ви чудово все влаштували, — підсумувала Маргарита, коли екскурсія закінчилась й обоє знову повернулися до вітальні.

— Людині, яка не може впорядкувати свою квартиру, важко впорядкувати суспільство, — скромно відказав господар.

— Це ви скажіть Емілеві.

— Вашим фахом, коли я не помиляюсь, є торгівля… — зауважив я, тільки щоб уточнити, в якому саме секторі Тодоров дбає про суспільство.

Але господар, певно, витлумачив моє зауваження інакше, бо ображено промовив:

— Але ж без торгівлі суспільство…

— Облиште! — перебила його Маргарита. — Еміль зневажає усі професії, окрім своєї власної.

Може, тоді я був надто самовпевнений, але це не зашкодило зрозуміти її: я вже почав відставати у змаганні. Тільки змагатися й не думав. Змагатися за жінку однаково образливо й для себе, і для жінки, якій випала роль матеріальної винагороди сумнівної вартості. Або як говорила колись наша наглядачка в сирітському притулку: «Хто буде слухатися, дістане на обід рисову кашку».

— Я поважаю героїчні професії, але не згоден, що героїзм притаманний тільки їм, — сказав Тодоров.

— Даремно турбуєтеся, — відповів я. — Я не маю жодних претензій на героїзм.

— Я не точно висловився. Хочу сказати, що людей, які захищають інтереси батьківщини, значно більше, ніж покликаних до цього службою.

— Правильно, — кивнув я. — До чого ми дійдемо, коли тільки по службі захищатимемо батьківщину…

Цей вияв поступливості з мого боку поліпшив настрій господаря, і він почав викладати економічне значення торгівлі — зовнішньої і внутрішньої — звичайно, у найзагальніших рисах. Взагалі Тодоров говорив зі мною добродушним і дещо повчальним тоном, неначе намагаючись пояснити мені деякі азбучні істини, хоча й без надії на успіх.

— І все ж зовнішня торгівля в усіх відношеннях спокусливіша, — в якийсь момент я насмілився зауважити.

Але Маргарита, відчувши небезпеку, втрутилася:

— Яке розкішне дзеркало!..

— Особливо коли в нього дивитеся ви, — галантно додав господар.

Після того ми перейшли до кави й цукерок.

________

Шоста година. Чорно-білий пароплав хрипко й рішуче заревів, мовби на нього чекає щонайменше трансокеанська подорож, хоча рейс до Мальме триває не довше години. Машини прискорено застукотіли, і корабель поволі відділився від причалу. Дороті стояла на палубі в елегантному морському костюмі у синю й білу смужку, як і годиться для такої морської пригоди. Вона підняла руку в прощальному помаху, і ми з Грейс помахали їй з причалу.

На щастя, пасажирський пароплав невдовзі зник за якимись вантажними суднами, так що наші руки не затерпли од вимахувань.

— Візьмемо таксі? — запитав я секретарку, яка стояла поряд мене, наче мумія.

— Навіщо? Містер Сеймур живе зовсім близько.

Ми пройшли сотню метрів уздовж причалу і звернули на широку тиху вулицю. На протилежному розі височів модерний готель з фасадом із штучного каменю й неоновими літерами «Кодан».

— Яка мертвотна зовнішність… — промовила Грейс.

— Ви ображаєте мій готель, — докірливо зауважив я.

Я переїхав сюди лише годину тому. То правда, що пофарбований олійною фарбою фасад «Англетера» значно біліший, ніж фасад «Кодана». Але платити грубі гроші тільки за колір чи за стиль меблів — не мій звичай.

— Я кажу не про готель, а про склад, — уточнила жінка. Поряд з «Коданом» стояв справді величезний портовий склад похмурого, майже зловісного вигляду, з незліченними вікнами, затуленими іржавими віконницями, з гостроверхими потемнілими баштами.

— Який мертвотний вигляд… — повторила Грейс.

— Не припускав, що ви звертаєте увагу на зовнішність. Секретарка не відповіла, крокуючи своєю рівною й енергійною, майже чоловічою ходою.

— Взагалі ваша зовнішність і поведінка просто суперечать вашому імені, — провадив я, бо наскільки я знав англійську, грейс означає грацію.

— Людина не сама обирає собі ім'я. Ім'я дістається від батьків, а манера триматися — від професії, — сухо зауважила жінка.

— Проте ваша манера триматися властива тим секретаркам, яким давно за п'ятдесят, рівним, наче дошки для прасування, і втішеним своїм поганим травленням.

Грейс і тут промовчала.

— Підозрюю навіть, що окуляри, які ви носите, зовсім вам не потрібні.

— О, вони лише в половину діоптрії, — недбало промовила жінка, уперто дивлячись перед себе.

— Як на мене, вони не мають і чверті діоптрії. — І перш ніж вона встигла заперечити, я додав: — Дивно, як він не примусив вас змінити й ім'я.

Секретарка кинула на мене дещо розгублений погляд, а тоді ніяково пробурмотіла:

— Не розумію, що ви маєте на увазі.

— Власне, — зізнався я, — ви не позбавлені певної привабливості. Але треба дуже придивлятися, щоб це помітити.

— Цікаво, як це ви знайшли час придивлятися до мене, коли були цілком захоплені Дороті.

— При правильній організації можна знайти час на все

— Ви, бачу, зразковий організатор. Ледве провівши колишню приятельку, ви вже влаштовуєте собі нову.

— Ще ні. Пізніше. І, мабуть, у напрямку, про який ви й не думаєте.

Отак, з дружніми кпинами, ми дійшли до квартири Сеймура, що містилась у бельетажі імпозантного старовинного будинку, захованого серед високих дерев. Грейс смикнула ручку дзвінка, що звисала з пащі бронзової лев'ячої голови. Оскільки ж з будинку не долинуло жодного звуку, жінка ще два-три рази спробувала вирвати язик у хижака.

— Дивно… Казав, що чекатиме тут… Нічого. У такому разі почекаємо ми.

Секретарка вийняла з сумочки ключ і відімкнула двері.

— Заходьте, прошу.

Кімнати, через які ми проходили, виглядали нежилими. Щільні оксамитові портьєри на вікнах, старовинні меблі, вкриті білими чохлами, величезні тьмяні, люстри над мармуровими камінами. Коли тут взагалі і жив хто-небудь, то, мабуть, давно вже помер.

— Ваш шеф також живе у досить мертвотній обстановці, — дозволив я собі зауважити, йдучи слідом за Грейс, яка запалювала світло й одчиняла двері.

— Це апартаменти одного нашого знайомого, який весь час подорожує, — пояснила секретарка.

Нарешті ми увійшли до більш обжитої кімнати. Штори на вікнах піднято, меблі без чохлів, на маленькому столику пляшки й чарки, а по дивану розкидано газети. Це був кабінет чи бібліотека: уздовж двох стін аж до стелі стояли полиці, а на полицях вишикувалися книжки у старовинних шкіряних оправах.

— Вип'ємо? — запитала Грейс.

— Охоче.

— Тоді наливайте.

Вона нашвидку прибрала газети з дивана, однак сама влаштувалась у кріслі й одразу прибрала своєї непорушної пози і безстороннього зосередженого виразу, неначе зібралась стенографувати. Знічев'я я підійшов до столика й налив трохи віскі у високу й ніби чисту склянку. Хотів запропонувати щось і Грейс, але вирішив утриматися, щоб мене знову не звинуватили у залицянні. Тоді закурив сигарету, узяв склянку й собі всівся у крісло. Мій погляд поминув суворе обличчя секретарки й зупинився на вікні, за яким у світлі сірого надвечір'я темніли високі дерева.

— Розлука з коханою, видно, засмутила вас, — нарешті промовила Грейс.

— «Коханою»? Це феномен, не відомий мені.

— О! — вигукнула жінка підкреслено, але не дуже вражено.

— Знаєте, є люди, які не можуть правильно взяти й однієї ноти. А я з тих, хто ніколи не може звідати кохання.

Отже, ви граєте в любов. Це ще огидніше, — відповіла секретарка рівним байдужим голосом.

— Я не граю. Зі мною грають.

— Не припускала, що ви такий беззахисний.

— Скоріше інертний…

Вона подивилася на мене, немов зважуючи мої слова. Я встав, наблизився до неї й простягнув руку до її плеча.

— Сподіваюсь, ви не вчините нічого такого, що зіпсувало б наші добрі взаємини, — тихо промовила Грейс, явно злякана.

Рука моя, яка застигла непорушно, коли жінка здригнулася, потяглася далі до полиці позад Грейс і взяла книжку.

— Не бійтесь, — відповів я, гортаючи книгу. — Я не дозволю нічого такого, що затьмарило б нашу взаємну неприязнь.

— О, моя зовсім помірна, — відповіла жінка. — І стосується вона не так особисто вас, як вашої статі взагалі. Усі чоловіки огидні й, на жаль, необхідні. Але це робить їх ще огиднішими.

— Лакло: «Небезпечні зв'язки», — прочитав я вголос і глянув на гравюру з пікантним сюжетом.

Секретарка встала й ступила до мене.

— «Небезпечні зв'язки»… — повторив я. — Це щось говорить вам?

— Говорить! — відповіла Грейс.

І несподівано, із характерною рвучкістю рухів, обхопила мене за плечі й грубо припала до моїх губ, неначе демонструючи не любов, а ненависть.

І потім так само раптово відсахнулась, і на її обличчі промайнув наче вираз ніяковості за свій вчинок.

________

Королівська бібліотека із уже згадуваною сотнею з гаком мільйонів томів міститься у палаці Крістіансборг. А сам палац — справжній лабіринт дворів, аркад і будівель, де розташовані найрізноманітніші установи.

Серед цього складного ансамблю потемнілих від часу стін і затінених брукованих дворів сад Королівської бібліотеки був приємною й затишною зеленою оазою.

Я відпустив таксі, увійшов у оазу й попростував до центрального корпусу бібліотеки, який швидше нагадував старовинну церкву, ніж науковий заклад. Дивлячись на цю споруду, важко було припустити, що всередині можна знайти літературу новішу, ніж біблія Гутенберга.

Я майже дійшов до дверей святилища, коли почув, як позад мене зупинилася машина і хтось промовив мій власний псевдонім в його англійській формі:

— Майкле!

То, ясна річ, був мій американець з кислим обличчям.

— Вибачте за вчорашнє, — сказав він, вилізаючи з машини, спльовуючи прилиплий до губів недопалок і подаючи руку. — Я зовсім забув про один невідкладний візит і тому запізнився.

Він, очевидно, квапився перемінити тему, бо одразу ж перейшов до проблем бібліотечної справи.

— Каталоги отут, в холі… Гадаю, ви вже орієнтуєтесь.

— Так, — кивнув я. — Я вже був тут.

— Я працюю он там, — вказав Сеймур на ліве крило. — Другий поверх, останній кабінет. Коли закінчите, заходьте, як матимете охоту…

Ми обмінялися люб'язними кивками й розійшлися.

Каталог справді містився у холі святилища, і я навмання відкрив кілька ящичків з написом «Соціологія», щоб зорієнтуватися в обстановці.. Скільки б мільйонів томів не було тут і скільки б відомостей не містилося б в кожному з тих томів, жоден з них, я певен, не містить отого єдиного, яке мені зараз потрібно: адреси Тодорова.

Тому за три хвилини після того, як я увійшов у передні двері, я вже виходив через задні. Опинився в якомусь брукованому дворі, пройшов під високою аркою, перетнув другий поверх — і я вже на вулиці.

— Майдан Ратуші! — зупинив я перше ж таксі.

Віднайти у великому місті людину, яка зробила все, щоб її не знайшли, — ось завдання. Відшукати, не турбуючи довідкові служби і не вдаючись до ризикованих розпитувань, — ось умова для виконання завдання.

При таких розшуках за відправну точку можна брати фах, зв'язки, функції людини в даний момент. Але своїм фахом Тодоров уже не займався, зв'язки віддавна перервані, а його головна функція полягає саме у переховуванні. Отже, лишається єдиний фактор, вартий уваги, — гроші. Навіть віддавши сто тисяч доларів Соколову, Тодоров має ще триста тисяч. А він надто досвідчений і обачний, щоб тримати таку суму в абиякій імпровізованій схованці. Така людина, як він, що звикла мати справу з банками, напевне внесе гроші на рахунок. Погано тільки, що банків і банківських відділень у місті стільки ж, скільки й кафе.

Я відпустив таксі на міській площі й увійшов до ощадної каси. На цю касу я покладав найбільшу надію, бо з ряду причин люди віддають перевагу цій установі перед іншими банками.

— Я хочу внести п'ятсот крон на рахунок пана Тодора, — пояснив я службовцю.

Чиновник підійшов до картотеки, ретельно переглянув картки в одному з ящиків і повернувся:

— Такого клієнта немає.

— Це неможливо!.. — вдавано здивувався я.

Чиновник лише знизав плечима.

Другий банк — з довгого списку, що я його приготував звечора, погортавши телефонний довідник, — містився трохи далі по тій же вулиці.

— Кажете, Тодор? — перепитав чиновник, переглядаючи картки.

— Так, так, Тодор.

— Нема такого.

Сцена повторювалася із незначними відхиленнями ще в шести банках, розташованих у центрі. Властива мені впертість вимагала продовжувати розшук, але годинник показував: годі. Час повертатися й шукати Сеймура. Навіть якщо він давно вже не вірить у мої соціологічні інтереси, я в жодному випадкові не повинен виказати моїх справжніх намірів.

________

Ми сидимо на терасі ресторану й смакуємо мартіні. З одного боку море, з другого — паркова зелень, а посередині відкривається уславлена «Русалочка» на відполірованому хвилями камені, замислено задивлена в далечінь. Наслухавшись рекламного галасу навколо цієї скульптури, людина сподівалася б побачити щось величніше. Але бронзова русалка, виявляється, маленька не тільки за віком, а й за розмірами. Зате натовп біля неї величенький. Правду кажучи, іноземець, мабуть, і не помітив би статуетку, коли б не юрма. Дві дюжини туристів різної статі й віку силкувалися увічнити скульптуру своїми фотоапаратами, а більш вимогливі прагли обезсмертити разом з нею і себе, видряпуючись по постаменту й фамільярно обнімаючи бронзові стегна дівчини, що вилискують од подібних маніпуляцій.

— Погляньте на це людство, яке живиться міфами, — зауважив Сеймур на адресу туристів. — Ось вам іще одна соціологічна тема.

— А чому не вам?

— Для мене вона вже вичерпана. Я навіть присвятив їй невелику працю «Міф та інформація»…

— Вибачте моє неуцтво…

— О, ви не зобов'язані читати все, що я надрукував, та й книжка моя не такий уже шедевр, щоб претендувати на особливу увагу. В ній викладено кілька зовсім елементарних істин, і їх можна було б сформулювати на двох сторінках. Та оскільки в наш час усе треба доводити, моя монографія складається не з двох, а з двохсот сторінок.

Сеймур потягнувся до своєї чарки, однак, побачивши, що вона порожня, запропонував:

— Ще мартіні?

Він подав знак кельнеру й знову задивився на туристів навколо бронзової дівчини, а потім перевів погляд на доки, де над сіро-зеленою водою яскраво виділялися червоні плями свіжопофарбованих суриком ремонтованих пароплавів.

Те, що американець добре обізнаний у соціології, досі не справляло на мене особливого враження. Я також намагався показати свою обізнаність, хоч і не був соціологом. Але те, що він видав книжку, трохи здивувало мене. Слід було б навіть визнати, що коли б Дороті не наговорила мені дечого і коли б ситуація склалася інакше, я навряд чи відчув сумнів щодо світського становища й наукового фаху цієї людини. Його сірі, бездоганно пошиті костюми, дороге взуття, вишукані білі сорочки, зшиті на замовлення, темно-сині або темно-червоні краватки з товстого шовку і навіть його зневага до етикету, не кажучи вже про інші деталі, — усе це притаманне Сеймурові і явно виходило за межі звичного стандарту професійного розвідника.

І нарешті — очі. Не знаю, як саме, але я навчився розпізнавати професіоналів найперше за поглядом. Цей погляд, скільки б його не ховали, несе в собі гостру спостережливість, допитливу й обмацуючу недовіру, чатуючий пошук і потаємне вичікування. У цьому погляді є щось од променя бойового прожектора, який освітлює ворожі позиції. Сірі ж очі Сеймура, коли не зовсім примружені, виказують тільки втому чи досаду. Слухаючи співрозмовника, він не свердлить його поглядом, а сидить, трохи схиливши голову. Якщо ж подивиться на тебе, сам почавши говорити, робить це ненав'язливо, ніби просто перевіряючи, чи стежиш ти за його думкою. Це не погляд професіонала або, навпаки, погляд професіонала найвищого класу, в якого для маскування служить навіть те, що найчастіше нас викриває — очі.

Здогадавшись, певно, що я думаю про нього, Сеймур засовався на своєму стільці, недбалим рухом поправив пасмо волосся, що спало йому на чоло, але продовжував дивитися на доки. Кельнер приніс мартіні й забрав порожні чарки. Американець, наче отямившись, струснув головою, ткнув сигарету в правий кутик рота й клацнув запальничкою.

— Завтра ж попрошу вашу книжку в бібліотеці, — здогадався я сказати, хоч і з деяким запізненням.

— Зайва робота! — заперечив мій співрозмовник. — Моя книжка просто вмотивовує тезу, що інформація, яку ми величаємо «людським знанням» — від періоду первісної орди аж до нашої технічної ери, — не що інше, як система міфів. Усе міф — наука, релігія, політика, мораль. Людство загорнулося в свою міфологію, як шовкопряд у кокон.

Сеймур на мить вийняв з рота сигарету, щоб відпити мартіні. Я скористався з короткої паузи:

— Якщо я правильно вас зрозумів, ви намагаєтесь новими засобами захистити оту незахистиму тезу на ім'я агностицизм.

— Ні, перебив мене американець. — Я використовую агностицизм як головний постулат, але цікавлюсь не ним, а механікою міфотворчості.

— І в чому ж суть цієї механіки?

— О, це складне питання. Інакше мені не знадобилися б двісті сторінок, щоб довести свої погляди. Деякі міфи зароджуються й розвиваються стихійно, інші створюються й поширюються умисне. За всіх умов міфи — уявне подолання існуючої нікчемності. Неуцтво породжує міфи знання, слабкість — міфи могутності, тваринність — міфи моралі, потворність — міфи прекрасного. Ось погляньте, наприклад, на ту даму! — Сеймур показав на молоду жінку, що сиділа з кавалером через два столики від нас.

Я подивився, але не помітив нічого цікавого. Дама мала ретельно викладену високу зачіску, дрібне кругле обличчя й анемічну будову. Просто одна з тих пересічних жінок, яких ніхто не помічає, крім їхніх власних чоловіків.

— Людино-комаха, як відомо, особливо піклується про ту частину своєї будови, яку іменує словом «голова», — пояснював Сеймур. — Вона дбайливо пригладжує частину її волокон і так само дбайливо виголює решту, вважаючи, що в такий спосіб стає «гарною». Самиці людино-комах у цьому відношенні ще вигадливіші. Позбавлені рослинності на обличчі, вони подвоюють зусилля щодо волосяного покриву на верхній частині голови, перетворюючи його на справжні архітектурні шедеври, а коли будівельного матеріалу бракує, щедро додають перуки й шиньйони. Гаразд, коли людино-комаха справді вважала б себе красивою, чи вдавалась би вона до таких складних косметичних процедур? І чи не зрозуміло, що уся міфологія декорування породжена якраз реальним потворством?

— Але один факт, що людина прагне зробити себе або речі навколо себе красивими, вже свідчить про її потяг до краси…

— «Краси»? До якої, точніше? Ви знаєте, що колись людино-комахи на Сході відпускали, на відміну від нас, довгі вуса й голили голови з тією ж метою: виглядати красивими. А щодо еволюції й революції у жіночих зачісках протягом століть — цим великим процесам присвячено грубі томи. Можете при нагоді переглянути їх у бібліотеці.

— Не вірю, що матиму сили на такий подвиг.

— В усякому разі, це повчально. Як і сотні досліджень з релігії, моралі, мистецтва. Постійна зміна принципів, які завжди оголошувалися непохитними і які обов'язково відкидалися через декілька десятиріч, щоб поступитися місцем таким же нетривким псевдоістинам. І після цього знаходяться люди, подібні до ваших ідеологів, що насмілюються твердити: «Це гарно, а те — ні!», «Це морально, а те — ні». Суб'єктивізм та ілюзії, міражі й фікції, якась неймовірна мішанина з помилок, що були б комічними, коли б не втовкмачувалися людино-комахами під виглядом системи азбучних істин, якби рій людських бліх не розділявся на табори в ім'я ворожих один одному міфів і не був приречений на самовинищення в ім'я оборони цих же фіктивних істин.

— Але коли для вас людство лише рій бліх, чому ви так опікуєтеся ним, що навіть вивчаєте його міфи?

— Бо хочу збагнути, що ж становить собою об'єктивно цей мурашник нікчем, тобто як виглядає він не крізь окуляри власної амбіції, а реально у безмежному Всесвіті.

— Ну, гаразд, ви збагнули. А яку практичну користь принесе вам це відкриття?

— Невже не зрозуміли? — відповів питанням на питання Сеймур. Оскільки я промовчав, він виплюнув недопалок і вів далі:

— Чи вам не ясно, Майкле, що це відкриття повертає мені свободу, вдихає в мене усвідомлення повної свободи щодо будь-яких принципів, вигаданих людською пліснявою в її прагненні приховати своє безсилля?

— Гадаю, що таких же наслідків ви досягли б, прочитавши першу-ліпшу екзистенціалістську брошуру.

— Помиляєтесь. Читання ніколи не може зрівнятися з безпосереднім відкриттям. А екзистенціалізм, зокрема ілюзія, така ж, як і всі інші, комічна поза вдаваної величі, хоча вона і є позою відчаю. «Я в розпачі, але дивіться, який я героїчний у своїй безнадії!» Екзистенціаліст, однак, навіть у цій своїй безнадії вважає себе Сізіфом, тобто титаном, а не людською комахою або — коли вам більше до вподоби таке порівняння — блощицею.

— Здається, ми надто заглиблюємося у паразитологію, — дозволив я собі зауважити.

— Так, — кивнув Сеймур. — Ця тема аж ніяк не може прислужитися нам як закуска перед смачним обідом.

Він знову зробив знак кельнеру, який, втомившись від бездіяльності, з'явився негайно. На терасі, крім кругловидої дами і її кавалера, сиділо ще тільки дві пари, які статечно харчувалися під великими синьо-білими парасолями.

— Принесіть нам меню!

— Хіба ми не почекаємо Грейс? — запитав я.

— Ні. Вона прийде пізніше.

Меню принесли, однак вже не кельнер, а сам метрдотель, і було то не меню, а величні документи у темно-червоній оправі. Чоловік у білому смокінгу поклав перед кожним з нас по примірнику, а трохи осторонь — і карту напоїв.

Уся ця церемонія не справила на Сеймура жодного враження. Він недбало одсунув червону теку, навіть не зазирнувши в неї, й сухо сказав метрдотелю:

— Мені біфштекс із чорним перцем і пляшку червоного вина, зовсім сухого і дуже холодного.

— Мені те ж саме, — додав я, радий, що уник вивчення документа.

— Може, гарне бордо врожаю сорок восьмого року? — догідливо запропонував метрдотель, аби врятувати, принаймні частково, блиск вступної церемонії.

— Бордо, божоле, що завгодно, аби тільки добре й холодне, — нетерпляче проказав Сеймур.

Метрдотель вклонився, забрав карти й пішов.

— Та-ак, — промовив Сеймур, неначе силкуючись згадати, про що ми говорили. — Норми для зачісок… норми для політичних доктрин… норми моралі. «Зрада», «вірність», «підкуп», «підлість», «героїзм» — слова, слова, слова…

— … Які все-таки мають певне значення, — докинув я, бо мій співрозмовник замовк.

— Абсолютно ніякого, дорогий мій! Слід було б повернутися до творців лінгвістичної філософії, до Хеєра чи навіть до Айєра або, може, проскочити два століття до Давіда Юма, аби збагнути, що всі ці моральні категорії суть нісенітниці.

— А чи не краще замість повертатися до лінгвістів повернутися до здорового глузду? — запропонував я. — Ви, наприклад, американець, а я — болгарин…

— Чекайте, я знаю, що ви скажете, — зупинив мене Сеймур. — Мовляв, якщо ви народилися болгарином або американцем, то це лише біологічна випадковість, яка вас ні до чого не зобов'язує.

— Те, що я син тієї або іншої матері, також біологічна випадковість, але все-таки я люблю свою матір, а не чужу.

— Бо своя дбайливіша, ніж чужа. Питання вигоди, Майкле, нічого більше. Чи любили б ви свою матір, коли б вона без причини била і картала вас?

— Немає такої матері, яка знічев'я б'є своїх дітей, — заперечив я авторитетно, хоча ніколи не знав ні матері, ні мачухи.

— А чи любитимете ви свою батьківщину, коли вона відмовиться від вас? — наполягав американець.

— Батьківщина не відмовиться від мене, якщо я не відмовлюсь від неї.

— Не викручуйтесь, Майкле. Припустімо, що з тих чи інших причин батьківщина відмовляється від вас. Чи ви любитимете її все-таки?

— Без сумніву. Й усім своїм єством. Речей, що їх можна любити усім єством, не так вже й багато, Вільяме.

— А де батьківщина у такого, скажімо, суб'єкта, в якого мати — болгарка, а батько — американець? — наполягав Сеймур.

— Там, де він сам собі обере. Та, яка йому найдорожча. В усякому випадкові людина не може мати дві батьківщини. В усіх мовах слово батьківщина не має множини, Вільяме.

— Слово «людство» — також! — нагадав мій співрозмовник.

— Авжеж. І що з того?

— О, як на мене, це просто граматична деталь. Та оскільки ви над усе ставите мораль, чи певні ви, що, працюючи на свою батьківщину, ви працюєте й на людство?

Я тільки хотів відповісти, коли біля нас виник кельнер, штовхаючи поперед себе маленький столик.

________

Ми пообідали. Кельнер, одержавши гроші, зник.

— Грейс таки загаялась, — зауважив я, допиваючи каву.

— Значить, уже не прийде, — байдуже відповів Сеймур. — Можемо йти.

Ми зійшли з тераси й рушили вздовж прибережної алеї, та не до машини, а в протилежному напрямку. Зайве уточнювати, що напрямок обрав американець, бажаючи, певно, розім'ятися після скромного бенкету. Я особисто волів би сісти в «Плімут», хоча алея в цей ранній пообідній час дуже вабила прохолодою зелених тіней і примхливими петлями серед дерев і садових чагарників.

— Сподіваюсь, чоловіче товариство не засмучує вас… Особливо після того, як напередодні було виключно жіноче… — докинув мій супутник.

— Різноманітність завжди бажана, — відказав я.

— А ви певні, що справді цінуєте різноманітність?

— Ви, здається, уважно мене вивчаєте… — пробурмотів я замість відповіді.

— Можливо, але не дуже уважно. Я вивчаю все, що виникає перед моїми очима. Машинальна звичка, щоб розвіяти нудьгу. На жаль, у вас майже нічого немає для вивчення…

— Страшенно шкодую…

— Я сказав це не для того, щоб образити вас. Навіть вважав, що це прозвучить для вас як комплімент. Найцікавіші для спостережень люди — іншого типу, які є жертвами усіляких пристрастей і дурних амбіцій. Драму завжди породжує патологічний стан, а не здоровий нормальний організм. А ви саме такий організм. Людина без пристрастей, я сказав би навіть, без особистих інтересів.

— Чому? Гарні напої, а почасти й гарні жінки…

— Ні Ви не дуже цінуєте ні те, ні інше. І, як на мене, маєте цілковиту рацію: обидві ці втіхи другого сорту.

— Навіщо бути такими суворими? — спробував я заперечити. — Коли жінка спокуслива…

— Жінки ніколи не бувають спокусливими. Тільки жалюгідними. Завжди жалюгідними. Коли я бачу, що хтось перед моїм носом оголює стегна, ніби відкриваючи спокусливі скарби, мені хочеться зауважити: «Мадам, у вас на панчохах стрілка!»

— Ви знищуєте половину людства.

— Чому половину? Чоловіки не менш жалюгідні. Чоловіки з своїми маніями величності й жінки з їхніми емоціями й щомісячними недугами, не кажучи вже про спільну для обох статей зажерливість… Взагалі увесь цей світ людино-комах…

— Цікаво, а куди ви прилучаєте себе? — запитав я.

— Туди ж, куди й інших. Але коли придивишся і побачиш, до якого світу належиш, це принаймні вивільняє тебе від комізму дурної амбіції.

Сеймур зупинився перед лавкою, недовірливо провів рукою по сидінню, пофарбованому в білий колір, і, переконавшись, що лава чиста, сів на край. Мені не лишалося нічого іншого, як і собі сісти з іншого краю лавки.

— На моє щастя чи нещастя, я прозрів надто рано, Майкле.

Ця фраза наштовхнула мене на думку, що йдеться про короткий вступ до довгого монолога, і я подумки попрощався з відвідинами банків, запланованими на вечір.

— Якось ви сказали мені, що я б'юся надто добре, як для соціолога. Але я народився не соціологом і не багатієм, а вуличним волоцюгою, і як безпритульник мав досить часу для вивчення нашого квітучого суспільства з його задніх дворів… Ким би я міг стати? Ліфтером або — в кращому разі — дрібним гангстером, коли б не втрутився мій дядько й не подбав про сина свого покійного брата. Але мій дядько, занотуйте це, втрутився не з філантропічних чи родинних спонук, а просто, щоб придбати в моїй особі спадкоємця, якому зміг би залишити свої мільйони. Власне, щоб забезпечити собі спадкоємця, він вдався перед тим до іншої операції. Вже у похилому віці він одружився з молодою красунею, сподіваючись, що вона народить йому дитину. Але вона не народила йому дитини, а невдовзі, видуривши в нього доволі грошей, зажадала розлучення й аліментів, озброївшись невідпорним аргументом: імпотентністю партнера. Лише тоді дядько згадав про мене й узяв до себе. Але не думайте, що я почав купатися в медових ріках. Це був страшенно скупий і тиранічний старий, який вираховував кожний гріш на моє утримання і який прагнув за всяку ціну зробити з мене фінансиста, щоб я згодом перейняв керівництво його власним банком.

«Не говори мені про банки, Вільяме, — сказав я подумки. — Не розстроюй мене надміру».

Сеймур прилаштував у куточку рота сигарету, закурив її і випростав довгі ноги. Я певен, що в даний момент він шкодував тільки про брак столу, на який міг би покласти кінцівки.

— Отже, я змушений був почати вивчення фінансів, але, на щастя, швидко після того дядько мій від'їхав у потойбічну подорож внаслідок серцевого удару, і це дозволило мені перекинутися на соціологію. Щиро кажучи, я перейшов на соціологію не через якийсь вроджений потяг до неї, а через потяг до красномовства містера… назвемо його містер Дейвіс… професора з історії соціології. Бо цей містер… Дейвіс був справжнім світилом думки…

— Але якої школи?

— Вашої. Так, так, саме вашої. Звісно, він був достатньо обережний, щоб у своїх лекціях не виходити за межі дозволеного, зате, коли ми збиралися в нього вдома, він говорив на чистому марксистському жаргоні й посвячував нас у принципи історичного матеріалізму. Чудова школа для такого дебютанта, як я. Чи не так?

— Залежить од того, з якими успіхами ви вчилися.

— З відмінними. І з найглибшим захопленням. Тим більше, що чимало проявів соціальної нерівності, про які містер… Дейвіс розповідав нам теоретично, я звідав на практиці. Він говорив нам те, чого старанно уникали інші професори, і мені інколи здавалось, що він просто голосно формулює істини, які досі дрімали в мені як невиразні здогади. Виняткова людина. Принаймні таким він здавався мені у ті роки.

— А пізніше?

— Е, пізніше, як завжди трапляється, виникло декілька дрібних ускладнень, внаслідок чого ореол мого божества дещо потьмянів. Однак на цьому світі ніщо не вічне. Авжеж, Майкле? Закон постійних змін і розвитку, чи як його там…

Сеймур закинув ногу на ногу і задивився у соковиту зелень чагарників, крізь яку проблискувала вода каналу і темніли корпуси пароплавів.

— Ускладнень, власне, було тільки два, і перше з них, хоч і не дуже приємне, мені, мабуть, вдалося б стерпіти, коли б за ним не виникло друге. У ті часи я дружив з однією дівчиною, першою моєю любов'ю і, коли не помиляюсь, єдиною… Вона кокетувала своїми науковими інтересами й удавала, що помирає за високоінтелектуальними розмовами, а по суті була просто сучкою, що жадала самця. Я ж завжди був трохи інертний у розвагах цього типу, що, уявіть собі, зовсім не заважало мені жити. Не хочу сказати, що мені бракувало потягу до продовження роду, але ці справи не дуже захоплювали мою уяву, і взагалі я мав так званий холодний темперамент. А коли й існувала жінка, здатна все-таки зігріти мене, то це саме згадувана дівчина, однак вона воліла зігрівати іншого, точніше, мого улюбленого професора, поєднавши у такий спосіб сластолюбство й підлоту.

Сеймур різким рухом пожбурив недопалок у напрямку невидимої сучки й знов простягнув ноги.

— Але це був лише сентиментальний випадок, а такі випадки, як я вже говорив, ніколи не мали для мене вирішального значення, тим більше, що я так і не зрозумів до кінця, хто ж, власне, спровокував цей підлий зв'язок — моя подружка чи професор. А тим часом стався й інший випадок…

Американець кинув на мене швидкий погляд і запитав:

— Може, я вам набрид?

— Чому? Навпаки.

Він справді не стільки набридав мені, скільки спантеличував. Цей чоловік зовсім не балакучий за натурою і коли вже базікає, робить це з певною метою, а в даний момент я ще не можу визначити точну мету цієї усної автобіографічної довідки. Не легше встановити й ступінь її автентичності. Усе, що розповідав про себе Сеймур, звучало досить-таки банально і виказувалось ніби несамохіть, наскільки взагалі щось може бути несамохіть у цього незворушного типа. Але правдоподібність і безпосередність ще нічого не означають. І нічого не пояснюють.

— Гаразд. Я і двоє інших учнів професора — Гаррі і Дік — так запалилися його проповідями, що вирішили перейти од революційної теорії до революційної практики. Внаслідок цього наш факультет одного ранку прокинувся обліплений гаслами проти буржуазної ретроградної освіти. Того ж таки дня усіх трьох викликали до декана, та, оскільки ми уперто заперечували будь-яку участь в історії з гаслами, все обійшлось. Зате наша таємна група негайно розпалася. Кожен був певен, що хтось із двох інших зрадник, а який сенс готувати революцію разом із зрадником? Гаррі і Дік навіть не згадали, що містер, назвемо його Дейвіс, був у курсі операції, а коли б і згадали, навряд чи могли припустити, що Дейвіс здатний на донос. А я міг це припустити, може, тільки тому, що сентиментальний інцидент вже похитнув мою сліпу віру в улюбленого вчителя.

Сеймур знову змінив позу й закурив сигарету.

— Я справді вам не набрид?

— Чому ви думаєте, що іншим усе набридає так само швидко, як і вам? — запитав я в свою чергу.

— Не знаю, чи бувало з вами таке, коли почуття, дуже вам дороге, раптом похитнулося, і вас охопило руйнівне прагнення знищити його до кінця, вирвати його з себе, закинути його до дідька. І от я написав листівку проти університетського мракобісся й, перш ніж настукати її на машинці, заніс Дейвісу. Він переглянув рукопис, порадив мені дещо виправити, а потім зауважив:

«Боюся, хлопче, щоб ти не накликав на себе біди цими апостольськими діями».

«О, — сказав я недбало, — риск невеликий».

«А хто ще, крім тебе, знає про листівку?»

«Тільки Гаррі і Дік».

«В усякому разі, пильнуйте, коли будете розклеювати їх».

«Ми розклеїмо рано-вранці, коли аудиторії ще порожні», — відказав я так само недбало.

Аудиторії були справді порожні, але мене схопили вже тоді, коли я наклеював другу листівку, і цього разу в мене не було найменшого сумніву в тому, хто нас зрадив. Дейвіс доніс негайно, розраховуючи, що ми з Гаррі і Діком почнемо підозрювати один одного.

— І вас виключили?

— Виключили б, коли б я не виявив трохи здорового глузду. В усякому разі, праця «Структура капіталізму як організованого насильства», що її я почав писати, так і лишилась недовершеною. Взагалі від цього моменту марксистські ідеї відкрили мені своє справжнє значення ідей без паритету.

— Не бачу, що спільного мають марксистські ідеї з підлістю вашого професора.

— Нічого спільного, зрозуміло. Я далекий від думки звинувачувати Маркса й Енгельса у підступності Дейвіса. Просто з моїх очей спала завіса, і я зрозумів, що погляди, навіть коли видаються високо-благородними, й мідяка не варті в руках людських покидьків. Я сказав би навіть, що якраз високоблагородних поглядів слід уникати особливо старанно, зважаючи на їхню здатність захоплювати нас і вводити в оману.

— Ви з винятковою послідовністю рухаєте свою логіку задом наперед.

— Авжеж, знаю, що ви хочете сказати. Тільки дозвольте мені закінчити. Йдеться про мою працю, що лишилася недовершеною й марною, як будь-яка людська праця. Втім, не зовсім. Після затримання й ретельного обшуку в моїй квартирі мене привели до агента ФБР, і він сказав:

«З цього рукопису видно, — йдеться про ту ж мою працю, — що ви досить добре засвоїли доктрину марксизму. Це може виявитися дуже корисним у тому разі, звісно, якщо ваші знання розумно використати. Зрозумійте, друже: хто у 20 років не був комуністом, у того нема серця. Але хто після 20-ти років залишається комуністом, тому бракує розуму. Вам, гадаю, вже більше двадцяти?»

Чоловік пригостив мене кількома випробуваними часом афоризмами, а тоді приступив до вербовки.

Сеймур замовк, немов чекаючи від мене якогось запитання, але в мене не було питань, принаймні зараз.

— В інтересах істини мушу заявити, що я таки опирався вербовці, але робив це тільки для того, щоб набити собі ціну. Зате я виявив твердість до кінця, коли мене-хотіли по службі зв'язати з Дейвісом. Мені дали самостійне завдання, і я почав швидко прогресувати, і не тільки випередив Дейвіса, а навіть, коли не помиляюсь, зумів згодом завдати йому деяких дрібних прикрощів. Я, знаєте, не мстива людина, Майкле. Не тому, що вважаю помсту чимось недостойним, але вона завжди пов'язана із зайвою втомою і тріпанням нервів. Однак заради Дейвіса я дозволив собі виняток. Помстився йому в ім'я розтоптаних юнацьких ілюзій. І мусив пройти час, поки я зрозумів, що, власне, мав би йому дякувати…

Сеймур замовк, цього разу надовго, і я нарешті промовив:

— Ви зненавиділи людей, яких любили, а разом з ними — і все людство.

— Не будемо перебільшувати, — втомлено відказав американець. — Нікого я не зненавидів. А до тих обох справді відчуваю щось подібне до вдячності за моє протвереження.

— Проте вони жорстоко поранили вас.

— То дрібні рани.

— Атож, але з тих, що завжди болять.

— Я не відчуваю болю. Або не завжди відчуваю. Як ото давній ревматизм, який озивається, коли псується погода.

Він подивився на годинник.

— Ходімо?

«Чи йти, чи сидіти, — банки все одно зачинені», — подумав я, підводячись з лавки.

Ми знову попростували алеєю, але зараз вже туди, де біля ресторану стояла машина.

— Усе це не важливо, — знову заговорив Сеймур. — Важливо інше: збагнути, наскільки нікчемний цей світ людино-комах і відчути себе вільним од усіх його смішних законів, норм і приписів. Вільним, Майкле, зовсім вільним, розумієте?

— Невже ви вважаєте себе вільним?

— Так! У межах можливого, звісно.

— Хочете сказати, що ви вже не працюєте ні у ФБР, ні в ЦРУ?

— А, ні! Я нічого не хочу сказати, крім того, що вже сказав! — відповів Сеймур і несподівано розсміявся своїм хрипкуватим сміхом.

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Не лежить у мене душа до наукових занять, але виходу нема. Отже, й наступний день почався з маленької операції по легалізуванню. Я знову прийшов у старовинний храм Королівської бібліотеки й навіть узяв для домашнього читання книжку «Міф та інформація» Вільяма Т. Сеймура. Потім вислизнув уже знайомим шляхом й ускочив у перше ж таксі.

Поки ми мчали до центру, я побіжно гортав працю Вільяма Т. Сеймура, переконуючись, що в книжці зібрані відомі вже мені ідеї, тільки викладені у строго науковому стилі, сухість якого нічим не применшує їхнього мізантропічного звучання.

Я відпустив машину на заздалегідь наміченому перехресті й підставив плечі під тягар банківських операцій. Цього ранку вітер сильніший, ніж будь-коли досі, і в ньому вже вчувається холодний подих осені. У даний момент я не мав нічого проти цього природного явища, бо ураган дув мені в спину і тільки допомагав бігти з банку в банк.

Докладно описувати візити в усі солідні установи означало б нагромаджувати найрізноманітніші варіації вже відомих двох фраз. Моєї, яка виказувала прагнення внести дещицю на рахунок пана Тодора, і чиновницької, у якій звучав подив, що шукають якогось неіснуючого Тодора. Неіснуючого — абсолютно правильно. І все-таки…

Єдине, що мене втішало, — перевірка йшла дуже швидко. Я перебрався на таксі в другий, віддаленіший квартал, а тоді — і в третій. Список ще не досліджених закладів дедалі зменшувався, і разом з тим тінь сумніву дедалі згущувалася у моїй свідомості. Може, я йду по слідах давно мертвої людини. А може, людина аж пашить здоров'ям, але пашить дуже далеко від цього вітровійного міста.

Я увійшов у квартальний банк, не знаю вже який за ліком, й опинився у приміщенні, що не відзначалося респектабельністю: замість мармурових плит — гола дерев'яна підлога, почорніла од мастики, а замість бронзових люстр — засиджені мухами глобуси, що мерехтіли в сутінках напівтемного приміщення. Я підійшов до віконця і промовив свою звичну фразу. Чиновник, не підводячись, дістав коробку з картками. Клієнтура цього відділення, видно, така нечисленна, що її спокійно можна розмістити в одній коробці.

Чиновник вийняв нову зелену картонку, підніс її до окулярів і, глянувши на мене поверх них, повідомив:

— Є Тодороф, а не Тодор…

— На Рієсгаде, 22, — так?

— Ні. На Ньоре Зьогаде, 35, — відповів чиновник, знову кинувши погляд на картку.

— Значить, не той. Вибачте, — промимрив я.

І швидко вийшов шукати таксі.

Ньоре Зьогаде була вуличкою-набережною край штучних озер. Машина зупинилася біля названого мною будинку, тобто за десять будинків до потрібного мені. Коли я пішки дійшов до тридцять п'ятого номера, виявилося, що там чекає на мене розчарування у вигляді величезного шестиповерхового будинку. Шість поверхів по три чи чотири квартири на поверсі — іди шукай у цьому лабіринті отого Тодорофа, з «ф» на кінці.

Увійшов у вестибюль і нашвидку оглянув написи на поштових скриньках, щоб пересвідчитись у наперед мені відомому: прізвища «Тодороф» серед них не було. Зате на стіні висіла маленька об'ява про вільну квартиру. Зараз квартира мені ні до чого, але об'ява все-таки виявилася корисною, бо несподівано почувся голос:

— Ви когось шукаєте?

То був портьє, який визирнув із своєї кімнати. Він мав набурмосене обличчя й недовірливі очі, як і кожен серйозний портьє. Та навіть коли б він осміхався мені променистою посмішкою Лоллобріджіди, я навряд чи відповів би йому. Портьє, як відомо, поліцейські агенти, а цей, зокрема, міг служити й якійсь іншій інституції.

— У вас, бачу, є вільна квартира, — пояснив я без найменшого натяку на дружелюбність, бо ці мерзотники стають тим підозріливішими, чим люб'язніше ти розмовляєш з ними.

— Є одна вільна квартира, — неохоче погодився портьє. — Але пан Мадсен забрав ключі, і я не можу показати її.

— Чи не можете ви зателефонувати панові Мадсену?

— Чому ж. Тільки він повернеться пізно увечері, та й тоді…

— Я можу зайти завтра.

— Завтра неділя. Мене не буде, — відказав з ледве прихованою зловтіхою портьє. І, потішаючи свій інквізиторський інстинкт додав. — Приходьте наступного тижня.

________

Коли б я сидів у Королівській бібліотеці й займався науковою роботою, слід було б близько першої години зробити перерву й завітати до кабінету Сеймура. Оскільки ж я перебував не в бібліотеці і до першої залишалася ще ціла година, я вирішив використати цінний час на справи іншого роду.

Сів у чергове таксі й назвав адресу, однак шофер не знав цієї вулиці. На жаль, вона не знайома й мені. Це одна з кількох адрес, що їх я про всяк випадок запам'ятав з дрібних оголошень на сторінках «Екстрабладет». Все-таки шофер насмілився зневажити можливу небезпеку від подорожі в невідоме, і ми поїхали.

Після розмов з двома поліцейськими на перехрестях і ще двох звернень до випадкових перехожих шофер зупинився на глухій вуличці в якомусь темному кварталі. Я відпустив машину попри небезпеку лишитися без засобів до відступу, увійшов у непоказний вхід, позначений цифрою 12, і пішов нагору вузькими сходами.

За п'ятнадцять хвилин я вже знову був на вулиці, серед цього повного несподіванок світу, а точніше, десь у майже невідомому передмісті. Майже, але не зовсім, бо, їдучи в таксі, я встиг зафіксувати кілька орієнтирів, і перш за все — невеличкий майдан з п'ятьма магазинами, автобусною зупинкою і гаражем, увінчаним величезною поіржавілою під датськими дощами вивіскою:

АВТОМАШИНИ НАПРОКАТ

«Автомашини напрокат» — це ідея, варта серйозної уваги у місті, де відстані такі ж неприємні, як і ціни на таксі.

Отже, я подався у гараж, рішучим кроком пройшов попід тріумфальною аркою з іржавою вивіскою й опинився перед імпозантною купою таратайок з випатраними кузовами. Лишалося сподіватися, що оті «автомашини напрокат» підбираються не з-поміж цих залишків.

Мій погляд описав плавну дугу ліворуч і зупинився на площадці, розчищеній від металевого брухту й прикрашеній двома жовтими бензоколонками «Шелл». Трохи відсторонь темнів фасад споруди — чи то стайні, чи складу на вугілля. Двоє чоловіків, скориставшись скупим теплом полудневого сонця, обідали, вмостившись на лаві попід бараком. Обід, коли не рахувати кількох скибок ковбаси, складався переважно з пива. Справді, щедрий обід, якщо судити з кількох пляшок «Туборга», складених на лаві й під нею.

Молодший з двох чоловіків, з бистрими синіми очима й скуйовдженим волоссям, виготовленим, здавалось, із свіжої соломи, помітив мою присутність і пробурчав щось своєю рідною мовою, певно: «Чого зволите?» Збагнувши, що я іноземець, він повторив своє запитання поганою англійською і, з'ясувавши, що я волію машину напрокат, довів цю інформацію до відома старшого, перейшовши на рідну мову. Старший кивнув і зробив своєю правицею щедрий жест з такою добродушністю, яка є звичайним наслідком ситного обіду з ковбасою і знаменитим датським пивом. На щастя, жест був спрямований не до кладовища таратайок, а до роззявленої пащі стайні.

Я обережно зайшов у стайню й побачив, наскільки це дозволяла півтемрява, що в бараці справді стоять кілька машин. За хвилину, перервавши обід, спонукувані тією ж добродушністю, з'явилися й обоє автомобілістів. Приязнь молодшого досягла такого рівня, що він вирішив увімкнути електрику, й автомобільний парк засяяв під жовтим мерехтливим світлом на всю свою велич. Парк налічував п’ять машин, які не дуже різнилися від своїх побратимів, що громадилися іржавою купою надворі.

Поки я нерішуче оглядав патріархів автомобільного племені, старший чоловік промимрив кілька слів, що їх молодший поспішив мені перекласти:

— Шеф каже, що коли вам потрібна машина для роботи, найкраще взяти «вольво».

Після того старший знову щось сказав, а молодший переклав:

— Шеф каже, що «мерседес» показніша машина, але коли вам потрібна машина для роботи, ліпше візьміть «вольво».

Тут літній висловив третє зауваження, супроводжуване категоричним жестом, і світловолосий ад'ютант акуратно переклав:

— Шеф каже, на «вольво» — повна гарантія! «Вольво» шеф сам лагодив. Машина виняткових якостей.

Після недовгого вагання я вирішив зупинитися на «вольво», не без деякої ніяковості насмілившись запитати, чи включають у себе оці виняткові якості ще й здатність пересуватися. На це запитання ад'ютант із солом'яною чуприною відповів сміливо, навіть не порадившись із шефом:

— Не їде, а летить! Якщо вам потрібна робоча машина, беріть «вольво»!

Ця енергійна репліка поклала край моїм ваганням. Я заліз у нутро автомобільного прабатька, ввімкнув запалювання й, на свій подив, рушив. Зробивши для проби два-три кола на розчищеному місці, зупинився біля бензоколонки, вийшов і слідом за молодшим попрямував до контори, яка містилася у сусідньому приміщенні. Оскільки площа контори не перевищувала двох квадратних метрів, усередину увійшли тільки я і хлопець, а старший лишився на лавочці втішатися останніми променями сонця й датським пивом. Ад'ютант вписав у пошарпаний зошит мої паспортні дані й запитав:

— Строк?

— Тиждень.

— Двісті крон.

Ціна зовсім не надмірна, але я, як і кожен клієнт, що поважає себе, визнав за потрібне зауважити:

— Чи не забагато?

— Багато? За «вольво»? — вигукнув з відтінком подиву й обурення ад'ютант. А потім, знову охоплений пристуцом добродушності, додав згідливо: — Якщо візьмете машину на цілий місяць, загальна ціна буде чотириста.

Жест просто руйнівний для підприємства, але я все-таки вирішив його відхилити. Цілий місяць… Я не знаю, що трапиться зі мною за два дні, а він пропонує мені машину на цілий місяць.

Я завершив ритуал, виклавши необхідну суму й поставивши неминучий підпис. Потім попрощався з обома автомобільними хірургами, всівся у «вольво» й з оглушливим тріском проскочив під тріумфальною аркою з іржавою вивіскою: «АВТОМАШИНИ НАПРОКАТ».

Була вже за чверть перша, а перш ніж повернутися в готель, слід було ще дещо зробити. Я ввімкнув третю швидкість й енергійно натиснув газ. «Вольво» справді рухався досить прудко як на свій вік, і за десять хвилин я вже був у сусідньому передмісті, заклопотаний розшуками малої вулички, про існування якої знав лише з карти.

Коли я нарешті знову опинився в центрі міста, було вже двадцять хвилин на другу. Я звернув ліворуч од Вестерброгаде й залишив «вольво» в одному попередньо обраному гаражі, що містився поряд з бульваром. Не тому, що мені соромно було їздити по центральних вулицях на моєму автомобільному патріарху, але я просто не хотів зловживати втомленим серцем старого.

________

Я міг би повернутися до готелю й пішки, тим більше, що вітер знову ходовий, тобто дме просто в спину. Але інтуїція підказувала, що мої американські знайомі можуть шукати мене в готелі, а мені не варто грати у несподівані зникнення. Отже, я знову вдався до таксі.

Мої американські знайомі… їх лишилося двоє. Нема вже галасливої базіканини конгресних кулуарів, коктейлів і строкатого товариства у Тейлорів. Немає Дороті. Немає глухого Хіггінса й пітного Беррі. Світське пожвавлення й сентиментальні епізоди перших днів непомітно відшуміли, щоб поступитися місцем спокою і самоті. Немов якийсь невидимий режисер вводив у моє життя одну за одною дійові особи і так само одну по одній прибирав їх, як тільки вони завалювали свої ролі.

І от з усієї трупи залишилися тільки режисер і я, коли не рахувати Грейс, яка, втім, учора вже не з'явилася на нашу зустріч. Взагалі все стихло і заспокоїлось, однак ця тиша діє на мене зовсім не заспокійливо, бо я відчуваю в ній приховане напруження наступної розв'язки.

Інший сказав би, що досі справи розвивалися цілком природно, і що дивного, коли у великому місті хтось залишається, а хтось від'їздить. Занадто природно, додав би я. Але коли події розвиваються за ясно видимою логікою і ведуть до легко відгадуваної мети, це вже само по собі породжує деякі запитання. Сеймур володіє впевненим почерком і вміє без елементарних помилок розробляти начебто безневинні ходи, проте це не заважає мені бачити їхній прихований смисл. І констатувати, що я втрачаю темп, хоч і не з своєї вини. Ідеально було б уже зараз спакувати валізу, забронювати квиток на літак і навіть летіти у зворотному напрямку. А я все ще не встановив адреси Тодорова і все ще не певен, чи Тодоров взагалі заходив у той шестиповерховий будинок і чи ця адреса не є пасткою для мене.

Таксі зупинилося перед скляними дверима «Кодана». Я вийшов, подав шоферові гроші й пішов до готелю, коли з протилежного тротуару почувся голос Грейс:

— Містере Коєв!

Секретарка стояла біля «Плімута» Сеймура, а за кермом незворушно сидів і сам власник.

— Ви, здається, втекли сьогодні з уроків, однак від нас не втечете, — проказав Сеймур, подаючи мені руку у вікно машини.

— Я й не думав тікати з уроків, — заперечив я і на доказ показав томик «Міф та інформація». — Мабуть, ми просто розминулися.

— Ваша увага не дуже мені неприємна, — зізнався американець, побіжно глянувши на книжку. — Я не суєтний, але все-таки приємно знати, що хоч один читач погортав твою книжку. Гляньте, відколи вона вийшла з друкарні, її, мабуть, ще ніхто не розгортав.

Книжка справді виглядала недоторканою і, боюся, до кінця збереже свою цнотливу зовнішність.

— Ми приготували вам одну несподіванку, — оголосила своїм безбарвним голосом Грейс, що стояла з другого боку машини. — їдемо на пляж.

Несподіванка справді мала місце, тільки дещо інша, і я помітив її в першу ж мить, хоча й не показав, що завважив щось особливе. Секретарка була в дуже короткій і елегантній сукні у сині й білі квіти, вишукана зачіска, туфлі на високих підборах, а найголовніше — з її носа злетів кришталево-пластмасовий метелик окулярів. До цих елементів убрання слід додати й деякі давні, але нововідкриті: синьо-зелені очі, напівоголений бюст і стегна, такі стрункі й гармонійні, що, здавалося, Грейс їх десь позичила.

Сідаю на «місце мерця», яке, через відсутність Дороті, зараз вільне. Грейс влаштовується ззаду.

— Ідея цілком належить Грейс, — уточнив Сеймур, наче вибачаючись.

Він завів мотор і рушив із звичною різкістю, та оскільки, як я вже сказав, у машині не було Дороті, водій зволив дотримуватися розумної швидкості.

— Коли хочете, ми могли б пообідати на пароплавчику, — запропонував по паузі американець. — Кажуть, що там досить добре готують. Та й взагалі невелика прогулянка морем…

— А, ні! Досить з мене морських прогулянок, — заперечила секретарка. — Я хочу на пляж!

— Ви хочете продемонструвати свою статуру, люба! — найлюб'язнішим тоном пояснив Сеймур. І, звертаючись до мене, продовжив: — Моя помічниця почала виявляти якусь зовсім несподівану суєтність, Майкле. Не знаю, чи це запізнілий вплив нашої Дороті, чи ваша робота.

— Ви мені лестите, Вільяме. Наскільки мені відомо, чоловік, якому вдалося б змінити смак жінки, ще не народився.

— Чи не буде надто нахабно, коли я попрошу вас обрати іншу тему для розмови? — озвалася Грейс.

Секретарка, як я вже давно помітив, тримається із Сеймуром зовсім не як з шефом, крім, може, службових обставин, подібних до симпозіуму. І що найбільш дивно, шефа це не дратує.

— Вона ображається… — промовив американець ніби сам до себе. — Ось тобі ще новина.

________

Наскільки я розуміюся на медицині, люди спочатку приймають морські ванни, а потім ідуть обідати. Але вже минула друга година, та й мої супутники належать до тих, хто все робить навпаки. Отже, ми спочатку добре пообідали в якомусь маленькому ресторані, а вже тоді подалися на пляж.

Пляж на Бельв'ю нагадував індіанське селище своїми білими наметами, що називалися тут «вігвамами» саме через свою форму. Розлігшися на піску чи на садовій траві, чимало громадян обох статей втішалися суботнім днем, який буває тільки раз на тиждень, і теплим сонцем, яке буває тут ще рідше.

Сеймур найняв три вігвами, і я вліз в один з них, щоб приміряти плавки, які ми купили по дорозі. Вилізши після вдалої примірки назовні, я побачив тільки Грейс, яка лежала на синьому халаті. Не будучи модницею, ця жінка добре знає, що синє їй пасує. Жінки розуміють такі речі й без журналів.

— А де Вільям?

Секретарка кивнула до моря, куди американець встиг зайти вже по плечі. Він якийсь час постояв, обернувшись до нас, але відстань була надто великою, щоб встановити, дивиться він на нас чи просто спостерігає берегову панораму. Потім Сеймур обернувся й спокійними рухами досвідченого плавця поплив.

Мій погляд перемістився від блакитної ширі води до золотистої смуги піску і, точніше, до того сектора, де лежала Грейс. Коли б два дні тому хто-небудь сказав мені, що це струнке й бездоганне тіло належить Грейс, я запропонував би йому піти й утопитися.

Однак помилки нема: граційна красуня, що лежала на синьому халаті, і є мужня секретарка Вільяма Т. Сеймура, автора «Міфу та інформації». Цікаво, чи насмілився б твердити її автор, що й жінка, яка лежить переді мною, теж міф.

Грейс вловила мій погляд, але замість зніяковіти од його відвертості прозаїчно кинула:

— Сідайте, чого стовбичите!

Вона посунулась на халаті, і я виконав розпорядження.

— Учора ви не прийшли на обід. Вас справді запрошували? — запитав я, аби порушити мовчанку.

— Запрошували, але в такий спосіб, що я не прийшла.

Зізнання прозвучало несподівано, може, тільки через те, що збігалося з моїми припущеннями.

— Чи вам мене не вистачало? — поцікавилася Грейс.

— Дуже.

— У тому смислі, що моя присутність врятувала б вас од неприємної розмови?

Треба начуватися з цією жінкою. Як висловився Сеймур, вона небезпечно починає відгадувати мої думки.

— Ви переоцінюєте мій практицизм, — спробував я заперечити. — І недооцінюєте себе.

При останній фразі мій погляд знову мимохіть зупинився на гармонійних формах.

— Ви досить безцеремонно вивчаєте мене, — байдуже зауважила жінка.

— Мій інтерес чисто науковий.

— Ваш фах, коли не помиляюсь, є соціологія, а не анатомія.

— Знаєте, є соціологи, які твердять, що структура суспільства цілком відповідає структурі людського організму.

— Так, знаю: органічна школа.

Вона глянула на мене синьо-зеленими очима й запитала:

— Майкле, ви справді соціолог?

— А ким, до дідька, я можу бути? Хіба ваш шеф не соціолог?

— Саме це і хочу знати: ви такий же соціолог, як і він?

— Ні, не такий. Я належу до іншої школи.

— Атож, справді: органічна школа… Отже, мене вам учора не вистачало?

— Дуже!

— Незважаючи на те, що для вас кохання — незнаний феномен?

— Кохання?.. Облиште високі слова. Вони для літератури.

— А яке слово вжили б ви?

— Потяг… Симпатія… Може, навіть дружба… Звідки мені знати? Я не дуже сильний у стилістиці.

— Симпатія… Дружба… Невже для вас дружба слабша за кохання?

— Це багато від чого залежить. В усякому разі, вони відмінні. Кохання — це інфекційне захворювання, нещасний випадок, щось, що налітає на нас, у чому ви не маєте ні вини, ні заслуги. А дружба — свідомо визначене ставлення до іншої людини…

— Раціональна угода між двома індивідами, — сформулювала Грейс.

— Ні. Там, де є угода, немає дружби. А там, де є дружба, не можна обійтися без почуттів. Але усвідомлених почуттів, а не емоційного розгулу.

— Ага! Виходить, що я мушу бути потішеною!

— Боюся, що ви трохи поспішаєте.

— Ваша грубість починає разюче нагадувати грубість Сеймура. Тоді про яку дружбу ви говорите?

— У дружбі існують ступені, Грейс. А також і періоди розвитку…

— Ви назвали мене на ймення?

— А вам це неприємно?

— Навпаки. Це показує, що ми прогресуємо в дружбі. В такому разі коли ми побачимось?

Я звик сам задавати це запитання, але часи, видно, міняються.

— Коли знайдете трохи часу для мене.

— Увесь мій час для вас, — щедро відповіла жінка. — Позаслужбовий, зрозуміло. Я не визнаю ступенів і періодів розвитку.

— Гадаю, що чим пізніше увечері, тим зручніше.

— Мала вас за сміливішого.

— Думайте так і надалі. Однак сміливість не виключає однієї-двох краплин обережності.

— Лекція про дружбу закінчилась. Починаємо лекцію про обережність…

— Я не бачу Сеймура, — пробурчав я замість відповіді.

— Він, певно, заплив уже за обрій.

— Оскільки йшлося про сміливість, ваш шеф, видно, смілива людина.

— О, це сміливість тих, хто не дуже чіпляється за життя.

— Як і Дороті?

— Майже. Це два різновиди однієї й тієї ж неврастенії

— А ви?

— А я третій різновид… Але ви забули уточнити місце і час…

— Програма в «Амбасадорі» починається об одинадцятій. Коли це місце і цей час вас влаштовують… — Вона несподівано повернулася до мене й запитала: — Майкле, скажіть: ви боїтеся Сеймура?

— Чому я мушу його боятися?

— А я боюся… Цікаво… — замислено промовила Грейс.

— Вважаєте, що Вільям щось запідозрив?

— Запідозрив? — вона насмішкувато звела брови. — Він із тих, хто не підозрює, а знає, і то без зазирання у шпарини і без розпитувань.

— Ну, і…?

— І — нічого. Сеймур не спішить показувати, що чимось цікавиться, навіть коли воно справді його цікавить. І коли хтось його непокоїть, будьте певні, що це не ви. Хоча я взагалі не припускаю, що він здатен непокоїтися через подібні справи.

— Закладаюся, що ви говорите про мене!.. — почувся над нами голос Сеймура. — Коли третій відсутній, у розмові завжди перемивають його кістки.

Американець з'явився між вігвамами несподівано, наче з-під землі виринув. З його тіла ще капала вода, а вираз обличчя свідчив про найкращий настрій, наскільки це можливо у таких людей, як Сеймур.

— Вгадали, — посміхнувся я. — Хоча важко визначити, розмова йшла про вас чи про нас?

— Так, так: взаємозв'язок явищ у природі й суспільстві. Ці справи ви, марксисти, найкраще знаєте. — Він загорнувся у халат і промовив з майже оптимістичною ноткою: — А вода чудова… Спробуйте, Майкле. Взагалі користуйтеся малими радощами життя, перш ніж увійдете черговим трупом у крижане царство Великої нудьги.

________

Програму в «Амбасадорі», коли виключати кілька затертих номерів еквілібристики і східних танців, творили переважно відвідувачі. Ми з Грейс також зробили свій внесок, протупцявши певний час на переповненому дансингу. Секретарка, на відміну від Дороті, не вкладала солодкої знемоги у танок, а обмежувалась сухим техніцизмом. Одне слово, бездоганна й безстороння, немов гімнастичний прилад.

Десятихвилинного марширування було досить, аби ми відчули, що виконали свій обов'язок і можемо повернутися на свої місця.

— Шампанське вивітрилось, — сказала Грейс, торкнувшись устами келиха. — Програма також закінчилась. Чи не час розраховуватись?

Я зробив знак кельнеру, зайнятому біля другого столика вельми делікатною справою — відкоркуванням шампанського.

— Ви дозволите мені розрахуватися? — запитала жінка, потягнувшись до своєї сумки.

— При багатшій уяві ви могли б вигадати й інший спосіб образити мене, — проказав я.

— Я не мала наміру ображати вас. Але у вас сутужно з грішми.

— Це мене не хвилює. Тільки-но їх витрачу, сяду на поїзд — і все.

— Бо ви всього лише бідний стипендіат. Чи не так, Майкле?

— Так само, як і ви лише бідна секретарка.

— Не зовсім бідна. В Сеймура досить негативних якостей, однак скупість не фігурує серед них.

Ми розрахувалися й підвелись.

— Куди ми ідемо, до вашого готелю чи до мого? — діловито запитала Грейс, поки ми пробиралися поміж столів до виходу.

— Куди хочете.

— Мені однаково, — знизала плечима жінка. — Гадаю, що обидва номери підслуховують.

— Гадаєте чи знаєте?

— Це майже те саме. Я рідко помиляюсь у своїх припущеннях, Майкле.

Я взяв у гардеробі легке вечірнє манто Грейс, допоміг їй вдягнутися, а коли вийшли на вулицю, знову запитав:

— Чому ви думаєте, що нас можуть підслухувати?

— Це запитання задайте тим, хто встановлював апаратуру, — сухо відповіла жінка.

Потім вона зупинилась на тротуарі і подивилася на мене поглядом, дещо несподіваним своєю прямотою:

— Ви дуже посередньо граєте роль наївного і помиляєтесь, вважаючи, що й люди навколо вас наївні.

— Вас, наприклад, я ніколи не підозрював у наївності, — відповів я.

— Правильно: мене ви вважаєте обманщицею, яка наївно уявляє, що може обдурити вас.

Вона знову покрокувала порожнім освітленим тротуаром. Просто перед нами у темному небі виникла, немов намальована, виблискуюча під променями схованих прожекторів гостроверха баня Ратуші.

Десь далеко гудів розвідувальний літак. Жінка йшла якийсь час мовчки, по тому знову заговорила:

— Знаю, що й цього разу не повірите мені, але мені вже непереливки жити у світі, де кожен має тебе за шахрая і всі на тебе чатують — і свої і чужі.

— Охоче вам вірю. Тільки цей світ не я вигадав.

— Хто його вигадав, не знаю, однак і ви його частка. Ось слухайте!

Грейс вхопила мене за руку і знову зупинилась, прислухаючись до гудіння літака.

— Чуєте? Кружляє, чатує… Чатують і в небі, і на землі, і навіть у ліжку… Усе їхнє життя й увесь смисл життя полягає в невтомному чатуванні.

— Ця гра — не самоціль, — заперечив я, делікатно вивільняючи свою руку. — Йдеться про долю людства.

— Так, так, знаю: і кожен сурмить, що саме він його охороняє. Тільки чи не думаєте ви, що чим ширше розгортаються рятувальні операції, тим більше зростає шанс для людства злетіти в повітря?

— Робота в Сеймура, бачиться, вплинула на вас негативно, — зауважив я. — Соціологія, не кажучи вже про інше, неминуче штовхає вас у трясовину песимізму. Змініть фах, знайдіть собі щось спокійніше.

— На спокійніших місцях звичайно гірше платять, — відказала Грейс, коли ми знову попростували порожнім тротуаром. — А в кінцевому рахунку вони не завжди бувають спокійнішими. Власне, Вільям витягнув мене з такого-от спокійнішого місця, і я гадаю, що мушу бути вдячна йому за цей жест…

— … Але не вдячні.

— Здається, так.

— Не соромтесь. Це вина не ваша особиста, а родова. Людина — невдячне створіння.

— Сеймур помітив мене в одній експортній фірмі, де я була другорядною стенографісткою…

— Сеймур займався експортом? Експортом соціології, звичайно.

— Він виявив до мене інтерес, але я йому відмовила, бо не знала, що він за один, і, може, тільки через те, що відмовила, його інтерес до мене посилився, і я дістала місце з утричі вищою платнею, не кажучи вже про поїздки й усе інше.

Ми завернули в маленьку вуличку, де містився готель. Гудіння літака давно вже загубилося десь над морем, і в нічній тиші відлунювали тільки наші кроки.

— Ви цілком пристойно влаштували своє життя, — промовив я, рискуючи порушити ідилічну тишу. — Не розумію: чого ви ще хочете?

— Не розумієте? Ви можете читати цілі лекції про дружбу, а все-таки не розумієте?

— Але ж друг є? Розумний, сміливий, багатий, а як я встановив сьогодні, ще з прекрасною будовою тіла…

— Маєте рацію, — промовила немов сама до себе жінка. — Ви справді нічого не розумієте.

________

Кав'ярня-кондитерська була маленька, але в ній я помітив усе, що мені потрібно, — машину для еспресо, багатий асортимент дорогих шоколадних цукерок і господиню перестиглої молодості з добродушним повним обличчям. Тому я, перед тим обдивившись крізь вітрини з десяток подібних закладів, увійшов саме сюди.

Раннього недільного ранку я був єдиний клієнт кондитерської і, певно, ще довго залишатимусь єдиним. Неквапно випив кави і лише після того кинув побіжний погляд на цукеркові коробки, обв'язані стрічками.

— Я хотів би послати знайомому коробку гарних цукерок, — сказав я, підійшовши до вітрини.

— Сьогодні ж неділя… — непевно відповіла господиня англійською мовою, ще гіршою за мою.

— Правильно. Але якраз сьогодні в нього день народження. Жінка облишила на мить ганчірку, якою протирала апарат для кави, й гукнула у сусіднє приміщення:

— Ерік!

Потім пояснила:

— Пошлю малого. Які ви цукерки хочете?

— Які-небудь справді гарні.

Те, що я хотів чогось справді гарного, зробило жінку ще поступливішою. Вона зняла з вітрини чотири великі коробки й заходилася демонструвати мені якості шоколадних ласощів. Саме в цей момент з'явився «малий». Це був дванадцятирічний хлоп'як з енергійно закопиленим носом і заповзятливим виразом обличчя. Я вибрав дорогу коробку й повідомив початкуючому кур'єрові найнеобхідніші відомості:

— Пан Тодороф, Ньоре Зьогаде, 35. Не знаю точно поверх, бо він недавно переїхав туди, але гадаю, ти знайдеш квартиру.

— Знайду, пане, не турбуйтеся, — відповів кур'єр із самовпевненістю, яка мене тільки потішила.

________

Як твердить прислів'я: «День без зустрічі з Сеймуром — втрачений день». Та останнім часом у моєму календарі такі дні не траплялися. Навіть у неділю, яка, за християнськими звичаями, призначена для відпочинку, Вільям обтяжив мене запрошенням на пообідні гостини.

З метою помститися йому за цю люб'язність, а також і для того, щоб якомога раніше звільнитися, я подзвонив у двері вже о другій годині. Однак мої сподівання порушити пообідній відпочинок американця не справдилися. Служник відчинив мені й провів до старовинної трапезної, наявність якої у цих величезних і мертвих апартаментах я взагалі не підозрював. Грейс і Сеймур ще сиділи за столом, а каву щойно подали.

— А, ви прийшли вчасно! — привітно зустрів мене Вільям.

І наказав служникові:

— Пітере, принесіть, будь ласка, ще каву і коньяк.

Я сів до столу, навколо якого міг би сісти ще десяток людей, і негайно включився у загальну мовчанку. Особисто мені мовчання ніколи не заважало, особливо коли перед очима такі апетитні шедеври, як розвішані у трапезній голландські натюрморти: дичина, виноград, персики і напівочищені лимони, не кажучи вже про кришталь і оксамитові драпіровки.

— Кулінарний живопис… Гастрономічна лірика… — скептично пробурчав Сеймур, помітивши мій інтерес до натюрмортів.

— … Міфи зажерливого шлунка, — додав я.

— Саме так. Оскільки буржуа позбавлений фізичної можливості безупинно набивати собі шлунок, він споживає ласощі й візуально. Забитий заєць і біфштекс перетворюються на естетичний феномен.

Безшумно з'явився Пітер із срібною тацею і поставив переді мною паруючий кавник і пляшку «Хеннесі». Своїм похмурим обличчям і мертвим поглядом він прекрасно доповнював навколишню обстановку.

Ми завершили обряд пиття кави у мовчанні, кожен зайнятий своїми думками чи відгадуванням думок двох інших. Грейс була й цього разу в осяйному літньому вбранні, але її поза й поведінка стали зовсім канцелярські.

— Цей стіл такий широкий, що присутнім слід було б розмовляти між собою по телефону, — зауважив Сеймур. — Може, підемо звідси, га?

Після колективної екскурсії з кімнати до кімнати ми знову опинилися в бібліотеці. Пітер, мов примара, негайно виник з тацею і тут, поставив на стіл вазочку з льодом, пляшку содової й зник. Грейс намірилася піти слідом, але в цей момент американець узяв книжку, забуту в кріслі, й запитав секретарку:

— Звідки ви взяли цю книжку?

— Це я взяв її.

Поки Сеймур недбало гортав книжку, Грейс вийшла.

— «Небезпечні зв'язки»… Ви її взяли для мене чи для Грейс? — усміхнувся він і кинув книжку на диван.

— Гадаю, що вона стосується усіх нас потроху, але найбільше — мене.

— Значить ви вважаєте, що це небезпечні зв'язки? — докинув американець, зробивши красномовний жест від себе до мене.

— А ви як вважаєте?

— В такому разі чого ви чекаєте, щоб перервати їх?

— Ви прекрасно знаєте, чого я чекаю, Вільяме: небезпечної фази.

— Ясно. Ви розважаєтесь дослідженням розвитку одного небезпечного зв'язку до моменту, коли він справді почне ставати небезпечним. Однак це компромісне дослідження, Майкле. Усе треба доводити до кінця.

Сеймур поклав у свою склянку лід, акуратно налив віскі, додав содової, а потім опустився в крісло й закурив сигарету. Я також сів і закурив з найневимушенішим виглядом, ніби щойно почуті слова всього лише порожні балачки.

— Бачте, Майкле, — знову озвався співрозмовник, затиснувши сигарету кутиком губів. — Коли існує на світі людина, якої не слід боятися, то це я.

Він глянув на мене своїми примруженими очима й навіть трохи ширше розкрив їх, щоб я зміг оцінити їхню щирість.

— Я зовсім не боюся вас, Вільяме.

— Боїтеся. Може, й не мене особисто, а того, що, вважаєте, пов'язано зі мною. Й оскільки ми вже зачепили тему «небезпечні зв'язки», давайте облишимо еротичну літературу й перейдемо до розвідки.

Я не заперечую. І що я міг би заперечити, крім того, що тему поставлено дещо передчасно, принаймні з моєї точки зору. Та Сеймур смикає за ниточки, виходячи з своїх, а не моїх інтересів.

— Я знаю, хто ви, Майкле, — дозвольте все ще називати вас так, а не вашим справжнім іменем. Ви також, певно, вже здогадуєтесь, хто я. Не знаю тільки, чи зрозуміли ви, що піклування про вас спочатку було доручено іншим людям. Послідовники рутини, які готові були провалити все своїми звичними рутинними методами, марно очорнивши вас перед вашими органами. Я ледве встиг втрутитися…

— А з яких причин ви завдали собі цей клопіт?

— Причини дві. Перша, як самі здогадуєтесь, чисто службова: я прикинув, що ви становите, як людський матеріал, більшу цінність, ніж об'єкт брудної провокації. Тому вирішив перешкодити таким дурням, як Хіггінс і Беррі, вплутати вас у свою колотнечу… — Сеймур на мить вийняв сигарету й ковтнув віскі. — Що ж до другої причини… дозволю собі зізнатися, рискуючи, що ви засмієтесь мені в обличчя… ви з самого початку сподобались мені. І, гадаю, я не помилився: ми з вами чудово пасуємо один до одного й прекрасно розуміємося, Майкле.

— Невже? Не пригадую жодного питання, в якому ми зійшлися б.

— Для єдності потрібні протилежності. Це ваш принцип, коли не помиляюсь.

— Так. Хоча ми формулюємо його інакше.

— Тоді вважайте його моїм принципом. Ненавиджу людей, які погоджуються зі мною. Мої власні думки досить мені остогидли, щоб мені хотілося ще чути їх з чужих уст. І, нарешті, мені не потрібна людина з головою, подібною до моєї, коли моя в наявності. Навпаки, мені потрібна людина з вашим мисленням і вашими знаннями.

Мій співрозмовник підкреслив останнє слово, однак я удав, що не помітив наголосу.

— Ви вже знаєте мою думку про всі оті ілюзії, які називають «патріотизм», «вірність» або «мораль». Та оскільки для вас самого вони все ще реальність, мушу нагадати, що коли в людській діяльності існує якийсь, хоч і мізерний, смисл, то це врятування людства од катастрофи.

— Благородне завдання…

— Я служу саме цьому завданню, хоча й утримуюсь звеличувати його, як ви. На жаль, зараз ви знаєте значно більше про наш світ, ніж ми — про ваш. А це призводить до порушення рівноваги і, значить, пов'язано з багатьма небезпеками. Тільки взаємна поінформованість відсторонює риск несподіваності, тобто катастрофи.

— А я думав, що ЦРУ все знає.

— Ви навряд чи думаєте так, але найгірше, що деякі люди в самому ЦРУ так думають. Небезпечна ілюзія. Не хочу сказати, що нам бракує цінних відомостей, однак багато з них вже дуже застаріли. А надзвичайно рисковано, погодьтеся, розпочинати нові акції на підставі старих відомостей.

— Трохи розтрусіть своїх людей, — пробурчав я заспокійливо. — Проінструктуйте їх і відрядіть на полювання за свіжою інформацією.

— Кепсько, що мисливський сезон саме зараз найбільш несприятливий. Деякі наші шефи разом з деякими нашими друзями, наприклад, боннськими, вчинили майже непоправне глупство з чеськими подіями. Прекрасний зразок шкоди від надмірного оптимізму. Надмірний оптимізм і надмірна поспішність, форсування нормального ходу руйнівних процесів, і ось результат: противника завчасно попереджено, примушено застосувати контракцію, мобілізацію сил і підвищення пильності. За цих умов полювання за відомостями, про яке ви говорили, рівнозначне серії провалів.

— У такому разі виждіть. Адже ви й без того передрікали, що наш лад сам по собі загине од внутрішньої ерозії. Обуржуазнювання мислення, конвергенція з капіталізмом, прискорювання відцентрових процесів «націоналізм — остання стадія соціалізму» і ще бозна-що…

— Ваша іронія сама відповідає на ваше зауваження, — терпляче промовив Сеймур. — Пропаганда пропагандою, однак робота не терпить зволікань. Якщо процес розпаду не підтримати, він або скінчиться, або його припинять. Взагалі вичікування у такі моменти є увертюрою до самогубства. Правильний шлях лежить десь посередині між поспішністю й бездіяльністю: енергійна, обережна розвідка нових умов і реорганізація активності відповідно до цих умов.

— Може, ви маєте рацію. У добрий час!

Американець вийняв з рота недопалок і акуратно зім'яв його у бронзовій попільниці. Потім швидко глянув на мене примруженими очима й проказав:

— Не поспішайте ставати у пасивну позу проводжаючого. Я сподіваюсь, що цим добре обраним шляхом ми з вами можемо піти як вірні союзники.

Втомлене обличчя Сеймура виказувало спокій і дружню відвертість, неначе не існувало й найменшого риску, що я відхилю пропозицію. Ось він, довгоочікувальний фінал, який в уяві мого співрозмовника є лише скромною прелюдією до нового періоду в нашій спільній біографії.

— Боюся, Вільяме, що ви хочете одержати від мене те, чого я не маю.

— Не прикидайтеся таким собі сіромахою. Як я вже казав, вашу біографію ми знаємо. В інституті, де ви працюєте, ви зовсім не стажер, а професор, пардон — полковник.

— Навіть коли й так, це ще нічого не значить. Кожен професор, як вам відомо, є професором тільки у вузькій галузі, яку він досліджує. Що ж вдієш, такі вже часи настали: енциклопедисти не в моді.

— Не турбуйтеся, Майкле. Ми зовсім не збираємось вивертати вам кишені. Нам вистачить і найбезневинніших відомостей…

— Не змушуйте мене розчулено плакати від вашої скромності, — перебив я. — Якщо ви справді вважаєте мене професором, вам слід знати, що такі школярські номери зі мною не вдадуться.

— Ваша недовірливість цілком природна, але й зовсім не виправдана, — стенув плечима американець. — Що б я не заперечив зараз, ви однаково вважатимете, що я просто хитрую. Однак я вас не дурю, друже, зрозумійте це — я не обдурюю вас! Я не Хіггінс і не Беррі, і якщо ви й досі не оцінили мій стиль, тим гірше для вас.

— А в ім'я чого я мушу правити вам за довідник?

— В ім'я тієї мети, яку ви самі назвали «благородною», — врятування людства. І в ім'я ваших власних інтересів, вибачте, що вживаю це грубе слово. Ви не граєте дрібно, Майкле. Я вже збагнув це.

І ви не дурень, яким прикидалися перед отими двома. Я не підкуповую вас дрібницями і не спокушаю щедрими безпідставними обіцянками, хоча певні наші органи іноді справді вдаються до подібних недостойних гендлів. Але у своїй практиці я ніколи не припускаюсь дрібних шахрайств, а ще менше дозволив би їх у взаєминах з вами. 1 хоча я ненавиджу фінансові терміни ще з часів дядькової опіки, кажу вам, що все буде влагоджено як чесна банківська угода. Ми почнемо не з обіцянок, а з готівки. Зараз ви авансом одержите винагороду за п'ять років, або 300 тисяч доларів. Отже, як навіть надумаєте колись залишити нас, ви до кінця життя зможете існувати на самі лише проценти, може, й не фантастичні, однак цілком достатні, щоб існувати по-людськи.

Я хотів заперечити, але Сеймур підняв руку:

— Чекайте, це, ще не все. До того матимете ще певну суму «непідзвітних» грошей і в такий спосіб уникнете необхідності зменшувати свій основний банківський капітал. Ви матимете спеціальний паспорт, завдяки якому перетворитесь з емігранта на шанованого й незалежного громадянина. І найважливіше, що розв'яже усі ваші проблеми — матеріальні і моральні: ви працюватимете зі мною і за будь-яких обставин матимете повну мою підтримку.

— Угода чудова, — кинув я. — Але для вас, а не для мене. Ви хочете здерти з мене шкіру, пропонуючи замість неї розкішну шубу. Моя шкіра, звісно, виглядає жалюгідно, порівнюючи з вашою дорогою шубою, однак зрозумійте, що я звик жити у своїй шкірі, що не можу вилізти з неї, що будь-яка спроба позбутися її для мене рівнозначна смерті.

— Слова, слова, слова! — зітхнув Сеймур. — Ніхто не має наміру оббіловувати вас. Ми пропонуємо вам не смерть, а життя й розвиток.

— Зрадити переконанням — значить розвинути переконання. Зручна теза, яка дарує зрадникові ілюзію, начебто він не зрадив, а просто порозумнішав.

— Чому «зраднику»? Скажіть, точніше, «вільній людині».

— Ваша «вільна людина» — просто суспільний дезертир. Найперше — з того суспільства, яке називається «рідним», а за тим і з усього людського суспільства. Коли поїзд сходить з рейок, він перекидається. Яка вам потреба в особі, яка зійшла з нормальних людських рейок? Для чого це вам потрібно, Сеймуре, скажіть?

— Для чого я особисто використав би її, то окреме питання, — махнув рукою американець. — Але коли у цьому фальшивому світі існує все-таки якась розумна ідея, то це, як я вже говорив, ідея врятування. Не для того, щоб збудувати досконаліший світ, а щоб урятувати себе й собі подібних від страхітливої дози зайвих страждань і жахів. Життя, може, й безглузде, а смерть — неминуча, однак все-таки краще бути живим, ніж мертвим, і краще вмерти спокійно у своєму ліжкові, втішаючись ілюзією, наче лишив щось по собі, ніж спалахнути у смертоносному вихорі атомного вибуху, який провіщає не тільки твою смерть, але й смерть усього людства. Проте цю ідею, ідею порятунку, повинні втілювати у життя вільні істоти, Майкле! Не бранці національних пристрастей, доктрин і наївних ілюзій, а переконані агенти спільного існування, агенти здорового глузду, наскільки взагалі можна говорити про здоровий глузд у цьому абсурдному світі.

Він замовк, трохи задихавшись від довгого ораторського періоду, і знову подивився на мене примруженими очима, неначе перевіряючи, як я переношу це змагання на витривалість.

— «Вільна людина», як ви її трактуєте, не може бути вірною жодній ідеї, в тому числі і вашій, — заперечив я, приховуючи роздратування.

— Хіба? А чому?

— Бо вільна людина вашого зразка не може мати почуття обов'язку до чого б не було. Коли вона вільна навіть од кревного зв'язку зі своєю батьківщиною і зрадила її, вона з іще більшою легкістю зрадить і будь-що інше.

— Значить, я, будучи вільною людиною, маю мислення зрадника? — усміхнувся Сеймур.

— Я не думав нічого такого.

— В такому разі ви самі собі суперечите або просто викручуєтесь, щоб не образити мене.

— Ні. Ви справді не маєте зрадницького напряму думок. Тільки через те, що ви зовсім не такий вільний, як хочете це представити.

Американець звів брови й допитливо глянув на мене:

— Ви хочете сказати, що я звідкись одержую платню?

— Ні. Припускаю навіть, що платня, яку ви одержуєте, зовсім вам не потрібна. Але ви не переконаєте мене, Вільяме, що повністю порвали зв'язки зі своєю батьківщиною чи, точніше, зі своїм класом. Ви закликаєте людей відмовитися від батьківщини не для того, щоб зробити їх вільними, а для того, щоб вони перейшли до вас на службу.

Сеймур опустив очі, немов міркуючи над моїми словами, а тоді похитав головою:

— Помиляєтесь, Майкле. Ніщо мене ні з ким не зв'язує.

— В такому разі що ви скажете, коли я від імені моєї країни зроблю вам таку ж пропозицію, яку ви зробили мені?

Сеймур знову усміхнувся:

— Ви формулюєте своє запитання так, що я змушений в інтересах своєї ж тези сказати «приймаю». Ну, гаразд, аби ви зрозуміли, що я цілком щирий, я відповім негативно. Саме так: я не згоден.

Однак моя відмова зовсім не пов'язана з якими б там не було моральними, патріотичними чи класовими міркуваннями. Якщо я не хочу зв'язуватися з вашим світом, то не через любов до мого, а через ненависть до вашого. Втім, «ненависть» — сильно сказано, а я не прихильник сильних почуттів. Назвіть це неприязню чи просто антипатією. В усякому разі, мій світ, на який я охоче наплював би, принаймні прямий і відвертий у своєму потворстві, тоді як ваш несе підступно-звабливі ілюзії загального щастя. Суспільство, яке перебуває в полоні ілюзій, небезпечніше за суспільство відвертого цинізму, яке не приховує своїх виразок тільки через те, що не може їх приховати. Суспільство, яке вірить, готове боротися за те, у що воно вірить. Отже, воно агресивне. Отже, воно небезпечне. А моє суспільство ні в що не вірить. Вже не вірить. А це означає, що воно вже не становить небезпеки.

— У ваших словах є логіка, але немає правди, Вільяме. Катастрофа, якою ви мені загрожуєте, це катастрофа вашого світу, а не мого. І ваш шлях не може бути моїм.

— О, наші шляхи тут усі однакові, — відповів з блідою усмішкою Сеймур. — Ми всі простуємо туди, де, мов рідні брати, один біля одного лежать з обгризеними черепами розумний і дурень, зрадник і герой у тиші Великої нудьги.

— Не знаю, як у вас, а от у нас зрадників ніколи не ховають поряд з героями.

— Не сприймайте мої слова буквально. За будь-яких обставин і ті й інші опиняться в одному місці — в утробі матері землі.

— Але ж мертві залишаються не тільки в землі, але й у пам'яті людей…

— Не думав, що ви марнославний, — зауважив він, подивившись на мене, неначе перевіряючи свою оцінку. — Ні, ви справді не суєтний, а тільки шукаєте аргументів, щоб підперти свої забобони. А щодо спогадів або, коли хочете, слави, такі, як ви і я, що все життя працювали анонімно, можуть бути впевнені в анонімності й після смерті. Ваш Зорге — один з небагатьох винятків, які тільки підтверджують правило…

— Облиште славу й анонімність. Людина має родичів, має друзів, дітей…

— У вас немає дітей. В мене — теж. А як і матимете, що вас цікавить у дітях, друзях, взагалі в інших людях? Вони ніколи не були вашою часткою, саме через те вони не помруть разом з вами, бо не жили з вами, а були тільки випадковими супутниками на випадковому відтинку часу. Та й, кінець кінцем, їхній час ще прийде, і для них також буде відновлено статус-кво, — хочу сказати — одвічність і безмежність смерті.

— Перш ніж прийде смерть, є життя…

— Тільки як перехідна форма до смерті. Життя необхідне природі, оскільки без нього неможливе вмирання. Постійний процес вмирання, процес гниття — оце є життя, перш ніж запанує Велика нудьга.

— Ви смілива людина, Вільяме, а весь час говорите про смерть. Сміливі люди не отруюють себе неминучим. Якщо тільки ви не думаєте, що я боягуз, і не збираєтесь мене лякати…

— Хочу напоумити вас! Нагадати вам, що ви перебуваєте у короткому антракті між двома періодами небуття і що ви маєте право, Майкле, використати цей період для свого власного задоволення.

— Шкодую. Я справді шкодую, що ви марно витратили на мене стільки часу. Але ви великий бос, і я не вірю, що абихто дозволить собі висловити вам догану за цю невдачу…

— Гаразд, Майкле, — знову зітхнув американець, не почувши, здавалось, моєї останньої фрази. — Оскільки ви такий чутливий до теми зрадництва, я пропоную вам останній і справді великодушний варіант: залиште при собі свої відомості. Усі, до найменшої деталі. Не віддавайте жодного факту. Факти ми самі дамо вам і єдине, чого чекатимемо від вас, — вашої думки, вашої поради. Ви станете нашим консультантом, нашою довіреною людиною. Такою довіреною, що ми не завагаємось познайомити вас із секретами, до яких має доступ дуже мало людей…

І, чекаючи моєї відповіді, він подивився на мене сумно й спокійно.

Ось тобі кульмінація спокуси, вершина вербовки. Сеймур штовхає мене до зради з урочистою гарантією не вимагати від мене ніякої зради. І, простягаючи мені руку, щоб вирвати в мене згоду на злочин, в іншій руці він простягає мені ключ до порятунку: переконує мене, що я дістанусь до важливих секретів і, отже, зможу одержати цінний матеріал, який при нагоді передам своїм колишнім шефам і в такий спосіб спокутую зраду, навіть більше, доведу, що вчинив зраду з почуття відданості батьківщині, тобто симулював зраду, по суті здійснивши подвиг, діставшися до секретів ворога.

Сеймур закурив сигарету і відкинувся в кріслі, спокійно очікуючи, поки мої думки пройдуть цей шлях логічних розмірковувань. Щоб не розчаровувати його, я певний час мовчав і лише після того промовив слова, які міг би сказати одразу:

— Ваш останній варіант справді по-новому ставить питання. На жаль, обіцянки, які ви сьогодні даєте мені вголос, завтра тишком-нишком можуть бути порушені…

Й, оскільки американець зібрався заперечити, я пояснив:

— Не йдеться про вас, Вільяме. Вам особисто я зміг би довіритися, наскільки довір'я взагалі існує в нашій професії. Однак є вищі інстанції.

— Я не обтяжував би себе таким клопотом без попередньої згоди вищих інстанцій, — заперечив Сеймур. — І не в моїх звичках давати обіцянки, які я неспроможний виконати.

— Коли б то так. В усякому разі, ви розумієте, що відповідь, якої ви чекаєте од мене, має вирішальне значення для усієї моєї подальшої долі. Така відповідь вимагає часу на роздуми.

— О, звісно, — кивнув мій співрозмовник. — Можете не відповідати негайно. Ви маєте вільний час, однак саме для роздумів, а не для зволікання.

— Ви самі знаєте, що коли подібне питання поставлено, розв'язання не можна відкладати безконечно.

— Знаю, звичайно, — знову кивнув Сеймур. — Але мені особливо приємно, що й ви знаєте це. Наскільки, з одного боку, вигідно, настільки з іншого — досадно грати з людиною, яка навіть не володіє правилами гри. — І, простягнувши руку до пляшки, американець запитав:

— Ще по чарці?

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Вулиця довга й нудна, як і кожна міська вулиця у неділю по обіді, коли вечірнє пожвавлення ще не замінило святкової летаргії ситної їжі та нікчемних телевізійних передач. Зачинені магазини, порожні кафе й подружні пари, що іноді зупиняються перед вітринами, аби без найменшого внутрішнього переконання обговорити якості товарів, яких вони ніколи не куплять.

Одне слово, обстановка надто сіра, щоб вона могла відвернути мене від розмови з Сеймуром, яку я вів уперто, хоч і подумки.

«Правила гри? — питав я з неприхованим сарказмом. — Вони мені справді добре відомі, дорогий Вільяме, — продовжував я ще саркастичніше. — І не тільки класичні, але й новочасні, що їх ви зараз вводите в дію цілком на свою користь. Бо зараз ви диктуєте правила гри» а я змушений лише підкорятися і сидіти на місці мерця або, коли хочете, того, хто програє, бо я втрачаю темп».

Далі всі можливі варіанти гри добре відомі, включаючи й можливе блефування обох партнерів. Остання пропозиція американця не позбавлена привабливості, і він це прекрасно знає. Але він знає і те, що коли я не захотів стати зрадником, я ніколи не вдамся до самовільних дій. Можливість проникнути у ворожу розвідку, щоб прислужитися своїй, на перший погляд видається дуже спокусливою, однак чи вона спокуслива, корисна, своєчасна, — такі речі вирішують вищі інстанції. Отже, Сеймур найперше мусить встановити, чи не спробую я через відповідні канали зв'язатися з Центром, щоб одержати дальші інструкції. А це значить, що я знову потраплю під опіку, і цього разу вона, певно, буде далеко пильнішою й підступнішою, взагалі опікою американського типу.

Звичайно, в даний момент мене турбує не проблема зв'язку з Центром. Навіть коли мене й засічуть під час спроби такого контакту, це зовсім не означає, що мене неодмінно ліквідують чи нейтралізують у якийсь спосіб. Сеймур може й далі удавати людину, яка мені довіряє, і навіть ввести мене на обіцяну посаду чи то з метою використати мене для передачі фальшивих відомостей, чи то з наміром продовжувати обробку. Але цей варіант зараз не має значення, оскільки я взагалі не збираюсь зв'язуватись із Центром і доповідати про пропозицію американця.

Завдання, для якого мене відряджено сюди, сформульовано точно і ніхто не давав мені права відхилятися від нього. Кепсько тільки, що саме здійснення цього завдання опинилося під загрозою провалу. Бо, стежачи за тим, що я й не думаю робити, Сеймур зв'яже мені руки у тих справах, що їх я за всяку ціну мушу виконати. Йому, певно, щастить не тільки в рулетці: навіть і в розвідці його помилковий хід щодо мене може виявитися в кінцевому рахунку виграшним.

Хтось міг би зауважити, що коли я замість затинатися прийняв би, хоч і удавано, пропозицію стати зрадником, це звільнило б мене на певний час від опіки, дозволило б виконати завдання й вислизнути. Небезпечна ілюзія, як сказав би дорогий Вільям. Є пропозиції, які не можна приймати навіть удавано, не тільки з моральних принципів, але і з практичних міркувань. Хоч раз сказавши «так», ти дозволяєш прибрати себе до рук і через дві години вивезти себе у невідомому напрямку.

Звичайно, вони могли б вивезти мене й не чекаючи моєї згоди. На цьому терені й за цих обставин вони мали можливість запроторити мене куди завгодно, як тільки я зійшов з поїзда. Таке вже траплялося, і це я добре знаю, але так само добре знаю і мізерні досягнення організаторів викрадень.

Сеймур, очевидно, не належить до того типу організаторів, які можуть накинути на твоє обличчя носовичок, просочений снотворним, або вивезти тебе у підставному таксі. Хоче він, щоб я став його постійним співробітником чи тимчасовою жертвою, це не має значення, але за всіх умов він хоче запопасти мене добровільно, як людину, що свідомо, хоч і після тривалого вагання, перейшла на інший бік.

Однак смішно покладатися на те, що, ставлячи на моє добровільне рішення, він дасть мені хоч яку-небудь свободу вибору. Свобода вибору в цьому випадку є лише зовнішня і цілком ілюзорна видимість. Усі подальші ходи запрограмовано так, щоб мене позбавити шансів на будь-який інший вихід, крім бажаного Сеймурові.

1 якщо американець все такий же спокійний, ліберальний і навіть великодушний у відносинах зі мною, то тільки завдяки його цілковитій упевненості, що всі виходи добре перекрито, крім того єдиного, до якого обставини неминуче мене підштовхнуть і який, власне, є не виходом, а входом у пастку.

Так, гра справді цілком ясна і її правила теж, і хоча я повторюю для сміливості, що нічого ще не трапилось, я вже відчуваю неприємне враження, ніби перебуваю за два кроки від тієї пастки, форма і розміщення якої мені невідомі. Але два кроки чи три — цю відстань треба використати, щоб зробити щось корисне. Відстрочка зовсім куца: від недільного вечора, коли я вийшов з дому Сеймура, до недільної ночі, у яку я приречений на примусове рандеву з Грейс, обумовлене пошепки під час прощання. Поки за мною ще не стежать, у цей нікчемний відтинок часу треба не попастися й зробити все що слід.

З такими думками я подався до кав'ярні-кондитерської, сів біля хисткого круглого столика й замовив чашку кави. Господарка з добродушним повним обличчям тільки тоді глянула на мене, і це дало мені привід зауважити:

— Сподіваюсь, ви віднесли цукерки…

— Віднесли й принесли, — повідомила жінка, клопочучись біля кавоварки.

— Як це?

— Та ваш приятель не живе там. — І, обернувшись до внутрішнього приміщення, господиня гукнула — Еріку, де ти залишив цукерки?

Початкуючий кур'єр постав у дверях з таким же енергійно закопиленим носом, але зовсім не такий самовпевнений. Він приніс вишукано упаковану коробку, поклав її переді мною на столик і сумно подивився на мене:

— Ніхто не знає цього чоловіка, пане…

— Ти питав у портьє?

— Портьє не було, але я обійшов усі поверхи. Ніде не знають такого…

— Ти дзвонив у всі двері?

— В усі. Квартира по квартирі. Тільки в одній квартирі на шостому поверсі мені не відчинили.

— Невже? У якій саме?

— Квартира праворуч.

— Шкода, — кажу. — А коли в тебе день народження?

— Аж через два місяці.

— Тоді ось тобі подарунок авансом за два місяці.

Малий кур'єр знову подивився на мене, наче перевіряючи, чи не жартую я, а тоді ніяково подякував і забрав коробку.

— Це велика люб'язність з вашого боку, пане, — озвалася усміхнута господарка, яку досі, певно, гнітила думка, що я можу зажадати гроші назад.

Вона принесла мені каву і в несподіваному приступі балакучості довірливо проказала:

— Як на мене, дітей не слід надто балувати.

— Цілком слушно, — погодився я, виймаючи монету.

— О, прошу вас! Хай кава буде за рахунок закладу.

— Гаразді — кивнув я. — Хоч і я не звик, щоб мене балували.

________

Наближалася восьма година вечора, але в силу датського небесного розкладу над містом все ще висіли якісь невиразні сутінки.

Шостий поверх праворуч. Двоє вікон цієї квартири темні. Я пройшов у двір. Вікна шостого поверху і з цього боку темні. Повернувся у вестибюль і сів у ліфт.

На дверях квартири — жодного напису. Замок секретний, нової моделі. Перш ніж зайнятися ним, про всяк випадок натискую дзвоник з грубою настирливістю, яку вкладають у цей жест поліцаї і пожежники. Ніякої відповіді.

Замок, як я вже казав, секретний, нової моделі, але це не має значення. У моїй кишені кілька ключів типу «Сезам, відчинися!», здатні упоратися з усіма існуючими моделями.

Операція тривала менше хвилини й пройшла майже безшумно. Я увійшов у темний передпокій і дбайливо замкнув двері за собою. Потім відчинив наступні двері. Крізь два вікна у темне приміщення проникали мерехтливі сутінки. Я вийняв мініатюрний кишеньковий ліхтарик і розпочав побіжний огляд, пильнуючи, щоб промінь ліхтарика не трапив у вікно.

Крім передпокою — хол, спальня, кухня і ванна. Стиль меблів у даний момент мене не цікавив. Орнамент шпалер — також. В усякому разі, обстановка була далеко гірша й зовсім відмінна від софійського апартаменту, куди мене запрошували кілька років тому. Питання в тому, чи господар той самий. Мешканець, мабуть, зовсім невиразний тип, бо єдині сліди його індивідуальності вичерпуються двома майже новими костюмами в шафі й купкою брудної білизни у ванні. Кишені костюмів порожні. Порожньою виявилася й валіза, засунута під ліжко. Втім, не зовсім порожньою: дно валізи встелене старим номером «Вечірніх новин».

Номер цього вечірнього видання, до того ж старий, не справив би ніякого враження у Софії. Однак між Софією і Копенгагеном досить велика відстань. Побачивши пожмаканий і не зовсім чистий шматок паперу, я відразу відчув, що якийсь невидимий благодійник вивільнив мої груди з гіпсу, в який вони були закуті досі. Я вдихнув на повні груди задушливе повітря й опустився в крісло.

Світні стрілки мого годинника показували Точно тридцять п'ять хвилин на дев'яту, коли почулося тихе шарудіння ключа в замку. Відчинилися й зачинилися двері. Відчинилися другі двері, й клацнув вимикач. Зайве додавати, що під сяйвом люстри прибулий одразу помітив мене у кріслі напроти дверей.

Тодоров. Ледве побачивши гостя, він ступив крок назад, але одразу ж застиг, бо ще помітив у моїй руці пістолет. Маузер, дуже плаский і зручний для носіння, оснащений в цей момент глушителем.

Тодоров спробував видушити з своїх зашерхлих губів якусь фразу, але я, не випускаючи пістолета з правиці, підніс палець лівої до вуст: мовчи. Тоді підвівся і зробив йому інший знак, цього разу вже пістолетом: кругом, пішли!

Він на мить завагався, але, будучи кмітливою людиною, швидко збагнув, що зараз не час для вагань. Тому повернувся й покірно рушив у зворотну путь, полишивши на мене клопіт вимкнути світло й зачинити двері.

Я накинув плащ на праву руку так, щоб він прикрив маузер, глушитель якого щільно впирався у бік Тодорова. Ми зійшли сходами пліч-о-пліч, немов добрі друзі.

Виводити Тодорова з квартири було досить рисковано, але й необхідно. У наші дні кожне слово, що злетіло з твоїх уст, перестає бути твоєю власністю. Все одно що випустити коропа у те повне акул озеро, яким став у наші дні ефір. Зажерливі й чутливі механічні вуха, від велетенських споруд до наймініатюрніших апаратів, жадібно полюють за беззахисним блукаючим звуком. Підслухують шифровані і нешифровані міжнародні радіозв'язки, велетенські механізми на кордонах ловлять у свої тенета внутрішні телефонні розмови, незліченні невидимі вуха прислухаються в містах, установах, затишних інтер'єрах приватних будинків. У наш час відверта розмова перетворилася на величезну розкіш. Особливо для таких, як я. І особливо в такий момент, як сьогодні, коли потрібно відверто поговорити з давнім знайомим.

Ньоре Зьогаде не дуже пожвавлена удень, о цій же вечірній порі вона й зовсім безлюдна. Про всяк випадок я спрямував свого супутника на протилежний тротуар, що тягнувся уздовж озера, і тому безпечніший щодо випадкових зустрічей.

— Кожен вигук чи спроба втечі коштуватимуть тобі життя, — неголосно проказав я.

Мої слова звучали зовсім щиро, бо я справді був готовий здійснити свою загрозу, не боячися тих докорів сумління, які довели до божевілля нещасну леді Макбет.

— Не турбуйтеся… заберіть свій пістолет… я сам чекав такої зустрічі… навіть хотів її… — затинаючись вимовив Тодоров.

— Тішуся, що наші бажання збігаються.

— Я теж радий… Хочу сказати, радий, що приїхали саме ви… людина, яка мене знає… яка мене зрозуміє…

Незважаючи на пересохле горло, Тодоров говорив з такою улесливою інтонацією, що я відчув легку нудоту. Це зовсім не зашкодило мені тримати пістолет у попередньому положенні, тобто впритул до ребер давнього знайомого.

Кілька сотень метрів ми подолали у повному мовчанні, коли не рахувати запитання Тодорова: «Куди ви мене ведете?» — на яке я не зволив відповісти.

Тільки коли ми дійшли до входу в Йорстедспарк, я проказав:

— Зайдемо сюди, погуляємо.

Побачивши темний глухий ліс, давній знайомий здригнувся від легко зрозумілого збентеження, але я розсіяв його сумніви, ткнувши його пістолетом. Тодоров неохоче пройшов у ледве прочинені залізні ворота, і ми пішли посипаною піском алеєю.

Йорстедспарк виглядає досить похмуро навіть у літні сонячні ранки. Це дуже обширна і доволі дика місцина: величезні дерева з густим і вологим листям, спадисті галявини, що потопають у глибокій тіні, і ще глибше озеро з чорно-зеленою водою. Тепер у темряві ночі це пустище здається зовсім зловісним, і самотні ліхтарі, розставлені там-тут, не стільки освітлюють пейзаж, скільки роблять його ще непривітнішим.

Ми опинились десь у центрі парку, тобто у найглухішій його частині, коли я показав на лавку і промимрив:

— Посидь тут, відпочинь.

Тодоров виконав розпорядження, і я теж сів, продовжуючи тримати пістолет, прикритий плащем, впритул до його ребер.

— Тут досить вогко, — зауважив мій супутник, ніби ми справді вийшли на прогулянку.

— Шкодую, що піддаю тебе небезпеці застудитися, але квартиру твою напевно підслуховують.

— І я так думаю, — негайно погодився давній знайомий. — Вони знають, що я ніколи не стану їхньою людиною.

— Ні. Вони знають, зрадник завжди залишається зрадником. Ніхто не вірить зрадникам, Тодоров, навіть ті, хто його купив.

— Я не зрадник… Я щирий патріот… Ви прекрасно знаєте, товаришу Боєв…

— По-перше, не смій називати мене «товаришем», а по-друге, не смій називати мене «Боєв». А щодо патріотизму…

Я вийняв з кишені сигарети й запальничку і закурив, не випускаючи пістолета з правиці.

— Я порядний громадянин… ви знаєте… — бурмоче мій співрозмовник, вирішивши замінити надто сильний вираз «щирий патріот» на скромніший титул «порядний громадянин».

— Деякі люди живуть як порядні громадяни тільки тому, що не траплялося випадку піддати випробуванню їхню порядність. Такі люди можуть навіть померти як порядні громадяни, якщо тільки не потраплять у магнітне поле спокус. Однак ти потрапив, Тодоров, і капітулював, і якщо я тут, то не для того, щоб вручати тобі орден за патріотизм, а щоб виконати вирок.

— Який вирок? Ви жартуєте? — рвучко обернувся до мене давній знайомий.

— Не рухатись! І не удавай наївного. Прекрасно знаєш, що раз я тут, значить, це не випадково. Як не випадково і те, що приїхав саме я, а не хто інший. Саме через те, що знаю тебе і чудово розумію. Ти будеш знищений цієї ж ночі й на цьому ж місці…

— Але заждіть, що ви говорите! — знову обернувся Тодоров до мене.

— Сказав: не рухатись! Місце, як бачиш сам, зручне. Ніхто нічого не почує. А з каменем, прив'язаним до ніг, ти пірнеш у озеро так глибоко, що тебе навряд чи коли-небудь знайдуть…

Мій супутник утретє засовався, але я заспокоїв його відповідним штурханом під бік.

— Я пояснюю тобі це не для залякування, а для повної ясності. Єдина можливість врятувати свою шкуру полягає у такій програмі з чотирьох пунктів: передати мені відомості, одержані від Соколова; розповісти про все, що сталося, якнайдокладніше; повернути завдаток в «Універсал» і забути, що я приходив у гості. Чотири пункти…

— Я все зроблю, усе… — прошепотів з чарівною сумирністю мій давній знайомий.

— Не поспішай обіцяти, а ще менше — брехати. Я сказав: чотири пункти. Коли не виконаєш хоча б один з них, знай, що ми тебе знайдемо, навіть якщо ти втечеш у Патагонію, а тоді… Ти вже досить часу перебуваєш під наглядом наших органів, і тобі не вдасться вислизнути, запевняю тебе.

На алеї почулися повільні кроки, і Тодоров нашорошив вуха. Краєм ока я помітив поліцая, що наближався, темніючи в неясному ореолі сусіднього ліхтаря.

— Не радій, — прошепотів я сусідові. — Поліцай дістане другу кулю. Перша належить тобі.

Давній знайомий застиг наче мумія, а я, щоб зробити мізансцену природнішою, відкинувся на лавці, неначе з насолодою вдихаючи спокій ночі. Поліцай ліниво поминув нас, побіжно оглянувши, й покрокував до виходу.

— Ну, — сказав я. — Приступай до виконання програми: пункт за пунктом і без відхилень.

— З Соколовим я зв'язався.

— Історична довідка — потім. Найперше — де відомості?

Я, звісно, не тільки не мав уявлення про те, де зараз відомості, але навіть не знав, чи існують вони взагалі. Я знав одне: зараз не час сповідуватися у власному неуцтві.

— Відомості в мене, — пробурчав Тодоров. — … Аби ви повірили, що я не зрадник… Я зберігав їх у себе на випадок, що когось пришлють, як-от вас…

Неслухняними від хвилювання пальцями він відірвав підкладку в полі піджака й вийняв щось маленьке, наче недопалок, загорнуте у цигарковий папір.

— Що це таке? Мікрофільм? — поцікавився я, відгорнувши папір.

— Так, мікрофільм. Тут усе. Усе знято найточніше.

— А хто прибив Соколова? Чи не ти? — запитав я, поклавши пакетик до своєї кишені. — І навіщо? Щоб привласнити суму, яку мав йому передати?

— Та чи можу я вбити людину, товаришу Боєв?

— Шшш-ш! Ти забув, що я казав тобі? Нумо, давай підряд. Тільки не від Адама і Єви, а від твого приїзду сюди, у Копенгаген.

Тодоров покірливо приступив до усного викладу, але впродовж кількох хвилин не розповів нічого новішого за вже відоме: контакт з торгпредством, контакт з «Універсалом», контакт з Соколовим. Я терпляче слухав його. Коли хтось викладає мені початкову версію, я не люблю його бентежити запитаннями. А крім того, мені не байдуже, як описуватимуться деталі, вже відомі мені, хоча це зовсім не дає гарантії, що з такою ж точністю буде викладено й те, чого я ще не знаю.

— … Ми зустрілися з Соколовим на вокзалі, як і домовились, — говорив Тодоров. — На вокзалі у цей час був страшний натовп, і наша зустріч пройшла непоміченою, й обмін також можна було провести на місці, і події розвивалися б інакше, але Соколов був надто підозріливий, та й я, відверто кажучи, не дуже йому довіряв.

«Ти приніс гроші?» — запитав він.

«Ось вони, хіба не бачиш?» — відповів я.

Десять пачок по десять тисяч я поклав у коробку з-під туалетного мила і загорнув так, що пакунок виглядав наче щойно з парфюмерної крамниці.

«А ти приніс товар?» — питаю.

«Товар у мене, але звідки я знаю, що у твоєму пакеті?» — відповів Соколов.

«Так і я ж не знаю, що в тебе за товар, — кажу. — Коли хочеш, поїхали до готелю, там порозуміємось».

«В готелі небезпечно, — заперечив Соколов. — Візьмемо таксі. На перевірку досить двох хвилин».

Так і зробили. Поки ми їхали в таксі, Соколов розгорнув пакет, пересвідчився у його вмісті і передав мені мікрофільми, тільки я не міг їх перевірити і лише пізніше проглянув їх і переконався, що мене не обдурили. За кілька кварталів од вокзалу Соколов вийшов, а я доїхав до готелю і, вже виходячи з машини, збагнув, що за мною стежать. «Вляпався», — сказав я сам собі, пішов у свій номер і не виходив звідти весь вечір. Треба було якнайшвидше тікати, але куди втечеш о десятій годині вечора. Тому вирішив вислизнути рано-вранці й одразу сісти в поїзд на Гамбург, а вже там легше щось придумати. Поїзд відходив о восьмій ранку, але я вийшов з готелю вже о сьомій, не взявши багажу і не заплативши, й гадав, що мене ніхто не помітив. Годину покрутився й ускочив у поїзд, коли він уже рушив. Знайшов вільне купе й сказав собі: «І цього разу врятував свою шкуру». Та не так сталось, як гадалось. Невдовзі після відходу поїзда в купе увійшов добре одягнений пан, сів навпроти мене й вийняв газету. Я майже не звернув на нього уваги, бо був заклопотаний своїми справами, однак в якийсь момент пан відклав газету, глянув у вікно й заговорив німецькою мовою:

«Сьогодні чудовий день».

«Чудовий», — відповів я.

«Але якраз для вас цей день не дуже гарний, гер Тодоров. Вашого друга Соколова знайшли сьогодні вранці саме на цьому шосе, уздовж якого ми зараз їдемо».

Подивився на мене й засміявся, ніби нічого і не сказав, але мене скорчило так, немов я ускочив в окріп.

«Найгірше, гер Тодоров, що це вбивство вчинили ви».

«Хто ви такий? — сказав я. — І що це за брехня, яку ви мені підсовуєте? Як я міг вчинити вбивство на шосе, коли у той час був за десятки кілометрів від нього?»

«У судовій процедурі, гер Тодоров, як ви знаєте, важать не факти, а докази. Ніхто не доведе, де ви перебували у той фатальний момент, зате є невідпорні докази, що вбивство вчинено вами. Воно вчинено вашим кишеньковим ножем, отим, альпійським, з кістяним держаком, і на ньому лишилися відбитки ваших пальців».

По цих словах мені стало все ясно. Я завжди возив з собою у валізі невеличкий складаний ніж, точно такий ніж, з держаком з оленячого рогу, і ці типи, мабуть, витягли його з валізи, щоб пізніше пред'явити мені як речовий доказ вбивства.

«Чого ви хочете од мене?» — питаю.

«Трохи здорового глузду, нічого більше, гер Тодоров. По-перше, не робіть спроби сісти на пором й переїхати кордон, бо на Рьодбі вже стоять поліцейські пости. По-друге, озбройтеся свідомістю, що віднині ви переходите на іншу роботу. На роботу до нас. Ми пропонуємо вам, порятунок, гер Тодоров, у цей важкий для вас час. Однак порятунок, як і все інше на цьому світі, можна дістати лише за відповідну ціну. Ми не маємо жодного наміру рятувати падлюк і дворушників, бо падлюки і дворушники нам не потрібні. Ми хочемо за наш дружній жест дістати докази повної щирості. Ми задамо вам ряд запитань, ви будете такі ласкаві відповісти на них точно й вичерпно. Щирість — це дуже скромна ціна, якої ми бажаємо за нашу величезну послугу. Так що використайте недовгий час до наступної станції і зробіть вільний вибір між службою, яку ми вам пропонуємо, й дожиттєвим ув'язненням, яке вам запропонують датські власті, коли, звісно, не віддадуть перевагу смертному вироку».

Це був шантаж, але що я міг вдіяти? Опиратися? Зволікати? Опирався й зволікав аж до Рьодбі. Говорив, що я не винен, ніби вони не знали цього краще за мене. Пояснював, що я не та людина, за яку вони мене вважають, і що я неспроможен дати їм жодних відомостей. Викручувався усіма можливими способами, але що я міг вчинити, коли мене здорово притисли й сила була на їхньому боці?

«Нам добре відомо, хто ви, гер Тодоров, — наполегливо повторював той. — І не хвилюйтеся: ми не зажадаємо од вас нічого більше за те, що ви знаєте. А до того всього ми виявимо до вас більшу щедрість, ніж ви самі виявили до нещасного Соколова».

Коли мй прибули в Рьодбі, він показав мені поліцая на пероні і сказав:

«Час для розмірковувань вичерпався, гер Тодоров. Відстрочка діяла до цього моменту. Вам залишається рівно одна хвилина, щоб прийняти мою пропозицію або відкинути її».

Що я міг вдіяти, крім того, щоб прийняти пропозицію? І що страшного в тому, що я прийняв її!' — мій супутник урвав свою розповідь якраз на вузловому моменті і подивився на мене.

— Облиште аналізи, — відказав я, — і дотримуйтесь фактів.

— Факт у тому, що я прийняв.

— Прийняв що?

— Прийняв пропозицію стати зрадником. Але ж це зовсім дурна історія, товаришу Боєв…

— Тс-с!

— … Абсолютно дурна історія, бо кого і як я можу зрадити, коли я нічого не знаю, коли я не в курсі, ви знаєте це найкраще, що я зовсім не в курсі…

Він замовк на мить, здавалося, для того, щоб роздивитися краще, як я закурюю сигарету, не випускаючи з рук пістолет.

— Допит почався вже на зворотному шляху від Рьодбі до Копенгагена, бо ми просто пересіли на інший поїзд і поїхали до Копенгагена. А потім тривав і тут, та не годину і не дві, а цілих три дні, аж поки мене не випатрали до останньої крихти. І чим більше мене допитували, тим ясніше мені ставало, що вони розчаровані й самі починають розуміти, що я зовсім не та людина, яка їм потрібна…

— Хто тебе допитував?

— Та отой, з поїзда, який називав себе Джонсом і був головним, та ще один, худий і низенький, Стюарт.

— Опиши точно, як вони виглядали.

Тодоров спробував задовольнити мою цікавість, але описував обох так невиразно й блідо, як може описувати людина, повністю позбавлена спостережливості Я міг би подумати, що він уникає точних описів, коли б не знав, що ті, хто бреше, звичайно досить конкретні і докладні у своїх брехнях. В усякому разі, куцих даних про Джонсона і Стюарта було досить, аби зрозуміти, що жоден з них не фігурує серед моїх нових американських знайомих.

— Що вони запитували про Соколова?

— Все, що тільки спадало їм на думку…

— А що ти відповідав?

— А я пошивав їх у дурні! — у тоні Тодорова прозвучали нотки ледве стримуваного самовдоволення. — Це було єдине запитання, на яке вони могли хоч що-небудь видушити з мене, але я й тут пошив їх у дурні. Сказав, що Соколов запропонував нам давати відомості про діяльність і проекти еміграції у ФРН, що сума, яку я йому вручив, становила аванс за цю його діяльність і що відомості ми мали одержувати у листах до його брата при допомозі тайнопису. І ні пари з вуст про мікрофільми…

— Звичайно. Щоб не дати їм матеріал проти себе.

— Авжеж, я мав на увазі і це, — відповів по паузі Тодоров. — Історія з ножем була наскрізь фальшива, але історія з мікрофільмами — справжня, і я не хотів давати. їм додаткову зброю, щоб вони вбили мене, коли їм заманеться. Однак головні мої міркування не були особистими, товаришу…

— Тихо! Я тобі що сказав?

— Головне моє міркування полягало в тому, що коли нашій країні так потрібні ці відомості, то гріх їх оддавати отим двом. Я знав, що колись мене відшукають і що ці мікрофільми…

— … матимуть неоціненну користь для спокутування злочину, — закінчив я замість Тодорова.

— Та який злочин? Ви ж самі бачите, що немає ніякого злочину, що я чистий перед вами…

— А триста тисяч, призначених «Універсалу» й вкрадені тобою?

Тодоров мовчав.

— Що, заціпило тобі?

— Не було виходу… — промимрив мій співрозмовник. — Просто не було виходу, товаришу… вибачайте, все забуваю, що не можна звертатися до вас на ймення… Після усіх обіцянок вони просто покинули мене напризволяще… Точніше, дали мені тут у представництві «Форд» зовсім нікчемну кур'єрську роботу, аби тільки не вмер з голоду… і я, оскільки не було виходу…

— Не розчулюй мене, — сказав я. — І краще обмірковуй свої брехні, перш ніж розповідати мені. Ти не виїжджав до Рьодбі з першим ранковим поїздом і взагалі не виїжджав або виїжджав пізніше, бо перед від'їздом ти дочекався, поки відкриються банки, і вніс усю суму на свій рахунок, а потім подався в «Універсал» й усно анулював угоду, щоб «Універсал» випадково не зв'язався з нашим торгпредством, цікавлячись долею угоди, і в такий спосіб не викрив би твоє шахрайство раніше, ніж ти добре заховаєшся…

— Ні, ні, це не так, запевняю вас…

— Слухай, Тодоров, ти скасував угоду вже наступного дня після її укладення!

— Я боявся… — промимрив давній знайомий.

— Із переляку так помилився, що поклав триста тисяч до своєї кишені. А чого ти боявся?

— Я ж казав вам, за мною стежили.

— Хіба за тобою ніколи не стежили?..

— Траплялося… але цього разу…

— Тодоров!

Мій неголосний заклик справив належне враження.

— Власне, Джонсон прийшов до мене в готель того ж вечора, як ми розійшлися з Соколовим. І в першій його пропозиції не було погроз, самі тільки обіцянки. Щедрі обіцянки. Та я не погодився, і тому вони вдалися до шантажу з убивством, і все було так, як ви сказали, за винятком історії з грошима, але я вже перелякався, і справді наступного дня скасував угоду, і поклав гроші на рахунок перед від'їздом, бо на мене чекала цілодобова подорож по ФРН, і я не знав, що може скоїтися протягом цієї доби, і був певен, що Джонсон, вже зачепивши мене, так просто не відпустить, і тому вирішив про всяк випадок…

— Ясно, — сказав я. — Ти капітулював раніше, ніж тебе примусили. А тепер перейдемо до деяких інших питань.

Мої запитання були нечисленні й тематично обмежені, бо мені бракувало часу та й особливої потреби провадити вичерпне слідство. Я хотів просто довідатись про окремі деталі, пов'язані з моїм власним становищем і, точніше, з діями ворожої сторони. Тодоров відповідав, як міг, а я, також скільки міг, допомагав йому не збочувати З твердого грунту фактів і правди.

— Ну, а тепер? — проказав я, коли ми дійшли до кінця запитальника.

Чоловік глянув на мене, ніби не розуміючи моїх слів.

— Хочу сказати, якщо ми підведемо під усім риску, ти повернувся б додому? Не сюди, на Ньоре Зьогаде, а в оті добре умебльовані апартаменти у Софії?

— Звичайно… Тільки б знайти спосіб вислизнути звідси живим і здоровим, — відказав він.

Потім, помовчавши, немов розмірковуючи, повторив:

— Так, звичайно, повернувся б, аби тільки спосіб…

Але в тоні обох декларацій чогось бракувало. Перш ніж ми підвели риску під його злочином, цей чоловік уже сам провів межу між собою і батьківщиною.

— Власне, це твоя справа, — сказав я. — І я приїхав сюди не для того, щоб оформлювати тобі паспорт. Адресу нашого представництва ти знаєш. Боюся тільки, інше тобі невідоме: громадянство це не тільки обов'язок, Тодоров, але і привілей.

— Та я ж… Невже ви думаєте, що я…

— Я нічого не думаю. Ти подумай. І якщо знайдеш сили розповісти про свою зраду…

— Але ж я не зрадник… Ви ж самі розумієте, що я нікого не зрадив!

— Нікого, крім своєї батьківщини. А поза тими дрібницями зрадив і мене.

Давній знайомий знову замовк. І оскільки в мене немає часу на мовчання, я знову запитав:

— Що, тобі заціпило?

— Вони мене примусили… — видушив із себе Тодоров. — Вони тягали мене по аеропортах, і вокзалах, і прикордонних пунктах, як тільки довідалися, що приїздить болгарин. Примушували мене пізнати його, залякували мене… І коли ви зійшли з поїзда… Не знаю, як сталося, одначе, видно, чимось я себе виказав, бо Стюарт вхопив мене за руку й гаркнув: «Ти знаєш цього чоловіка!» — і я, хоч спочатку й намагався заперечувати, потім заплутався і…

— Авжеж, — перебив його я. — Ти заплутався так страшно, що мимохіть виказав навіть мою професію й звання. Взагалі ти належиш до людей, які, раз заплутавшись, чинять якусь підлість. І це тільки остання твоя підлість. А яка була першою, ти пам'ятаєш?

Й оскільки Тодоров продовжував мовчати, то я, не маючи часу на мовчання, дозволив собі відповісти замість нього:

— Ота, з Маргаритою.

— Але навіщо повертатися до тих справ? З Маргаритою було зовсім інше… — промимрив неголосно давній знайомий.

— Інше, звичайно, але все одно підлість. Втім, облишмо сентиментальні спогади й повернемося до сьогодення. Досі ти виконав лише два пункти програми, Тодоров. До того ж не блискуче. Будемо сподіватися, що ти візьмеш реванш у решті: завтра вранці першою твоєю справою буде переказати гроші в «Універсал». Зрозуміло?

— Так, так. Я готовий на все.

— А крім того, ані слова про сьогоднішнє рандеву. Вважаю зайвим переконувати тебе, що виконання цього останнього завдання має фатальне значення не для мене, а для тебе. Коли не виконаєш перше завдання — ти зовсім зіпсуєш взаємини з нами: як я вже казав, ми йдемо за тобою назирці і не випустимо тебе. А коли не виконаєш другого, існує серйозний риск, що ти потопиш не Боєва, а Тодорова. Ти знаєш, що наша зустріч, як би ти її не уявляв, буде витлумачена твоїми нинішніми хазяями у досить несприятливому для тебе світлі.

— Точно так, ви маєте рацію… — поспішив погодитися Тодоров.

— А тепер полічи до ста й забирайся, щоб, бува, не застудився. Я підвівся й пішов, вловивши ледве чутне, але вимовлене з явним полегшенням «до побачення».

Чи поверне давній знайомий гроші — це питання, на яке мені важко відповісти позитивно. І коли я поставив фінансову умову у свою скромну програму, то не тільки тому, що мені болить сума у триста тисяч, а й через те, що ухвала повернути гроші залишається для цієї людини єдиною можливістю подумати й про власне повернення. Що ж до останнього пункту, він справді фатальний для мене, але тут, сподіваюсь, здоровий глузд Тодорова переможе. Якщо, звичайно, егоїзм можна назвати здоровим глуздом.

________

Перед щедро освітленим фасадом «Валенсії» кілька рознервованих внутрішніми сумнівами суб'єктів роздивляються фотографії атракціонів кабаре, значно привабливіші за самі атракціони. Трохи далі, біля краю тротуару, стоїть жінка. Самотня жінка, яка чекає на мене серед ночі, немов героїня старого шлягера.

— Ви просто сліпуча сьогодні, — зауважив я галантно замість привітання.

Та комплімент не допоміг:

— Ви примусили чекати себе рівно двадцять хвилин, — заявила Грейс крижаним тоном, глянувши на свій годинник. — Люди навколо подумали, певно, що я вулична.

— Підходили клієнти?

— Ви перший.

— Щиро шкодую… Не тому, що перший, а тому, що примусив вас чекати… Я замовив розмову з Болгарією, а її довго не давали…

— Розмова, звичайно, мала вирішальне значення, — так само холодно промовила героїня зі старого шлягера.

— Ще важливіше: фінансове. Ви ж знаєте, що я не такий багатий, як Сеймур.

— Тоді навіщо ви запрошуєте мене у цей дорогий заклад? — запитала Грейс, неохоче йдучи зі мною до входу в кабаре.

У сірому костюмі з важкого шовку, розкішній білій мереживній кофтинці й з високо зачесаним чорним волоссям вона справді виглядала гарно. Елегантна й поважна, як розкішний холодильник.

Програма у закладі в даний момент вичерпувалась несамовитим завиванням оркестру, який кілька днів тому мало не одібрав залишки слуху в бідного Хіггінса. Взагалі у банальній претензійності обстановки все було те ж саме, коли не рахувати публіки, незрівнянно численнішої з огляду на неділю.

Ми зайняли маленький столик і випили по келиху шампанського, аби звикнути до рожевих сутінок хвилюючого відчуття, що ми знову разом. Жінка, певно, чекала, поки затихне ревіння джазу, аби задати мені одне з несподіваних своїх запитань, а я чекав, поки розвіється її поганий настрій.

Власне, моя розмова з Болгарією справді відбулась, бо який сенс вдаватися до брехні, що вже завтра буде викрита. Між двома моїми вечірніми рандеву — отим, у тиші парку, й цим — у саксофонному вереску «Валенсії» — я встиг подзвонити з готелю до одного знайомого в Софії й обмінятися з ним кількома двозначними фразами, що їх можна витлумачити як завгодно. Я не заперечував би, коли б Сеймур пов'язав цю розмову із його пропозицією. Це дало б йому ілюзію, що я сприйняв його слова серйозно і зволікаю з відповіддю, бо чекаю інструкцій. Зараз для мене важливе єдине — виграти трохи часу. Головне своє завдання я майже виконав. Залишається менше, приватнішого характеру: як вивільнитися з обіймів Сеймура.

Диригент оркестру позначив кінець мелодії розпачливим помахом руки, який мало не скинув його зі сцени. Й одразу ж запала мертва до неправдоподібності тиша, у якій почувся шепіт Грейс:

— Майкле, ви любите мене?

— У загальних рисах я вже відповідав на це питання, — відказав я ніжно.

— Я кажу не про кохання, а про дружбу…

— А, то інша справа. Я люблю усяких людей. Одних — більше, інших — менше. Ви належите до тих, кого я люблю більше.

— А Сеймур до кого належить?

— Облиште ви вашого Сеймура. Великий інтелект — згоден, але що з того?

— Небезпечний інтелект, — поправила мене Грейс. — Аж ніяк не корисно для здоров'я бути близько біля нього.

— Небезпечний?

— Його розум схожий на ті безшумні машини, які випромінюють інфразвук. Ви розумієте, чи не так?

— Чував щось таке.

— Безшумні машини, які випромінюють шкідливі звукові хвилі й при малій потужності викликають головний біль, а при більшій — вбивають на відстані.

— Людина мусить звикнути до головного болю, — зауважив я, з майже кельнерською спритністю наповнюючи келихи. — У цих місцях і в ці часи існує дуже небагато речей, які не викликають головного болю.

— Найцікавіше, що ця холодна людина відчуває до вас щось таке, що, за власною вашою ж термінологією, слід було б назвати «дружбою». Просто неймовірно!..

— Коли я не помиляюсь, він і до вас має певні почуття, хоча й дещо іншого характеру.

— Ви сплутали дієслівний час, Майкле. Він, може, й мав якісь почуття, але це було досить давно.

Вона відпила з келиха і подивилася на мене своїми зеленими очима, але так неуважливо, неначе дивилася крізь мене:

— Ви пам'ятаєте оту бійку в барі? І як Вільям кинувся вам на поміч? Не хто інший, а саме Сеймур допоміг комусь! Коли б я не бачила це на власні очі, ніколи б не повірила.

— Невже ви чекали, що він байдуже дивитиметься, як мене вбиватимуть?

— Звісно, саме цього й чекала. Навіть була певна, що він сидітиме до кінця як безсторонній спостерігач, і не з переляку або неприязні до вас, а через свою звичку спостерігати життя навколо, як процес біологічного гниття, не вартий того, щоб об нього закалятись.

— Я справді дуже вдячний йому за допомогу, але не знав, що його жест має аж таку вартість.

— А другий його жест?

— Який саме? Бо коли ви помітили, їхня кількість починає загрозливо збільшуватись.

— Отой, щодо нас, точніше, щодо наших з вами взаємин…

— Чи не ви самі говорили, що я плутаю дієслівний час?

— Не має значення. Коли б хто-небудь інший дозволив би собі те, що дозволяєте ви, запевняю вас, Сеймур негайно знищив би його. І не з ревнощів, а просто так, аби знав, що жоден смертний не має права торкатися речей, які належать самому містерові Сеймуру. Ні, він справді, здається, закохався у вас.

Я тільки зібрався заперечити, коли оркестр вибухнув закличним тріском, інтонації якого мені здалися знайомими, а відразу за тим на сцену вийшла вже відома мені пара — господиня й камердинерка з дзеркалом і фатою.

— Це, здається, буде цікаво для вас, — сказав я, коли завивання оркестру вщухло до терпимого рівня. — Ви, якщо не помиляюсь, ще не одружені.

Грейс певний час спостерігала передшлюбну церемонію. Тоді знову втупила очі в стіл і з прикрістю мовила:

— Яке це глупство…

— Що? Шлюб?

— Ні, те, що в наші дні навіть найсокровенніші речі деградували до фарсу.

— Чому ж до фарсу! Гарне тіло ніколи не буває фарсом.

— Вона могла показати тіло і без весільної фати, — заперечила жінка. А потім несподівано промовила жорстоко і, здавалося, без зв'язку з попереднім. — Ненавиджу Сеймура!

— Ненависть іноді буває двозначним почуттям.

— Щиро кажу: ненавиджу його без будь-якої двозначності.

— Можливо. Але чим вам допомогти? Застрелити його?

— Скоріть його! Приборкайте, розіграйте його, зробіть його смішним. Сеймур — смішний! Голову віддам за таке видовисько.

— Наскільки мені відомо, чоловіків роблять смішними головним чином жінки. А жінкою в даному випадку є ви.

— Це не жіноча гра. Не удавайте наївного. Я вловила сьогодні частину вашої розмови.

— Цілком випадково, звичайно.

— Мимовільно чи ні, але дещо почула.

Вона взяла сигарету й клацнула запальничкою з нервозністю, яка для цієї апатичної жінки рівнозначна, певно, психічному зриву.

— Не можу уникнути стеження! — зітхнув я втомлено. — Спочатку — датська поліція, потім — Сеймур, а тепер — ви.

— Обдуріть його, Майкле, покепкуйте з нього! — наполягала Грейс.

— Я не вловлюю точного смислу вашої термінології.

— Візьміть гроші, які він пропонує вам!

— Гроші ніколи не пропонують задурно. Раз ви нас підслухували, ви повинні були б почути, що Сеймур хоче від мене товару, який я неспроможний йому дати.

— Але Вільям не притисне вас одразу, я знаю його. Він захоче купити вас не тільки доларами, але й царським своїм жестом. Він намагатиметься обснувати вас павутинням вдячності. Дасть вам усе, що обіцяв, і навіть більше, ніж обіцяв. Терпляче чекатиме, поки ви почнете говорити. Він великодушно дасть вам спокій на тиждень чи на місяць. А мені потрібно всього лише кілька годин, щоб переправити вас в одну нейтральну країну, де Сеймур не зможе ні знайти вас, ні вдіяти вам нічого.

— А що ви виграєте на цьому? Весільну фату?

— Вам не загрожує шлюб, не бійтеся, — відказала Грейс.

Я подивився на сцену, і немов на підтвердження її слів побачив, що майбутня молода справді віддаляється від мене, загорнувшись у вуаль, досить прозору, щоб нічого не приховувати.

— Коли ви не хочете, я не набридатиму вам і дружбою, — додала жінка, щоб зовсім мене заспокоїти.

— Тоді я не розумію мотивів вашої філантропії.

— Філантропії? Та чи знаєте ви, як мені кортить побачити поразку цього «великого інтелекту»!

І в раптовому приступі довго тамованого роздратування моя дама-холодильник різким рухом розбила келих для шампанського об ребро столу.

________

І ось ми знову на порожніх вулицях. Кроки в ніч. Мотиви старих шлягерів епохи танго. Ми йдемо поволі, і я неуважливо слухаю рівний голос Грейс, яка машинально гойдає в руці свою вишукану сумку:

— … У перші дні, коли я його відштовхнула, він божеволів за мною, а коли поступилася й стала ніжною, він оскаженів… Він хоче й тепер, через п'ять років, мати мене не добровільно, а силою, і я мушу грати цю роль — відштовхувати його й опиратися, поки він брутально мене приборкує, грати цю гру, щоб він мав ілюзію, наче бере мене силою. Будь-яке нормальне людське почуття, навіть найбільш стримане, здатне його розлютити. Для нього любов — це не потяг, а тваринне зіткнення, і навіть коли ти не тварина, мусиш удавати тварину… Власне, він дедалі рідше згадує і про цю гру…

— Може, він сподівався реалізувати через вас свій ідеал, а ви виявились не ідеальною…

— Ідеал в окулярах і на низьких підборах… Якщо Пігмаліон маніяк, то Галатея може бути тільки карикатурою. Але я не Галатея і не хочу бути Галатеєю! Я хочу бути сама собою. Ви розумієте?

— Розумію, розумію, не хвилюйтеся. Хвилювання зовсім не пасує вам.

— Я краще за вас знаю, що мені пасує, а що — ні. Чи, може, й ви, як Вільям, почнете мене обробляти на копил якоїсь вашої моделі?

— Не бійтеся. Я ніколи не мав потягу до скульптури, а ще менше — до пластичних операцій.

Ми дійшли до рогу, на якому треба повертати до «Кодану», коли Грейс зупинила мене:

— Я не хочу йти в кімнату, де нас підслуховують. Підемо кудись в інше місце.

— Куди?

— Куди завгодно… на берег моря… або в парк.

«Здається, парки у цьому місті служать для багатьох справ», — сказав я собі подумки.

Та замість цього промовив:

— Гаразд, візьмемо таксі. Я саме вчора найняв маленьку квартиру. Оскільки ж сьогодні не робочий день, навряд чи вони мали час встановити апаратуру.

За півгодини ми вже були в моїй новій квартирі, тобто у старій і досить занехаяній мансарді. Елегантну даму, проте, здається зовсім не збентежила жалюгідна обстановка.

— Це нагадує мені студентські роки. Господи, яка бідність і який спокій!

— Щастя безтурботних днів.

— Скажіть: щастя днів без Сеймура.

— Для вас ця людина перетворилася на ідею фікс.

— Ця ідея фікс невдовзі стане й вашою.

— Я ще не ухвалив свого рішення, Грейс.

— А! Ви вірите, що маєте право на самостійну ухвалу! Фраза була вимовлена з бентежливою іронією, однак я запитав гостинно:

— Що ви питимете?

— Нічого. І перестаньте заради бога поратися.

Я покірливо і з ледве прихованим задоволенням сів у продавлене крісло, бо в цей час мені справді було не до господарювання. Потім, передчуваючи, що розмова вступає у серйозну фазу, закурив для бадьорості сигарету.

— Ви, може, розраховуєте сісти на літак чи поїзд і утекти в останній момент. Але ви навіть не маєте уявлення про справжній розклад, Майкле. Ви по-дурному стовбичите на пероні вокзалу, звідки вже ніколи більше не відійде жоден поїзд. Останній поїзд, отой, рятівний, відійшов сьогодні по обіді. А інші не передбачаються, повірте мені.

— Даремно ви лякаєте мене, люба, — відказав я, ледве стримуючи позіх. — Я не стирчу ні на якому пероні і не чекаю ніякого поїзда. Тепер мені тут зручніше, ніж будь-де. Особливо після того, як мені пощастило розжитися на цю романтичну мансарду.

— Тоді про який вибір ви говорите? Ви, як останній простак, потрапили в зуби Сеймуру і ще говорите мені про якийсь вибір.

— Однак ви теж запропонували мені дещо. Чи не так?

— Так. І не зважаючи на риск, якому піддала себе, звірилась вам.

— Тоді все гаразд. Я одержав одну пропозицію від Сеймура й одну від вас. А мати свободу вибирати з-поміж двох пропозицій, — хіба це мала розкіш у цьому світі обмежених можливостей?

Жінка замислено дивилася на мене своїми холодними зеленими очима, неначе оцінюючи, що саме приховується за моїми словами поза ораторським вигуком про світ і його можливості. Потім втомлено промовила:

— Все-таки дайте мені що-небудь випити.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

Копенгаген — красиве місто. Але кожне місто, навіть найкрасивіше, має свої задні двори. Чому я замешкав саме в одному з тих дворів, то окреме питання.

Я поклав на столик під вікном щойно принесені з пекарні булочки й зазирнув у посудинку-фільтр, яка увінчувала кавник, щоб подивитися, як іде фільтрування. Делікатний процес вже завершився. Паруюча рідина була ароматна й достатньо міцна, судячи з її насиченого чорно-коричневого кольору. Я налив по вінця велику порцелянову чашку, залишену мені завбачливою хазяйкою, і, не сідаючи, узявся до сніданку.

Наскільки пригадую, у мистецтво варити каву мене посвятила Франсуаз. Це сталося на одній затишній віллі у передмісті Афін, де американці, в свою чергу, втаємничували мене у мистецтво шпигунства. Справедливість вимагає визнати, що своїми господарськими здібностями я великою мірою завдячую своїм супротивникам. Одні навчали мене тонкощам шифрування й дешифрування, інші — трюкам подвійної гри, ще інші — правилам світських манер, а ще інші — ідеям буржуазної соціології. І все це викладалося мені зовсім безкоштовно, з єдиним наміром — вивести на правильний шлях, тобто примусити мене стати зрадником.

Сумний краєвид, що відкрився з горищного вікна, поки я пив каву, не могло пожвавити навіть пізнє літнє сонце, яке на диво гріло це північне місто вже другий день поспіль. Поза будинком розкинулось поросле травою пустище, перерізане залізничною колією, якою, судячи по іржі, давно не користувалися. Місцина, де похилилися лише два покинуті бараки, упиралася в розбиту огорожу з купою металобрухту біля неї. Ліворуч од тієї купи відкривалася імпозантна вивіска гаража, де я мав щастя найняти прадіда автомобілів «вольво». Праворуч, трохи скособочена і самотня, наче старечий зуб, стояла висока вузька будівля, на задній сліпій стіні якої ще виднілися великі напівзітерті літери старої реклами. Наскільки я міг розібрати з єдиного знайомого мені слова, написаного найбільшими літерами, це була реклама ощадної каси.

Невідомо чому переваги ощадних кас найчастіше рекламуються по бідняцьких кварталах, тобто серед людей, які мають найменшу можливість заощаджувати. Ніхто не намагається переконувати багатіїв у вигодах ощадливості. Усі роз'яснювальні операції спрямовані тільки до незаможних прошарків. Банківські боси, видно, вважають, що коли певна кількість людей бідує, то тільки через невміння заощаджувати. Або, може… Втім, це не моя галузь. Від певного моменту банки й каси мене вже не цікавлять. Цікавить мене інше.

У кавнику залишилося ще багато кави, і я, як єдиний споживач, дозволяю собі вдруге наповнити порцелянову чапіку. Грейс непомітно пішла рано-вранці. Тільки легкий запах її парфумів все ще тримався у кімнаті, нагадуючи мені, що, крім цього світу закіптюжених передмість, іржавого металобрухту і болотистих місцевостей, існує й інший світ — світ Шанель і Крістіана Діора, асфальту й бетону, метрдотелів і дорогих складних меню.

Зайве нагадування. Я однаково відчуваю себе чужинцем як у тому, так і в цьому світі, і коли я сьогодні тут, а завтра — там, то не через примхи, а з необхідності. В мене іноді навіть виникає дурне відчуття, що я не маю свого світу, що живу не у світах, а між світами, приречений патрулювати вздовж зловісної смуги, яку називають «нічийна земля», покликаний не так жити, як уціліти, не творити, а обороняти.

Двома ковтками я допив другу порцію кави, глянув на свій годинник і підвівся. Власне, мені нікуди поспішати, хоча сьогодні понеділок, перший робочий день тижня. Так, нема куди поспішати, хоча на мене чекає доволі справ. Як я і гадав, мене дбайливо заблокували вже зранку. Прогулянка до пекарні дозволила мені переконатися у точності моєї гіпотези. Один шпиг вартує у протилежному під'їзді, а другий читає газету в машині за двадцять метрів далі. Мовляв, хочеш — іди пішки, хочеш бери таксі, — ми все одно на лінії.

І все-таки нема ніякого сенсу киснути у цій мансарді, коли, звичайно, я не хочу дочекатися, щоб шпиги луснули з досади. Але примусити шпига луснути від чекання так само важко, як примусити датчанина луснути од випитого вина. Отже, я узяв свій плащ, спустився вузькими темними сходами і, не звертаючи жодної уваги на караул, попростував до сусіднього майданчика, звідки йшов автобус до міста.

Я міг би сісти біля заднього вікна, щоб спостерігати за чорним «фордом», який котив слідом за автобусом, але сів спереду. Яка користь зайвий раз переконуватися в тому, що мені і так відомо. Відомо мені й інше: блокада навряд чи обмежується двома шпигами і, певно, організована так, щоб унеможливити будь-яку спробу втечі. У моїй кишені лежать два авіаційні квитки — один до Відня і другий до Будапешта, плюс залізничний квиток до Цюріха і квиток на пароплав до Ростока, але я дуже побоююсь, що відтепер усі ці документи мають не більшу вартість, ніж клапоть старої газети. Взагалі, як сказала Грейс, останній поїзд, отой рятівний, уже відійшов. Добре, що хоч вокзал усе ще в наявності, а я не опинився десь у непривітнішому й безлюднішому місці.

Я зійшов на майдані Ратуші й після недовгого вагання покрокував до Строгет скорше для того, щоб примусити шпига, який їхав у «форді», вийти з машини і розім'ятися. Строгет, як я вже говорив, призначена тільки для пішоходів.

Однак я помилився. Чоловік, який ішов за мною по торговій вулиці, не той, що був у «форді». Це один з пасажирів, що сіли разом зі мною в автобус. Переслідувачів явно більше ніж двоє, і вони, певно, підтримують між собою радіозв'язок.

Я міг би зайти до бібліотеки, однак це видасться Сеймуру зовсім смішним. Звичайно, думка Сеймура мене не дуже цікавить, але людині не слід показувати себе дурнішою, ніж це необхідно. Мою безневинну гру в початкуючого соціолога віддавна викрито, отже, зайве її продовжувати. Краще грати роль, що її в даний момент я мусив би грати. Роль людини, яка марнує час, чекаючи відповідних інструкцій. Неприємна, але корисна роль, що може заспокоїти супротивника і приспати його надмірну пильність.

З цими думками я сів у першому ж кафе і замовив чашку еспресо, аби визначити різницю між домашнім і серійним виробництвом делікатного напою.

________

Моє вештання по закладах і торгових вулицях тривало майже до двох годин. Це для мене величезна трата часу, і все-таки, подібно до підприємств, які відстають з планом, я сподівався нагнати дещо в кінці року або, точніше, у кінці робочого дня.

Поки я розкидав дрібні гроші по кафе чи роздивлявся на вітрини, за моєю спиною змінилося троє шпигів, різних за зовнішністю, але однакових за поведінкою. Взагалі стеження ведеться невідступно, однак досить тактовно і не дуже пильно.

Близько другої я прийшов у готель «Кодан», щоб забрати речі і розрахуватися. Припущення, що у портьє я одержу якусь записку від Сеймура або Грейс, не виправдалося. Я сів з валізою у таксі й подався до свого нового помешкання у старій мансарді. Побіжний погляд у заднє вікно переконав мене, що переслідування йде належним чином. Машина, яка їхала назирці, вже не чорний «форд», а чорний «опель-капітан». Ці люди, певно, вирішили не жаліти коштів, аби тільки зі мною нічого не трапилось.

Після короткого відпочинку у домашньому затишку мансарди я надумав ще раз вийти й приділити решту дня базарюванню. Розжившися на квартиру, зовсім нормально, гадаю, поклопотатися і про всяке домашнє начиння.

Отже, неквапно ходжу по квартальних магазинах, супроводжуваний черговим шпигом. Представники датської поліції йшли за мною на відстані п'ятдесят метрів, але люди Сеймура, уражені страшною виразкою нашого часу — недовір'ям, — скоротили дистанцію до тридцяти метрів. Та, заспокоєні моїм безневинним вештанням протягом дня й моїми банальними господарськими клопотами, вони не зловживали недовір'ям настільки, аби ходити за мною і в крамниці.

У щойно придбану нейлонову сітку послідовно лягають дві пляшки віскі, пачка сухих бісквітів, кілька дешевих чарок, маленький віник і пачка цейлонського чаю. Усе це мені зовсім не потрібне, крім хіба що віскі. І вже абсолютно зайва дорога соковижималка. Я взагалі рідко їм фрукти і не маю ані найменшого наміру робити соки, тим більше, що їх досхочу можна придбати у магазинах у такому привабливому вигляді, як вино. Але річ у тім, що саме в магазинчику кухонного обладнання я надибав те, що в цей момент мені найпотрібніше: телефонний апарат, встановлений у такому місці, де його не видно з вулиці.

— Чи можу я зателефонувати? — запитав я, догодивши своєю покупкою чоловікові, що димив сигарою за прилавком.

Він великодушно махнув рукою у куток, вийняв з рота сигару, і на обличчі в нього засяяла посмішка невимовного задоволення. На відміну від жесту, усмішка призначалася не мені. У магазин ввійшла дама середнього віку, бюст якої, проте, значно перевищував середній рівень.

— О, пані Петерсен!.. — привітав її господар і тут же залився люб'язним слововиверженням, яке я не розумів і яке мене не цікавило, бо саме зараз — або вже ніколи — випав момент упоратися з одним із останніх пунктів моєї програми.

— Пане головний директор? — набравши номер, запитав я неголосно. — Вас турбує Зидаров… Сподіваюсь, ви пригадуєте мене… Йдеться про аванс на замовлені товари… Гадаю, що сьогодні ви його одержали… Нічого не одержали до цього моменту?.. В такому разі одержите, певно, завтра або позавтра. Прощавайте.

Я поклав трубку й вислизнув з магазину, навіть не помічений господарем, який продовжував обстрілювати люб'язностями пані Петерсен і поглядами — її ж бюст, на певну взаємну радість.

Після телефонної розмови моє дальше базарювання втратило будь-який смисл. Тому я всівся у маленькій пивниці на майданчику біля автобусної зупинки і з допомогою двох пляшок «Туборгу» проковтнув сухий біфштекс, що правив мені за обід і вечерю одночасно. Крізь вітрину я бачив тільки миршаве листя кількох підстрижених деревець і далі — літери вже знайомого мені заклику «Автомобілі напрокат» над входом у знайомий гараж. Єдина деталь, що в усьому цьому пейзажі заслуговувала на певну увагу, — це постать чоловіка у сірому костюмі, який читав газету, зіпершись на дерево. Постать чергового шпига.

Отже, аванс у триста тисяч доларів не внесено. Попри свою урочисту обіцянку, Тодоров не виконав третє зобов'язання з програми на чотири пункти. У такому разі де гарантії, що він виконає четверте, тобто оте, яке має для мене життєве значення? Гарантій, зрозуміло, немає. Гарантії дають тільки тоді, коли купуєш хатнє начиння, як, наприклад, соковижималку. Коли його притиснуть або коли він вирішить, що це йому вигідно, Тодоров може зразу доповісти де слід про нічну зустріч з товаришем Боєвим, яка сталася проти його бажання. Я покладався тільки на те, що цього ще не сталося і не станеться у найближчі дні. Найбільше я сподівався, що Тодоров утримається від повідомлення про передані мені плівки. Він нічого не вигравав викриттям цієї деталі, і в нього, припускаю, досить глузду, аби зрозуміти, що воно буде для нього рівнозначне самогубству. Що ж до іншого, відтепер це не так важливо, включаючи й долари, хоча їх триста тисяч.

Кельнерка з механічною посмішкою поставила переді мною крем, який я мав легковажність замовити і від якого за два метри запаморочливо пахтіло мигдалем. У цьому місті всі солодощі мають цей аптечно-хімічний запах мигдалю, і не тільки солодощі, але й супи, і навіть деякі м'ясні страви, неначе телят і взагалі худобу відгодовують тут винятково мигдалевими кісточками. Я похмуро колупався у білястому кремі, який своїм запахом нагадував жахливу смерть через отруєння, і водночас розмірковував, що, може, й не варто було ставити перед Тодоровим оте третє завдання — повернути долари. Перш за все гроші така річ, яку, раз узявши, дуже важко повертати. А коли їх узято нечесно, ще важче повертати добровільно. Але є й інше. Злякавшися санкцій за привласнення валюти, Тодоров, певно, міг спокуситися думкою заховатися від нас, змінивши місце проживання. Оскільки ж це не могло статися без відома й згоди його нових шефів, зрадник мусив їх переконати у необхідності переміни. А для цього потрібен мотив. Який же інший мотив міг вигадати цей чоловік, крім реального: «Боєву вдалося мене вистежити, і він погрожував знищити мене». Отак недоречно поставлене третє завдання призводить до провалу гранично важливого — четвертого.

Зрозуміло, міркування цього плану виникли зараз не вперше і не під раптовим впливом мигдалевого крему. Я продумував усі ці варіанти задовго до зустрічі з Тодоровим, але відкладав остаточне рішення до самої зустрічі, покладаючись на враження від неї. І ось коли вирішальний момент настав, у мені несподівано заговорив не розум, а глупство, або, висловлюючись делікатніше, сентиментальність. Сентиментальність не так до трьохсот тисяч, украдених у батьківщини, Як до людини, що втратила батьківщину.

Звісно, я не мав ніяких особливих підстав виявляти сентиментальність до Тодорова. Навпаки. За певних обставин я навіть натиснув би на спусковий гачок, не боячись долі леді Макбет. І все-таки, як би це не було по-ідіотському, виникають моменти, коли ти можеш пожаліти подібного типа без жодної причини, крім тієї, що колись він, як і ти, вважався людиною і болгарином. І я піддався пориву повернути цьому типові людську подобу, вирішив лишити йому останню стежку до порятунку. І жорстоко помилився.

За моєю оцінкою, Тодоров став зрадником не добровільно, а вимушено. Проте вже ставши зрадником і забезпечивши собі певну суму, він, природно, встиг виробити деякі, хоч і мізерні, та привабливі для самого себе, проекти відносно нового життя. Питання полягає в тому, чи буде повторне приневолювання, яке цього разу походить від мене, спроможне відхилити його від егоїстичних і облудних надій та повернути його батьківщині. Звичайно, жалко і прикро силою примушувати людину згадати про батьківщину, однак що ж удієш, коли деякі люди настільки інертні, що тільки примус може підштовхнути їх до певних вчинків і особливо до гарних вчинків. Героїчна ухвала Тодорова повернути триста тисяч доларів логічно привела б його і до важливішої ухвали: самому повернутися на батьківщину. Проте давньому моєму знайомому, видно, забракло сміливості на такі дії. Залишається вірити, що йому забракне сміливості і на інші дії, які зашкодили б мені.

Я повернувся додому, залишив сітку із соковижималкою у маленькій кухні, а тоді всівся у продавлене крісло біля вікна і певний час роздивлявся на оповитий сутінками сумний краєвид зарослого будяками пустища з парканом і брудною задньою стіною, реклама на якій закликає нас до ощадливості. По небу, криваво-червоному під останніми променями сонця, насувалися із заходу важкі фіолетові хмари, сповнені рішимості якнайшвидше відновити порушене статус-кво вологи й ночі. У мансарді поволі темнішало, й гострота мого допитливого погляду також слабшала, і кінець кінцем я спромігся вивільнитися з усіх Моїх клопотів у найпростіший і, певно, єдино можливий спосіб — я заснув.

На щастя чи нещастя, це був не відсвіжуючий глибокий сон забуття, а якийсь уривчастий напівсон, у якому мені ввижалися найрізноманітніші речі, реальні й нереальні, але однаково прикрі й страшні, як отой голий кам'янистий пагорб, через який я мусив пробігти, щоб жбурнути у западину хребта два-три сталевих яйця. Іноді мої повіки через силу розплющувалися і мій слух неуважливо ловив обережні рипучі кроки на сходах. Збентежені темним вікном мансарди й змучені своєю хронічною підозріливістю, мої шпиги, мабуть, добралися аж до дверей, щоб прислухатися й збагнути, чи не вислизнув я непомітно з свого помешкання.

Світні стрілки мого годинника показували пів на десяту, коли я вирішив повністю висвітлити становище. Я підвівся й увімкнув електрику. Скрадливі рипучі кроки поволі віддалялися по сходах. Світла смуга під дверима заспокоїла недовірливих. Я вийняв з валізи невеликий портфель, з яким кілька разів ходив на симпозіум, щоб надати собі соліднішого вигляду. Поклав у нього пачку доларів і ще дещо, а серед того і зручний плаский маузер, що його досі носив під пахвою. Пістолет справді дуже зручний для носіння, і я давно вже звик до його ваги, і зовсім не виключено, що він знадобиться мені найближчим часом, але попри все це доводилося попрощатися з ним. Наявність пістолета у моєму рухомому майні відтепер наражала мене на додатковий риск.

Я зняв піджак, погасив світло й витягнувся на ліжку, попередньо наставивши будильник у своїй голові на першу годину по півночі.

Не знаю, як працює мозковий годинник в інших людей, але мій майже несхибний, отже, точно о першій я розплющив очі, підвівся і, не запалюючи світла, приготувався в дорогу. Попередня розвідка показала, що можливих доріг три, і всі вони перетинають пустирище поза будинком. Я міг би вилізти через вікно на дах і, подолавши три-чотири інших покрівлі, відшукати вихід через горища сусідніх будинків. Не дуже легка й не дуже надійна операція, оскільки випадковий шум чи небажана зустріч можуть втягнути мене у несподівані ускладнення. Я міг би спуститися сходами і вийти у двір. Це найпростіше, але й найнебезпечніше, бо не виключено, що хтось із шпигів усе ще чатує в темному кутку вестибюля. Я міг би, нарешті, спуститися тільки до другого поверху, вилізти у сходове вікно й вистрибнути у задній двір. Стрибок з трьох метрів — не бозна-який подвиг.

Єдиний риск у тому, що я можу зіткнутися з моїм недовірливим переслідувачем, якому заманулося переночувати у дворі. Сподіваюсь, що ворог не поставить на цілу ніч двох вартових там, де вистачить й одного: з вестибюля і навіть з вулиці можна одночасно стежити за обома виходами з будинку.

Я зійшов до другого поверху й вистрибнув у двір безшумно і без ускладнень завдяки бетонному дашку над задніми дверима. Пустирище за парканом виявилося безлюдне, і я легко перетнув його, оскільки добре вивчив місцевість під час своїх спостережень з» мансарди.

Обережно обійшов здалеку обидва бараки, легко переліз через огорожу і за двадцять метрів опинився перед наступним парканом, що відділяв мене від вулиці. Подолання таких перешкод навіть уночі пов'язане з певною небезпекою. Тому я пішов уздовж огорожі, аж-поки не дійшов до будівлі з рекламою ощадної каси. Задні двері будинку, як і парадні, були широко відчинені, і це дозволило мені вийти на вулицю спокійно, як мирному й порядному громадянинові, що ним, гадаю, я і є по суті.

Більше часу забрали в мене пошуки таксі, бо в такому кварталі й особливо о такій порі таксі може бути тільки мрією божевільного. Довелося пройти близько двох кілометрів, поки я надибав стоянку з трьома жалюгідними машинами, певно, ровесниками мого «воль-во». За чверть години я досяг мети — вокзалу — на жаль, не для того, щоб сісти у поїзд, хоча поїзди прибувають і відбувають звідси цілу ніч. Саме через те величезний світлий зал досить багатолюдний, і я навряд чи міг справити на будь-кого враження своєю появою. У приміщенні з камерами схову для ручного багажу ключ від скриньки я одержав, опустивши монету у відповідний автомат, і це позбавило мене необхідності вступати у безпосередній контакт із служителями транспорту. Я поклав свій портфель у скриньку № 87, який мені випав на щастя, замкнув її і знову подався за таксі.

Я відпустив машину неподалік од будівлі, що несла на своїй брудній стіні тягар ощадності. Подолав без пригод зворотну путь через пустирище й зайнявся трохи рискованою, але неминучою атлетичною вправою: треба було по можливості безшумно вилізти на карниз вікна першого поверху, потім перелізти на бетонний дашок і вже звідти влізти у вікно сходів. Ці вправи коштували мені подряпаних долоней, однак позбавили мене риску зіткнутися у вестибюлі з отими цікавими типами — людьми Сеймура.

Мені залишалося виконати ще одне завдання — найважливіше. Але за календарем воно намічалося на завтра. На той лихий день вівторок і на ту погану годину — сьому вечора.

________

Стукіт у двері, не дуже делікатний, а потім і зовсім грубий, примусив мене урвати ранкове споживання чудового еліксиру, який утворюється від змішування кави й окропу. Еліксиру, неоціненні якості якого можна збагнути тільки в Данії, бо він єдиний тут не тхне мигдалевою есенцією.

«Неприємності починаються, — подумав я, ідучи до дверей. — Нічого, хай починаються, вони заплановані». Рішуче відчинив і опинився лицем до лиця з чарівною Грейс.

— Ви ще не вдяглися? — з докором промовила вона замість привітання. — Видно, ви й цієї ночі брали участь у шлюбній церемонії у «Валенсії»..

— Що ж поробиш, світські обов'язки, — відказав я недбало, вводячи її у свої скромні покої.

— Сподіваюсь, ви принаймні були не в ролі нареченого.

— Налити вам кави? Щойно зварена. Сам варив.

— Остання подробиця не може мене налякати, — заявила дама, сівши у продавлене крісло. — Дайте мені скуштувати оту вашу каву.

Таким робом я знову узявся дегустувати домашній нектар, цього разу у жіночому товаристві.

— Не така вже й погана, — визначила секретарка, відпивши. — Але ви не відповіли мені, що робили вночі.

— Про минулу ніч ви можете дізнатися у шпигів Сеймура. Вони, як ви, мабуть, помітили, невідступно вартують унизу. І це триває вже другий день.

— Вірю вам. Тільки це люди саме Сеймура, а не мої.

— Яке це має значення? Скажіть, що ви прийшли від свого шефа, Й попросіть довідку про поведінку цього сумнівного типа Михаїла Коєва.

Грейс узяла запропоновану сигарету, закурила й втупила в мене погляд, допитливий й оцінюючий, попри удавану незворушність.

— Ви все жартуєте, Майкле, наче нічого не сталося і наче нічого не діється навколо вас. Припускаю навіть, що внутрішньо ви тішитесь своїм героїзмом, який дає вам сили жартувати із зашморгом на шиї. Але такий героїзм вульгарною мовою називається глупством…

— На щастя, ви не належите до тих, хто говорить вульгарною мовою.

— Глупство і легковажність — до цього зводиться ваша поведінка, незалежно від того, як ви самі її оцінюєте.

— А як ви оцінюєте свою поведінку?

— Оцінюйте її ви. Я востаннє з вами і даю вам останній шанс на порятунок.

— І навіть не боїтеся здійснити рятувальну операцію під носом у Сеймурових людей?

— Про це не турбуйтеся. Я тут за наказом Сеймура. І, щоб не забути, зразу ж передаю вам його розпорядження… хочу сказати «запрошення». Він чекатиме на вас о восьмій перед кафе на площі Ратуші.

— Мерсі. А ваше запрошення?

— Я вже сказала.

— Тільки забули взяти до уваги, що я заблокований з усіх боків. Так що вихід — з вами чи без вас — однаково неможливий.

— Помиляєтесь. Неможливий, коли діятимете без мене.

— Невже? Але ви щойно самі сказали, що шпиги внизу не ваші, а Сеймурові? Як тоді ви примусите їх заплющити очі, поки ми з вами рятуватимемось втечею?

— Слухайте, Майкле: облиште кпини і спробуйте мене зрозуміти, бо я справді прийшла востаннє і навряд чи зможу ще раз побачити вас, коли б навіть і захотіла.

Голос Грейс став ще тихшим і холоднішим, наскільки це взагалі можливо.

— Ви починаєте повторюватися, — зауважив я. — Облиште погрози і переходьте безпосередньо до плану. Бо, погодьтеся, я нічого не можу прийняти, не знаючи, принаймні у загальних рисах, про що йдеться.

— План у загальних рисах ви знаєте. А щодо конкретних деталей… — жінка замовкла, неначе прислухаючись, повернувши голову до сходів. Але звідти не долинало ніякого шуму. Вона зробила мені знак присунутись до неї, а тоді сказала зовсім тихо: — До вечора ви мусите виправити усе, що заплутали того дня. Ви досить кмітливий, щоб знати, як зіграти роль людини, яка після довгого вагання приймає певну пропозицію. І, звісно, негайно зажадайте обіцяну суму готівкою…

— Після чого Сеймур полізе в кишеню і відлічить мені триста тисяч…

— Він має їх як не в кишені, то у домашній касі… Певна, що справді відлічить їх ще увечері.

— Просто так, навіть не взявши розписки…

— Ну й що, коли попросить розписку? — прошепотіла Грейс і пронизливо подивилася на мене. — Невже ви не можете збагнути, що ви не в такому становищі, коли можна затинатися через якийсь підпис?

— Гаразд, гаразд. Далі?

— Припускаю, що, завівши вас у кабінет за грошима, він запропонує вам залишитися переночувати і взагалі оселитися в нього. В жодному разі не відмовляйтеся.

— Добре, не буду. А далі?

— Ваші завдання на цьому вичерпуються. Далі починаються мої. Але після того як ви у такий спосіб розв'яжете мені руки, все буде добре. Ви тільки чекатимете, щоб вам сказали «рушаймо». Фальшивий паспорт для вас, квитки на літак для нас обох і сама подорож — то мій клопіт. Будьте певні, все пройде легко й без риску.

— А люди, що стежать за мною?

— Тих людей не буде. Я досить добре знаю Вільяма. На щастя, і він вважає, що добре знає вас і мене. Коли ви пристанете на його пропозицію, Сеймур заспокоїться, бо вважатиме, що ви вже у його руках.

— Може, все-таки варто було б виказати обурення з приводу шпигів, що вистежують мене…

— Виказуйте, коли хочете. За всіх обставин я певна, що Вільям сам зніме блокаду. Це повністю в його стилі: виявити довір'я, щоб завоювати довір'я.

— Майте на увазі, що блокаду можна тримати й більш витонченими засобами, ніж видимі неозброєним оком шпиги.

— Боже мій, не вчіть мене. Я також маю деяке уявлення про стеження й переслідування. Вірте, усе буде так, як я кажу!

Вона подивилася на мене зеленими очима, в яких світилася зухвала впевненість.

Я теж дивився на неї, хоча й без такого апломбу. Так ми сиділи кілька секунд, потім жінка відвела погляд, загасила сигарету в чашці з недопитою кавою і, поклавши мокрий недопалок на блюдце, промовила якось утомлено:

— Мені здається, ви сумніваєтесь у моїх словах.

— Це вас дивує?

— Щиро кажучи, так, — відповіла Грейс так само зморено і знову подивилась на мене.

— Виходить, що досі ви вважали мене довірливою людиною.

— Не довірливою, а розумною. Невже вам потрібно стільки часу, аби збагнути, що моя пропозиція, гарна чи погана, для вас єдиний можливий вихід?

— Не впадайте у пафос, — промовив я, бо секретарка мимохіть підвищила тон. 1, помовчавши, додав: — Власне, я вам вірю.

— Нарешті!

— Єдине, що мене бентежить, — чи не можна трохи змінити план?..

— А саме?

— А саме — виконати його лише наполовину.

— Не розумію вас, — відказала Грейс, хоча гострий погляд, який вона кинула на мене, показав, що вона прекрасно мене зрозуміла.

— Хочу сказати, що для нас обох буде зручніше, коли я виконаю своє завдання, а ви утримаєтесь од виконання свого. Грейс залишиться секретаркою Сеймура, Майкл стане помічником Сеймура, і це дозволить Грейс і Майклові жити на цьому світі довгі роки і, може, навіть мати багато дітей.

Жінка винагородила мене ще одним гострим поглядом і знизала плечима:

— То вже ваша справа. Ви доросла людина і можете самі вибирати.

— Якраз і намагаюсь це зробити, однак мушу зізнатися, що це не так легко…

Я замовк, неначе заглибився у цю складну справу — вибирати. Грейс намірилася встати, але я довірливо торкнувся її руки і знову заговорив:

— Я думаю, чи справді Сеймур збирається виконати свої щедрі обіцянки, які дав мені того дня і які, сподіваюсь, не поминули вашого гострого слуху.

— Коли це єдине питання, яке вас тривожить, можете перевести дихання, — холодно відповіла секретарка. — Вільям справді має старомодну звичку дотримувати свого слова.

— Тоді, значить, усе гаразд… принаймні щодо ділового боку.

— А хіба для вас існує ще якийсь бік?

— Скажіть, Грейс, якщо і ви, і я залишимось у Сеймура, ви продовжуватимете любити мене?

— Звичайно, — заспокоїла мене жінка своїм крижаним голосом. — Я любитиму вас точно так, як ви — мене.

Ми знову кілька секунд вдивлялися одне одному в очі, і тепер Грейс виявила більшу витривалість у цьому змаганні і не опустила зелені очі навіть тоді, коли знову промовила:

— Даремно ви намагаєтесь мене перевірити, Майкле. Я справді ненавиджу цю людину.

Секретарка раптово підвелася з крісла, але пішла не до дверей, а до вікна і задивилася на сумний пейзаж передмістя, повернувшись спиною до мене. Лише в цю мить я помітив, що пастельно-синій костюм дуже личить її стрункій постаті і високо зачесаному чорному волоссю.

— Ви сьогодні чарівніша, ніж будь-коли, — проказав я, й собі підійшовши до вікна.

Вона поволі повернулася до мене, немов насилу одірвалася од сумного краєвиду чи від своїх сумних думок:

— Треба йти… Сеймурові може знадобитися машина.

— Ні, ви справді чарівна і не маєте жодного шансу відірватися від мене.

— Власне, Сеймур може почекати півгодини, — пробурмотіла Грейс замість відповіді, глянувши на годинник.

Через півгодини, поправляючи зачіску перед жалюгідним дзеркалом у алюмінієвій рамці, жінка промовила байдуже:

— Це, гадаю, наш епілог. Чи не так?

— Чому такі висновки?

— Бо здається мені, що з-поміж двох рішень ви обрали третє…

— Самогубство?

— Саме так.

— Щоб бути щирим до кінця, скажу вам, що я взагалі ще нічого не вибрав, — зізнався я, допомагаючи їй вдягнути світло-блакитний жакет.

— Ні, ви вже вибрали, і це видно з вашого спокою, — заперечила вона і взяла свою сумку.

Грейс відкрила її, вийняла якусь візитну картку і подала мені:

— Збережіть цю картку. Те, що надруковано тут, не має значення. Зверніть увагу тільки на рукописний номер. Якщо мої підозріння справдяться і ви таки потрапите у безвихідь, можете зателефонувати за цим номером. Назвіть тільки своє ім'я і з'явіться на адресу, яку вам дадуть, не приводячи, звісно, за собою хвоста. Отже…

Я беру простягнуту на прощання руку й відчуваю сильний нервовий потиск довгих вишуканих пальців, неначе жінка хотіла через них влити в мене своє владне навіювання, поки голос зовсім байдуже промовляв:

— Бувайте, Майкле.

І я залишився сам у мансарді, де витав легкий запах її дорогих парфумів.

________

Уже вечоріло, коли я згорнув номер «Таймсу», поклав його у кишеню, вийшов з кафе і попрямував до Вестерброгаде. Я придбав «Таймс» з надією, що газета не знадобиться мені. Якщо вже доведеться її використати, це врятує чоловіка у кашкеті й синьому піджаці, але означатиме провал завдання, на якому зосереджені всі мої зусилля.

І сьогодні за мною йшли назирці. За мною стежили послідовно чотири людини і три машини, бо до «форда» й «опель-капітана» приєднався і «сітроен», також чорний. Справжнє розтринькування коштів, якщо мати на увазі скромність моєї персони і безневинність моїх справ, що обмежуються вештаннями по вулицях і нудьгуванням по кафе.

Однак час на вештання уже вичерпався. До сьомої години лишилося точно вісімдесят хвилин, і протягом тих лічених хвилин я мушу одірватися од своїх переслідувачів, побачитися з чоловіком перед «Тіволі» й загубитися у натовпі уже без усяких нелегальних матеріалів.

Утекти від супроводжаючих мене нахаб можна у безліч різних способів, починаючи від утечі через кухню бару «Амбасадор» і кінчаючи аналогічною операцією в універсальному магазині «Даельс». Усі ці способи я ретельно обдумав під час блукань по місту, але з різних причин я усі їх відкинув заради одного значно надійнішого маневру, всебічно обміркованого протягом останніх днів.

Мої безневинні інтереси, лінива повільна хода і повна зневага до шпигів коли не зовсім приспали їхню пильність, то все-таки досить її притупили. Людина — така істота, яка не може довго опиратися інерції. Отже, плентаючись повз вітрини на Вестерброгаде, я встановив, що суб'єкт, який ішов назирці, також віддавав частину своєї уваги магазинам і перехожим жіночої статі, переконаний, що мені нікуди тікати і що я навряд чи наважуся тікати.

Серед багатьох ще темних у цей час неонових вивісок, змонтованих перпендикулярно до фасадів, я ледве знайшов маленьку скромну вивіску, предмет моїх пошуків:

ГОТЕЛЬ «НОРДЛАНД»

Підійшовши точно під цей лаконічний напис, я різко звернув у прохід і подався максимально швидким кроком углибину, де відкривався вхід до самого готелю. Перевага, яку я здобув цим маневром, сподіваюсь, буде достатньою, щоб поставити переслідувача у скрутне становище. У внутрішньому дворі є два-три магазини, що їх неодмінно шпиг перевірить, поки дійде до готелю, де втратить ще кілька хвилин, з'ясовуючи напрямок моєї втечі.

«Нордланд» належить до закладів досить дешевих, щоб у ньому завжди було повно туристів, і досить великих, щоб чужинець міг залишитися непомічений. Коли я увійшов до холу, бюро адміністратора оточила група щойно прибулих туристів, портьє й ліфтер клопоталися біля багажу, а клієнти, що сиділи у кріслах, заглибилися у газети чи споживання пива. Завдяки цьому я непомітно пройшов до службового входу і так само непомітно опинився у задньому дворі. Вузький і добре відомий мені прохід між двох високих цементних огорож вивів мене на вуличку, де знайшов своє тимчасове мешкання мій автомобільний ветеран. Тож за кілька хвилин я вилетів, уже моторизований, з воріт гаража, дав повний газ, різко звернув ліворуч і мало не зіткнувся з якимось чорним «фордом».

На жаль, це був не якийсь «форд», а цілком певний «форд», і, точніше кажучи, той самий, який до учора повзав по моїх слідах. Чи є ця неприємна зустріч чистою випадковістю, чи наслідком операції великого масштабу, що охопила й сусідні вулиці, це питання, яке в даний момент безглуздо обговорювати.

Я блискавично розминувся з «фордом», майже вискочивши на безлюдний тротуар, з граничною швидкістю рвонув уперед, додавши до своєї переваги секунди, які необхідні шпигові, щоб розвернутися й наздогнати мене. Домчавши до рогу, я звернув у сусідню вулицю, потім у ще одну і вже тоді подався до порту.

Я не належу до людей, які тішаться ілюзіями, і чітко уявляю, що моєму жалюгідному «вольво» нелегко втекти від чорної машини, оснащеної спеціальним мотором і радіозв'язком з рештою автомашин переслідування. Але мої шанси у перегонах заздалегідь передбачені так само, як і можливість зустрічі, випадкової чи ні, з «фордом». Тому я без вагання помчав до порту, і єдиним моїм клопотом було підтримувати натхнення мого ветерана якомога більшою порцією газу.

Те, що мусило статися, сталося якраз перед виїздом на набережну. У глибині довгої вулиці, якою я мчав, несподівано виникла чорна машина, обриси якої у дзеркалі були досить чіткі, щоб я міг впізнати нахабний «форд». За мить я вже звернув на причал і, скориставшися безлюддям, натиснув педаль до краю. Попереду над широким каналом, уздовж якого я мчав, перекинувся величезний розвідний міст. Пароплав на Мальмьо відходить точно о шостій і буде біля мосту о шостій десять, тож до зустрічі лишилося три хвилини.

Мотор «вольво» реве напружено, наче я їду не на третій, а на першій швидкості, але стрілка спідометра тремтить на цифрі сто, а це межа можливостей мого старого шарабана. Лише кільканадцять метрів відділяли мене від мосту, коли у дзеркалі знову виникла загрозлива пика «форда». Розміри пики збільшувалися з фантастичною швидкістю, бо водій чорної машини, певно, тримав не менше ста шістдесяти кілометрів на годину, але зараз мені було не до підрахунків. Порівнявшись із мостом, я різко звернув на нього, ледве проскочивши під шлагбаумом, що вже опускався. У поле мого зору одночасно потрапили темна громада пароплава і червоні ребра другого шлагбаума, який повільно опускався на середині мосту.

Я знову до краю натиснув педаль газу, трохи попущену в момент повороту, і стрімголов рвонув уперед, тим більше, що іншого шляху мені не лишалося. Перед очима виник чоловік у темному кашкеті, що дико вимахував руками, ребра шлагбаума, що майже зрівнялися з дахом машини, і несподіваний удар з гострим скрежетом обрушився на дах кузова. Але «вольво» встигло перескочити оту смертельну риску, яка вже розпорола міст, і я, не зменшуючи швидкості й не зважаючи на пронизливе сюрчання, що лунало позад мене, продовжував політ, вискочив на протилежний причал і тільки завертаючи на першу ж вулицю, побачив підняті у небо два крила мосту і завмерлий на протилежному причалі «форд». Між нами усього якихось двісті метрів. Однак це двісті метрів води.

За чверть години я був уже біля «Тіволі», але не з фасаду, а з тилового боку парку. Бульвар на парадному боці надто пожвавлений, а будь-яка випадкова зустріч означала б для мене повний провал. Тилова вулиця зовсім порожня — річ цілком звичайна, бо її огороджують паркани двох парків: «Тіволі» й Скульптурної галереї. Я поставив машину на попередньо обраному місці Це маленька площадка серед високих підрізаних чагарників, яка правила за паркінг Концертного залу й зовсім порожня, оскільки у цей день і час концертів не буває.

Місце зручне, бо «вольво» не видно з вулиці, а я, ставши на дах машини, можу перескочити через стіну у чагарники, які складають частину природного декору «Тіволі». Що я й зробив.

Цей куток парку безлюдний, бо не пропонує жодних атракціонів. Отже, я зовсім непомітно вийшов із заростей на вкриту гравієм алею й попрямував до найближчого павільйону. Ось ми знову серед розваг, де, коли вірити Сеймурові, люди переважно нудьгують. Особисто я маю на нудьгування рівно півгодини, і я присвячую їх богові азарту, оскільки найближчий павільйон заповнюють ротативні машини.

У саду ще світло, чого не можна сказати про приміщення й особливо про куток, де я влаштувався. Гірлянди червоних і жовтих лампочок освітлюють швидше вхід, ніж приміщення, і я, ніким не бентежений, примудряюся програти у затишних напівсутінках жменьку монет, виділених для боротьби з тим міфічним звіром — нудьгою.

________

Сьома година, і чоловік у картатому кашкеті стоїть на звичному своєму місці перед входом у «Тіволі». Я наблизився до нього ззаду Г, підійшовши впритул, запитав щось, показуючи план Копенгагена, який тримав у руці. На моє безглузде запитання чоловік відповів також безглуздо, удаючи, що показує щось на плані.

— Я поклав до вашої кишені конверт і квиток на літак, — прошепотів я. — Пакет перешліть негайно, а квиток закомпостуйте на завтрашній вечір і залиште у довідковому бюро. Більше нічого для вас не маю.

— Я також, — відказав він, водячи пальцем по плану.

І ми розійшлися.

За годину я по-дружньому поручкався з Вільямом і сів до столика, який він зайняв перед кафе на площі Ратуші.

— Ви розжилися машиною, а ходите пішки, — зауважив Сеймур, частуючи мене сигаретами.

— Я лишив її за сто метрів звідси, — пояснив я і закурив. Потім додав: — Ваші люди досить оперативні у своїх рапортах.

— Так, не можу поскаржитися.

Й оскільки кельнер вже постав перед нами, американець запитав:

— Що ви будете пити?

— Банальне віскі.

— Чому «банальне»? Принесіть нам дві склянки «Джона Крейбі» восьмирічної витримки, — звернувся Сеймур до офіціанта.

— Восьмирічне наллють з тієї ж пляшки, як і будь-яке інше, — зауважив я, коли кельнер пішов. — Тільки ціна буде вищою.

— І наше самопочуття! — додав Сеймур.

— Моє справді потребує деякого підвищення. Особливо після тортур, яким піддають мене ваші люди.

— Звичайна рутина, — знизав плечима Вільям. — Не припускав, що такі речі можуть справляти на вас враження.

— У принципі ні. Але коли це робиться за вашим наказом… за наказом людини, яка переконувала мене у повному своєму довір'ї…

— Довір'я у нашому ремеслі, як ви добре знаєте, має певні межі, — нагадав мій співрозмовник. Й оскільки я не відповів, він провадив далі: — Втім, я вдячний вам за те, що ви порушили це питання, бо воно дає мені привід запевнити вас, що стеження за вами вже припинено. Ще тоді, як я одержав останній «рапорт», як ви висловилися, я розформував групу.

— Відновлення довіри?

— Ні. З'ясування фактів.

— З'ясування фактів?

— Саме так. Переслідування мало на меті перевірити, чи не спробуєте ви одірватися од спостереження хоч на короткий час. Ви зробили таку спробу. І для мене особисто цього цілком вистачить. Я навіть не потребую додаткових подробиць про те, як ви використали останні години. Ясно?

Я ствердно кивнув і машинально взяв склянку, яку саме в цю мить кельнер поставив переді мною. Сеймур зовсім прозоро натякнув на те, що я зник, аби одержати від когось якісь інструкції. Отже, не моя справа переконувати його, що я зникав не для одержання, а для передачі матеріалів.

«Джон Крейбі» восьмирічної витримки. Може, й справді восьмирічної, що з того? Навряд чи я доведу свого противника до банкрутства споживанням віскі навіть сторічного. Найважливіше, що блокаду знято, якщо її справді знято.

— Як вам подобається? — люб'язно запитав американець, відставивши склянку й знову затиснувши губами сигарету.

— Нагадує моє перебування у цьому місті. На перший погляд нічого особливого, а по суті сповнене підступних наслідків.

— Ви вже мене випереджаєте у песимізмі, — усміхнувся Вільям. — Справи зовсім не такі похмурі, як здаються. Навіть навпаки. — І, несподівано змінивши тему, запитав: — Ви найняли нову квартиру? І, наскільки я зрозумів, того ж дня показували її Грейс?

— Так. Сподіваюсь, що це вас не дратує?

— Ні, звичайно. Коли йдеться про Грейс, вона дратує мене найперше своєю зовнішністю.

— Невже? А мені здавалося, що зовнішність Грейс зараз привабливіша, ніж досі…

— Справді. Але саме це мене й дратує, — перебив Сеймур. — У світі, де зовнішність більшості жінок демонструє саморекламу і самопропонування, я рішуче віддаю перевагу стриманому одягу.

— Це справа смаку…

— Справа розуміння, — поправив мене американець. — Жінка настільки низькоякісний продукт, що коли вона перестане здаватися недосяжною, одразу втратить звабну силу.

— Чи варто звертати увагу на такі дрібниці, як модна сукня? — докинув я примирливо.

— Дрібниці перестають бути дрібницями, коли стають ознакою чогось більш істотного. Важлива не сукня, а те, що ховається під нею.

— Відомо, що може ховатися під сукнею.

— Так, але в даному разі, крім тіла, під. нею ховається й зміна у психіці. Щиро кажучи, я вважав, що Грейс більш стійка до впливів.

— Поганих впливів…

— Впливів, відмінних від моїх, — знову поправив мене Сеймур. Він задивився на фасад Ратуші, яскраво освітлений прихованими прожекторами, який нагадував театральну декорацію на нічному тлі. Я також подивився туди і, може, тільки в цю мить усвідомив, де саме я зараз перебуваю і наскільки примарно і туманно мені бачиться все, що мене оточує протягом останніх днів. Усе, крім окремих елементів, необхідних для певних дій.

Гостроверха дзвіниця височіла, масивна й сувора, врізана у чорно-червоне, мутне від неонових відблисків небо, і в моїй голові майнув непотрібний і блідий спогад про один з попередніх вечорів біля цієї башти, про літак, що гудів над головою, й сумні слова Грейс, Грейс, про яку ми говоримо й нині, хоча думаємо про інше.

Втім, здається, Сеймур не думає про інше, принаймні зараз. Він одвів погляд од Ратуші і, схилившись над столом, несподівано звернувся до мене в пориві, зовсім не звичнім для нього.

— Знаєте, Майкле, мені весь час здається, що навколо мене усе рушиться. Тільки простягни руку до чогось, як воно розсипається на порох, немов у кошмарі: ідеали, у які я вірив, любов, яку я відчув, жінка, яку виховав, друг, якого зустрічав, — усе розсипається на порох… Життя — мов кошмар міражів, що негайно розвіюються, тільки-но до них наблизишся…

На трохи похмурому, як завжди, обличчі Сеймура справді читалась гіркота чи біль.

— Це залежить від того, як ви наближаєтесь до них… З яким почуттям наближаєтесь… Ви випромінюєте небезпечний струм, Вільяме.

— Я? А хіба ви не такий? Чи ви пізнали віру, кохання, дружбу? Тільки не читайте мені нотацій, а відверто скажіть: пізнали чи ні?

— А що з того, пізнав чи ні? Що може довести один окремий випадок — щасливий чи нещасний?

— Не викручуйтесь. Скажіть одверто або замовкніть.

— Гадаю, що я пізнав тільки одне, Вільяме, — шлях. Битий шлях, який не вислизає з-під моїх ніг, з якого ясно видно мету, на якому зустрічаєш тільки близьких людей: одних наздоганяєш ти, інші випереджають тебе… але вони всі отут, навколо тебе, і не розвіюються, коли ти наближаєшся до них…

— Слова… — перебив мене Сеймур. — Як і завжди, слова… Втім, ви відповіли мені. Ви несете у собі таку саму порожнечу, як і я, однак боїтеся побачити її і, щоб не бачити, заповнюєте її словами.

— Хай буде так, якщо це може заспокоїти вас.

— А хіба ви не розумієте, що це саме так?

— Ні. Й оскільки ваше запитання належить до тих, якими не варто дурити один одного, скажу вам відверто: я справді відчуваю моменти порожнечі. І не маю ніякого бажання приховувати їх від себе. Ви прекрасно знаєте, що людина не може приховати від себе те, що їй болить. Як приховати оте, що болить? Тільки для мене це випадкові моменти, хворобливі прояви загалом здорового і щільно заповненого життя. А для вас, видно, усе навпаки.

Сеймур замислено подивився на мене, але нічого не сказав. Потім закурив нову сигарету й потягнувся до склянки.

— Якщо ваші слова щирі, ви справді щаслива людина, Майкле.

— Хочете сказати — «дурна».

— Не хочу сказати саме це, однак…

— … однак, може, ви маєте рацію. Я справді не звик і не вмію невпинно думати, як ви, про всі можливі аспекти буття.

— Так, огидна звичка, — зовсім несподівано погодився американець.

— Чому? Мені здається, що вам ця звичка подобається.

— Тільки як спосіб вбивати нудьгу. Дехто, нервуючись, гризе нігті, а я думаю. На жаль, мислення значно небезпечніше за обгризання нігтів. І коли б це приносило радість, я мусив би плавати в суцільному блаженстві. Мислення завжди — аналіз, а аналіз — завжди дисекція, розтин, умертвлення, тобто руйнування джерела задоволення. Коли ви почнете думати, які мікроорганізми кишать у цій сигареті, яка ферментація і яке гниття відбуваються в ній, певен, що ви більше не візьмете її до рота. Чи не так?

— Припускаю, що для вас усе це складається саме так. Ваше мислення служить не для розуміння явищ, а для їх знищення. Ваші хірургічні операції покликані не лікувати, а умертвляти. Ви скаржитесь, що тримаєте в руках одні лише трупи, але не завдаєте собі клопоту подумати, що всі ці трупи — ваша справа. Може, я висловлююсь надто грубо, однак…

— Чому ж? Навпаки! — великодушно махнув рукою Сеймур.

Оскільки ж я замовк, він зауважив:

— У вас немає жодного шансу переконати мене, Майкле, і все-таки мушу визнати, що ваші розмови приносять мені певне задоволення, може, саме завдяки своїй грубості і наївній переконаності. Це відсвіжує, примушує мене знову переоцінити деякі істини, яких я давно дійшов і які давно остогидли. Звичайно, гіркі істини завжди залишаються істинами, але зараз ваш наївний оптимізм справді діє на мене тонізуюче.

— Мерсі.

— Я кажу це не для того, щоб вас образити. Просто ми з вами влаштовані зовсім по-різному, і мене особисто це аж ніяк не хвилює. Скажу вам навіть, що цілком свідомо не бачився з вами два дні, аби з'ясувати, чи буде мені бракувати вас. І встановив, що таки бракує!

Сеймур зробив знак кельнеру, однак той лише кивнув у відповідь, бо саме розраховувався за сусіднім столиком.

— Я від самого початку підозрював, що ви зустрічаєтесь зі мною виключно з дружніх почуттів, — пробурмотів я.

— Ні, не виключно. Деякі з наших зустрічей, як і оця, не є наслідком лише дружніх почуттів, і, як ви, певно, самі збагнули, мене важко зарахувати до людей сентиментальних. І все-таки це не перешкоджає дружнім почуттям, принаймні з мого боку, бути реальністю.

«Ну, гаразд, а що з того?» — дозволив я собі заперечити, хоч і в думках. Проте промовив голосно:

— Я не маю підстав сумніватися у ваших словах. Але те, що ви говорили нещодавно — про межі довір'я у нашому ремеслі, — на мій погляд, важить і для дружби.

— Не заперечую, — кивнув Вільям. А по тому наче недоречно запитав: — Хіба ви не запросите мене оглянути вашу нову квартиру? Чи вона тільки для дам?

— Аби ваше бажання. Тільки вона на такому ж рівні, як і моя машина… Зовсім жалюгідна, порівнюючи з вашими палатами.

— Тоді гостинно прошу до моїх палат. Там десять кімнат, з яких вісім для мене зайві. Машин також матимете скільки завгодно. Втім, облишмо поки ці справи…

Останнє зауваження викликала поява кельнера. Сеймур попросив принести дві закорковані пляшки «Джона Крейбі» і, не зважаючи на мої протести, заплатив за них сам.

— Сподіваюсь, двох пляшок нам вистачить. Ви знаєте, я не люблю пияцтва, але подеколи напиваюся до смерті, щоб зненавидіти його ще більше. У тій вашій мансарді є лід?

— Ви склали собі зовсім помилкове уявлення про мою мансарду, коли припускаєте таке.

— Нічого, обійдемося і холодною водою.

Коли людині закортіло упитися, подробиці лишаються на задньому плані.

________

— Може, візьмемо мою таратайку, вона сама дорогу знає, — запропонував я, коли ми, озброєні пляшками, вийшли з кафе.

— Гаразд. Тільки привезіть мене назад у місто. Так ви врятуєте мене від необхідності крутити бублика, коли це буде мені заважко.

Мовчки ми подолали сотню метрів до залишеного на бульварі «вольво». Сеймур кинув пляшки на заднє сидіння й сів коло мене. Ми рушили, і щойно перетнули майдан Ратуші, як американець зупинив мене:

— Знаєте, було б шляхетно запросити і Грейс. Жінка не перешкода гулянці, навіть коли ця жінка Грейс.

— Зробіть ласку.

— Тоді зупиніться тут… Я зателефоную з тієї кабіни…

Я поставив машину на єдине вільне місце між припаркованих біля тротуару автомобілів. Сеймур вийшов і подався до телефонної кабіни. Я спостерігав, як він увійшов до кабіни, як набирав номер і як після того повернувся спиною до мене, наче не бажаючи, щоб я відгадав зміст розмови по губах. Атож, у нашому ремеслі довір'я має певні межі.

Незабаром ми знову рушили, швидко проминули все ще пожвавлені й добре освітлені центральні вулиці й опинилися у великому і складному лабіринті кварталів, що передували «моєму» передмістю.

— Сподіваюсь, Грейс не заблукає, — зауважив я, звертаючи у темну й вузьку вулицю. — Я й сам дороги як слід не знаю.

— У таких справах Грейс не помиляється. Вона може сплутати тільки генеральний шлях… Отой ваш Шлях, з великої літери.

Ми поминули похмурий каньйон, у якому опинилися, й завернули в інший. Відколи ми виїхали, я не помітив за собою жодної машини. З усього судячи, американець справді, принаймні на сьогодні, зняв спостереження, перебравши цей клопіт на себе.

— Якої ви, власне, думки про Грейс? — запитав ні в тин ні в ворота Сеймур.

— Якнайкращої.

— Не забувайте, що це я запитую, а не Грейс.

— Якнайкращої, — повторив я. — Справді, вона трохи пригнічена, і в неї негаразд з нервами, попри її зовнішню витримку. Але припускаю, що жінці важко жити біля вас і мати здорові нерви.

Сеймур кинув на мене швидкий погляд і розсміявся своїм несподіваним, трохи хрипким сміхом.

— Що ви маєте на увазі?

— Вашу тиранічну натуру.

— Коли так, то помиляєтесь. Жінки найбільше полюбляють тиранічні натури. Що ж до жіночих нервів, причина звичайно буває досить елементарна, Майкле. Але що ж вдіяти: я приділяю жінці уваги не скільки вона хоче, а скільки заслуговує.

Я не заперечував, оскільки статеве питання не моя галузь, і ми певний час мовчали, поки машина крутилася у лабіринті вузьких вуличок.

— Навіщо ви забилися аж у це передмістя? — запитав американець.

— Бо тут дешевше.

— Коли ж ви найняли нову квартиру, якщо це не секрет?

— У суботу.

— Значить, у суботу ви ще думали, що машкара скромного стипендіата може бути корисною?

І цього разу я не зволив відповісти.

— Ваша версія про роботу в бібліотеці від самого початку була не зовсім переконлива, — знову заговорив Сеймур, забавляючись, видно, тим, що як спеціаліст аналізує дії свого колеги.

Й оскільки я мовчав, він повторив, аби подражнити мене:

— Зізнайтеся, Майкле, версія не дуже переконлива.

— З дорогою душею, тільки і ви дещо визнайте…

— Що саме?

— Коли ви встановили мою справжню особу?

— Як тільки ви зійшли з поїзда, — відповів американець не вагаючись.

— Тому і версія моя здається вам непереконливою.

— Маєте рацію, — кивнув Вільям. — Така невдача може будь-кого спіткати. — І по короткій паузі додав: — Тільки ви навряд чи підозрювали, що ця невдача стала найбільшою удачею у вашому житті.

________

— Як бачите, тут досить скромно, — промовив я, увімкнувши світло й уводячи гостя до мансарди.

— І, найголовніше, досить брудно, — кивнув Сеймур.

Він підняв свій римський ніс і обережно втягнув запах плісняви і вогкості:

— Але найхарактернішою вадою вашого горища є, безперечно, задуха. Тут просто бракує повітря.

Я підійшов до віконця й широко відчинив його.

— Так уже краще, — кивнув гість, цього разу націливши носа до вікна. — І все-таки я дозволю собі зняти піджак.

— Почувайтеся як удома!

Сеймур вийняв з кишені сигарети й запальничку і поклав на стіл. Потім зняв піджак і повісив його на спинку подертого віденського стільця.

У мансарді справді досить задушно, і тепле вологе повітря, що вливалося у вікно, не міняло ситуації. Низькі мокрі хмари нависли над містом, примарно освітлені його червонястими мутними відсвітами.

Я й собі зняв піджак і заходився господарювати, тобто розпакував пляшки, приніс з кухні чарки й воду і після того сів напроти гостя.

Сеймур налив віскі, додав води, обережно відпив і з виразом легкої бридливості оглянув кімнату. Важко сказати, був цей вираз наслідком теплого віскі чи жалюгідної обстановки, але він надовго прилип до обличчя американця.

Власне, обстановка не гірша і не краща, ніж у всіх подібних занехаяних мансардах: подерті вигорілі шпалери, потріскана стеля, оздоблена жовтими плямами вологи, декілька майже зовсім непридатних для ужитку меблів плюс згадуваний дух плісняви.

— Знаєте, Майкле, в мене також були роки злиднів, і я прекрасно розумію, що деякі люди змушені жити у таких барлогах. А от чого я не можу зрозуміти — чому в них живуть люди, не змушені до цього.

— Я не звертаю особливої уваги на те, що мене оточує. Взагалі моє ставлення до дійсності рідко буває чисто естетичним.

— Йдеться не про естетику, а про охайність, — заперечив американець і знову бридливо зморщив носа.

Після того він знову ковтнув віскі з явно дезинфекційною метою. Втім, це був навіть не ковток, а зовсім скупердяйське сьорбання, і я не втримався від репліки:

— Надто боязко починається ваша пиятика.

— Стримано! — поправив мене Сеймур. — Я ніколи не боюсь, але завжди дію стримано, Майкле. Справа тактики і, коли хочете, вдачі. — Він перестав нишпорити очима по мансарді й подивився на мене: — То яка ж була відповідь?

— Що за відповідь?

— Ота, яку ви одержали сьогодні по обіді. Бо вам нема чого переконувати мене, що ви грали у піжмурки з моїми людьми тільки для того, аби випробувати мотор своєї машини.

Він замовк, явно чекаючи мого слова, але я, принаймні зараз, і не думав висловлюватися.

— Ще в неділю увечері ви повідомили Софію про мою пропозицію, Майкле. Це нам зрозуміло і добре відомо. А сьогодні одержали дальші інструкції. Це також нам зрозуміло і відомо. Тому й питаю вас: які інструкції ви дістали?

У начебто приязному тоні мого співрозмовника забриніли ледь вловимі металеві нотки.

— Ви досить довільно будуєте сюжет, Вільяме. Я не одержував ніяких інструкцій.

— У такому разі яка ваша власна відповідь на мою пропозицію? Відповідайте ясно і точно: «так» чи «ні».

— Ні.

— Значить, вам наказано утриматися, — кивнув американець. — Тим краще. Це повертає нас на вихідні позиції. Почнемо все з початку. Отже, ваша згода буде особистою, а не згодою інстанції, яка стоїть за вами.

— Правильно. Якщо буде згода.

Сеймур не відповів і глянув на годинник.

— Грейс наче затримується, — докинув я, теж глянувши на годинник.

— Грейс мусить затриматись, — проказав мій гість. — Перш ніж перейти до гулянки й жінок, ми повинні закінчити деякі справи. Взагалі нам слід поговорити віч-на-віч.

— Думаю, що ці дні ми з вами говоримо майже до отупіння.

— Справді. І все-таки ми ще не порозумілися. До того ж сьогодні увечері справи дещо змінилися. Так що треба поговорити.

— Ну, коли треба… Аби тільки Грейс не затрималася довше, ніж необхідно.

Моя репліка, здавалось, повернула Сеймура до якоїсь забутої думки, бо він несподівано сказав:

— Ви одбили в мене Грейс, Майкле…

— Скорше вона намагалася одбити мене. Я не здивуюсь, коли це діялося за вашим наказом. Безневинна інсценівка, як і бійка, у якій ви врятували мені життя.

— Ви надто далеко заходите у своїх здогадах, — сухо зауважив американець.

— Бачте, Вільяме, ви справний технік, але не намагайтеся мене переконати, що ваша техніка чимось відмінна від звичайної техніки, і не розігруйте дружбу або ревнощі. Усі ваші контакти зі мною вже з початку до кінця були інсценівкою — і Дороті, і оті двоє, глухий і плішивий, і випадкові зустрічі, і вечірка у Тейлорів, і прогулянки, й обіди, і бійка, і кохання Грейс, і ваші дружні почуття.

— Інсценівка має місце, — спокійно підтвердив Сеймур. — Ви самі знаєте, що подібні операції не провадяться без інсценівок. Однак траплялося й таке, що спричинялося не нашими планами, а обставинами і вами самим. Такою була й бійка, про яку ви згадували. І я рискую опинитися в дуже принизливому становищі, почавши вас переконувати, що втрутився у бійку не за акторським завданням, а з людського імпульсу. Таким був, коли хочете, і випадок з Дороті, на яку справді покладалася певна роль. Але вона самовільно порушила інструкції, або, точніше, дозволила собі привласнити головну роль і тільки через те, як самі здогадуєтесь, була усунута від гри. Таким був, нарешті, й випадок з Грейс. Я не заперечував проти вашої дружби з моєю секретаркою, і досі ви цілком мали рацію у своїх припущеннях, тільки цього разу і вона, і ви порушили інструкцію. Ви одбили в мене Грейс, і це удар, якого я не подарував би нікому іншому, крім вас. Я не примушую вас вірити мені, але я поважаю вас як супротивника майже так само, як поважатиму вас і як можливого союзника, і тільки через те терплю деякі речі, а це зовсім незвично для мене.

— Ви дозволили мені дружити з Грейс, однак гніваєтесь, що я одбив її… Тут, мабуть, є певний нюанс, — докинув я, задоволений, що можу ще трохи відкласти головну тему розмови.

— Нюанс цілком очевидний: ви легко переходите від знайомства до зв'язку і від зв'язку до повного гіпнозу. Ви одним махом зруйнували все, що я творив з таким трудом, бо, повірте, зовсім нелегко зробити з жінки щось таке, що виглядало б порядніше за просто жінку… — Він замовк, а потім провадив далі якось примирливо. — Втім, кінець кінцем причина не в вас, а в жінках. І якщо я підтримую цю розмову, то тільки через те, аби ще раз переконати у моєму ставленні до вас, зовсім не службовому. І якщо я хочу переконати вас у цьому, то не для того, аби одержати бодай краплю вдячності, а щоб примусити вас ставитись до моїх слів з тим довір'ям, якого вони заслуговують. Ви говорите про інсценоване врятування вашого життя, але воно справді не було інсценоване, і це просто дрібниця, порівнюючи з фатальною необхідністю рятувати вас зараз.

Американець замовк, вийняв з рота давно згаслий недопалок, кинув його у блюдце, яке правило нам за попільницю, і закурив нову сигарету. Потім відкинувся на своєму стільці і втупив у мене замислений погляд своїх примружених сірих очей:

— Я підозрював, що ви звернетесь по інструкцію до свого Центру, Майкле. І був майже певен, що смисл інструкції буде негативний. І після усіх наших розмов припускав, що останнім вашим словом, за інструкціями чи без них, буде «ні». І тільки через те я також звернувся до моїх інстанцій. І попросив просто лишити вас у спокої. Байдуже, повірите ви мені чи ні, але попросив дати вам спокій. Мовляв, поставимо хрест на справі «Коєв», та й по тому. На жаль, мою пропозицію відхилили. Навіть більше, мені наказано в разі необхідності застосувати жорстокіший варіант. Так що ми з вами стоїмо зараз перед жорстокішим варіантом, хоча й зовсім не з моєї вини.

— Це справді трохи дивно: така амбітна людина, як ви, пропонує мені угоду з повним дефіцитом, — промовив я, пустивши повз вуха останню репліку Сеймура.

— Не трохи, а дуже дивно. І все ж справи стоять саме так. — Він знову замислено подивився на мене і сказав з досадою: — Знаєте, Майкле, я в принципі проти практики ламати людей, і не з моральних міркувань, а тому, що це безглуздо. І мені набридли подібні накази і взагалі усі ці короткозорі втручання начальства, яке нажило собі геморой від сидіння в кабінетах і яке знає життя лише з довідок і досьє. Але що робити: упертість деяких моїх шефів майже рівноцінна вашій власній упертості. Отже, коли ви не вчините добровільно те, що я вам пропоную, вам доведеться вчинити це з примусу.

— Але за яким правом ви або ваші шефи дозволяєте собі розпоряджатися мною?

— За єдиним правом: правом сильного.

— Боюся, що коли ми зайдемо у суперечку про те, хто з нас сильніший, це втягне нас у абсолютно безплідну дискусію.

— Йдеться про найсильнішого у цей момент і за нинішньої ситуації, — спокійно пояснив Сеймур.

— Не бачу ніякої різниці між нинішньою ситуацією і будь-якою іншою. Не забувайте, що за всіх можливих обставин мій інститут дбає про своїх людей принаймні так само, як ваш піклується про вас.

— Не маю сумніву. Тільки для інституту, який ви маєте на увазі, ви вже не своя людина, — так само спокійно відказав Сеймур.

— Ви починаєте марити…

— Не сподівайтеся на це.

Він замовк, певно, для того, щоб посилити моє напруження, зім'яв недопалок у блюдечку і налив собі води. Потім випив її дрібними ковтками і закурив нову сигарету — усе це, аби я почав нервувати.

— Така брудна історія… Справді, брудна історія — оця ваша історія, Майкле, хоча й не з вашої вини. Ви, здається, опинилися тут у зв'язку з якимось Тодоровим?

Я витримав його допитливий погляд, та не зволив відповісти.

— Власне, ця брудна історія почалася не з Тодорова, а з тієї брудної людини — Соколова. Як ви знаєте, Соколов одержав від Тодорова певну суму за виконання функцій інформатора. І наші люди вирішили, що Тодоров — якийсь шеф, ну і притиснули його відповідно. А потім стало ясно, що він ніякий не шеф і що знає розвідку настільки, наскільки я — торгівлю. Але коли якась історія починається брудно, вона вже до кінця йде брудно. Наші розрахували, що по Тодорова буде надіслано спеціальну людину і що вербуванням цієї людини буде досягнуто мети, якої не вдалося досягнути вербуванням Тодорова.

— Усе це мені відомо, — кивнув я.

— Припускаю. Відомо вам, певно, і те, що саме ваш співвітчизник ідентифікував вас вже при виході з поїзда. Не знаю, однак, чи відомо вам, що невдовзі він провалив вас іще раз.

— Це новина для мене.

— Лише одна з багатьох, які вам доведеться почути. Ви налякали свого знайомого під час розмови в парку, і він звернувся по допомогу до нас. Якщо дозволите професійну оцінку, ви припустилися тактичної помилки, Майкле. Я не кажу, що інакше ви уникли б нинішньої ситуації, але все-таки то була помилка. Малодухого легко залякати, але не так легко передбачити ефект від залякування. Втім, не будемо заходити в загальні розмови.

Сеймур потягнувся до пляшки й люб'язно запитав:

— Ще трохи віскі?

— Волів би води.

Він намірився налити віскі собі, потім відмовився:

— Я — також. Видно, й цього вечора нічого не вийде з пиятики.

Американець налив собі води, та так обережно, наче якийсь особливо цінний напій. Потім випив і проказав недбало:

— Власне, коли ви бачили востаннє Тодорова?

Слід було б змовчати, але спокійна впевненість цього чоловіка почала мені дошкуляти:

— Вибачте, Вільяме, хоч я й ціную ваші ораторські ефекти, але волів би зараз обійтися без них. Коли ви хочете мені щось сказати, скажіть і не задавайте запитань, відповідь на які ви добре знаєте.

— Чому ви дратуєтесь? — звів брови американець. — Це лише один із способів уточнення, як і будь-який інший. Моє скромне запитання мало на меті розкрити кардинальну суперечність між вашим переконанням і нашою версією. Ви переконані, що бачили Тодорова лише єдиний — перший і останній — раз. А за нашою версією, ви бачилися двічі, і під час другого побачення ви ліквідували Тодорова. Я утримуюсь від уточнення, хто в цьому випадкові має рацію: ви чи ми. Важливо, що наявні факти цілком доводять нашу тезу. Тодорова вбито, й особа вбивці повністю збігається з вашою особою.

— Це, здається, вже друга новина, — промовив я, намагаючись удавати повну байдужість.

— Але не остання.

— А чи не сказали б ви, де і як саме я вбив Тодорова, бо я не зовсім у курсі справи…

— Чому ж ні: його вбито у його ж квартирі, з того ж маузера, яким напередодні ви його залякували. Потім ви поклали пістолет і відмички у портфель, а портфель замкнули у скриньці на вокзалі. Тільки от за вами стежили не помічені вами свідки. І до того ж на пістолеті ясно видно сліди крові Тодорова разом з відбитками ваших пальців.

— Варіант справді жорстокий, — визнав я неохоче. — Не думав, що за мною хтось стежив…

— Бо ви недооцінили масштаби нашого переслідування. Десь тут, за будинком, — Сеймур недбало показав на відчинене вікно, — стоять якісь бараки, і там про всяк випадок були наші люди. — Американець подивився на мене з добре награним співчуттям і додав: — Це була ще одна ваша легковажність, Майкле. І все ж, коли це може вас заспокоїти, скажу вам, що і без неї ваше становище не змінилося б. У ситуації, що склалася, ми завжди знайшли б непохитні докази вчиненого вами вбивства.

— Даремно умовляєте. Я вірю вам.

— Коли не рахувати цих двох помилок, ви загалом оперували досить вправно. І це надихає мене надією на нашу дальшу співпрацю.

— Спільної роботи не буде, — заперечив я лагідно. — Попри жорстокість вашого варіанта, спільної роботи не буде.

— Не поспішайте! — підняв руку Сеймур. — І не говоріть про те, про що ви не маєте ніякого уявлення.

— Значить, це ще не все?

— Звичайно. Ми тільки розпочинаємо нашу казку. По-справжньому страшну казку, Майкле. І тільки од вас залежить, лишиться вона казкою чи обернеться страшною реальністю.

Він замовк, чи то прагнучи примусити мене нервувати ще більше, чи просто для того, аби замінити недопалок новою сигаретою.

— Пістолет і свідки дають нам можливість у будь-який момент провалити вас тут, на місці. Ви, звісно, розраховуєте, що ваш інститут подбає про свою людину. Однак для вашого інституту ви вже не своя людина. З приводу цієї брудної історії ми підтримуємо постійний зв'язок з нашим посольством у Софії. Остання наша шифровка до посольства повідомляла: «Боєв ліквідував Тодорова. Під загрозою санкцій Боєв готовий на поступки». Слід додати, що шифр цього повідомлення добре відомий вашому інститутові Отже, в очах інституту ви вже зрадник, Майкле. Ви вже поза грою, і вам більше нема на кого розраховувати, окрім як на себе, ні тут, ані деінде.

— Чи не думаєте ви, що трохи переоцінюєте довірливість людей з інституту, про який ідеться?

— Зовсім ні. Ми покладаємось не на їхню довірливість, а на їхню недовірливість. Беручи до уваги давні взаємини, які існували між вами й Тодоровим, і деякі особливості вашої власної вдачі, вчинений вами самосуд навряд чи дуже здивував би ваших шефів. Що ж до іншого… Незалежно від вашої бездоганної репутації, що дивного, коли людина, потрапивши у скруту, схиляється до єдино можливого виходу?

Американець витримав чергову паузу, аби лишити мені час для роздумів, а потім провадив далі:

— Недавно, коли пригадуєте, я вам казав, що чекав вашого звернення по інструкції до Софії і передбачав негативний смисл цих інструкцій. То невже ви не здогадуєтесь, чому їхній смисл негативний? Невже не запитуєте себе самого, чому Центр відмовляється від вельми вигідної можливості укоріняти свою людину у нашому інституті? Бо ця «своя» людина вже не вважається своєю, — така єдино логічна відповідь, Майкле.

Звісно, мені краще за Сеймура відомо, одержував я інструкції чи ні, але ці деталі зовсім не применшували неприємного звучання щойно почутих новин.

— Ви забуваєте, — сказав я, — що почнеться процес, що цей процес так чи інак не закінчиться в один день, отже, я матиму досить часу для встановлення контактів з нашими органами, бо в цих контактах, за законом, мені не можуть відмовити, а коли вони будуть встановлені, усе з'ясується.

— Я нічого не забуваю, Майкле. Це ви забуваєте деякі речі. Невже ви уявили, що ми негайно й автоматично передамо вас місцевим властям? Тоді навіщо нам уся ця операція? Вас передадуть поліції тільки тоді, коли ви спробуєте вислизнути від нас або коли вас використають до кінця й постане необхідність якось позбутися вас. У ту мить, коли встановиться контакт між вами й вашими органами, ви вже не матимете жодної потреби у подібних контактах. Ви будете пропащою людиною, Майкле…

— З вашої паузи видно, що ви готові почастувати мене ще якоюсь несподіванкою.

— Авжеж. Заключною. Ви довели, що ви сильна і непідкупна людина. Визнаю, що ці якості викликають в мене повагу. Але після того, як ви достатньо похвалилися ними, приспів час заховати їх назад до кишені. При нинішньому розвитку техніки сильна воля і твердий характер така ж ненадійна зброя, як бронзовий спис або кам'яна сокира. Жалюгідні інструменти, як і всі інші людські «достоїнства». Практика це довела, і ви, певно, дещо знаєте з цього питання. Упертість є біофізичним станом, який важко підтримати, та легко зруйнувати при допомозі сучасних препаратів. Одна доза певного наркотику — і ви вже не господар власної психіки. Серія доз — і ви, мов робот, відповідаєте на всі запитання, які цікавлять нас. По тому досить маленького зусилля, щоб довести вас до повного кретинізму. А тоді вже надійде черга і остаточної ліквідації, про що поклопочуться місцеві власті.

— Зрозумів, — кивнув я. — Одначе навіщо ви в такому разі втрачаєте час на цю розмову замість просто приступити до виконання вашого варіанта?

— Ви кажете, що розумієте, а насправді нічого не тямите. Я хочу, щоб ви перейшли до нас добровільно, не примусово.

— Ясно. Ви жонглюєте загрозами з єдиною метою — примусити мене перейти до вас добровільно.

Сеймур промовчав і одвів очі.

— І чим же ви пояснюєте оцю вашу прихильність до добровільних дій? Великодушністю чи бажанням зберегти дорогі медикаменти?

Сеймур дивився вбік. Незважаючи на відчинене вікно, по мансарді плавав тютюновий дим, бо знадвору не проникав навіть найменший порух. Нічне повітря завмерло над дахами, вологе й важке, ніби придавлене мокрими темними хмарами.

— Ваші запитання були б доречні з погляду абстрактної моралі, — нарешті заговорив американець. — Але в нашому ремеслі вони зовсім недоречні, а адресовані особисто до мене — несправедливі. Я вже говорив, що запропонував дати вам спокій. Я знаю не згірш від вас, що не кожна людина стає зрадником, як не кожна людина стає героєм. Однак, що знаю я і що знаєте ви, не має ніякого значення у даному випадкові, бо справи вирішуються не вами і не мною. І оскільки вони вже вирішені, пропоную вам єдиний засіб порятунку, який я маю. Забудьте, якщо хочете і якщо можете, усю нашу сьогоднішню розмову і згадайте тільки дещо з попередньої: усі мої пропозиції, моральні й матеріальні, залишаються у повній силі. Скажіть, нарешті, оте ваше «так», і негайно одержите обіцяне, й ніхто з моїх босів не знатиме, що все це ви одержали внаслідок приневолення, і ніхто нічого не вимагатиме від вас, крім поради й думки щодо того чи іншого матеріалу. А матеріали ви матимете, навіть найсекретніші, бо я ж знатиму, що ви перейшли до нас за власним розсудом, а не за інструкцією Центру.

Ось так після загроз — відсвіжуючий душ обіцянок. Зовсім звичайний варіант зовсім звичайної програми. І коли мене щось і дивує, то не чергування загроз і спокус, а інтонація щирого співчуття у звіреннях Сеймура. Цей чоловік або дуже амбітний працівник, або великий артист, або справді заклопотаний моєю долею. Не буде дивно, втім, коли усі ці три моменти потроху обумовлюють його вчинки.

— Значить, ви готові знову обіцяти мені гроші й усе інше?

— Не обіцяти, а вручити вам негайно, цього ж вечора.

«Ні в якому разі не відмовляйтеся!» — звідкись здалеку прозвучав наполегливий голос Грейс.

«Займайся своїми справами», — у думках відповів я невидимій співрозмовниці, а вголос промовив:

— А що мої друзі зневажатимуть мене, то пусте, га?

— Вони не зневажатимуть вас, — заперечив Сеймур. — Внесуть вас у списки героїв. У кінцевому рахунку ви не перейдете на сторону противника, а будете знищені.

— Дуже мило з вашого боку.

— Справді. Бо ми знищимо вас удавано: коротке повідомлення в газетах про знайдений труп з вашими документами й вашими прикметами. А тим часом ви, живий і здоровий, будете вже далеко звідси.

— Світ у наші дні надто маленький, щоб чоловік міг безслідно заховатися.

— Світ малий для політиків, які невтомно намагаються перекроїти його і які знають його лише по карті. Але для ділової людини, як ви, світ достатньо великий, аби ви зникли десь далеко по той бік океану й почали нове життя під новим іменем.

Американець подивився на годинник і замовк, сподіваючись, очевидно, почути від мене жадане «так».

— Здається, пішов дощ, — зауважив я.

По покрівлі справді застукотіли важкі краплі.

— Хай іде! — знизав плечима Сеймур. — У класичних п'єсах за ситуацій, подібних до вашої, не дощ іде, а гримить грім і здіймається буря.

У темному прямокутнику вікна виникли довгі цівки дощу, що виблискували у світлі лампи. Згодом вони ущільнилися в суцільний потік, але задуха в мансарді не зменшилась.

— Ну, то що скажете? — нагадав мені американець.

— Я вже сказав, Вільяме.

Він глянув на мене, легко здригнувшись, неначе не повіривши своїм вухам. Потім рвучко встав і вигукнув просто мені в обличчя:

— Значить, підписуєте собі смертний вирок?

— Ну, «смертний вирок»… Не будемо перебільшувати…

Сеймур немов зітхнув і застогнав водночас і крикнув:

— Перебільшувати?.. Господи, невже те, що я вважав у вас характером, виявиться найзвичайнісінькою тупістю? Та невже ви не розумієте, що від цього моменту ви наш бранець, що ви не можете втекти, що не маєте можливості залишити цю квартиру, бо вже чверть години (він показав мені свій годинник) вона заблокована моїми людьми, і досить тільки знака, щоб ви опинилися у їхніх лабетах?

Я дивився на нього, збентежений не стільки останньою новиною, скільки гнівним його обличчям, яке втратило й натяк на самовладання. Протягом усього нашого гнітючого зв'язку, за всіх перипетій спостереження й словесних сутичок, він ніколи не виявляв роздратування, не підвищував голосу, то я навіть схилявся до думки, що високі тони відсутні в його регістрі. А ось зараз цей незворушний чоловік підвищив голос і навіть колір обличчя його змінився. Він просто кричав, червоний і розлютований, кричав, скинувши машкару скептичного спокою, немов звичайний обиватель.

Я дивився на нього і не намагався припинити крик. Але він, здається, вловив моє здивування й збагнув, що розпустив нерви, тому замовк, знову сів і спробував опанувати себе. Потім ще раз показав мені годинник і промовив:

— Даю вам дві хвилини на остаточну відповідь, Майкле! Після двох днів умовлянь вважаю, двох хвилин цілком вистачить.

Я не заперечував, бо двома хвилинами більше чи менше — не мало ніякого значення. І ми мовчимо й дивимось кожен поперед себе, а тим часом дощ ллє з легким рівним шипінням.

— Я хотів би зауважити в паузі, що ви мене вразили своїм вибухом, Вільяме.

— Прошу вибачити…

— Навіщо вибачатися? Це мені сподобалось. Ви одним махом перекреслили усі свої пози, усі свої істини і показали в собі щось людське.

— Так, так, про це ми поговоримо пізніше, — відхилив мої розмірковування американець.

— Ви виказали навіть, що маєте мораль чи залишки моралі, і, власне, ваш вибух був вибухом саме отієї пригніченої моралі, яка збунтувалася через те, що мусить катувати людину, яку називала «другом».

— Ви надто далеко заходите у своїй поблажливості, — відказав Сеймур, відвівши очі. — Мені здається, я вибухнув тільки через те, що побачив провал свого завдання.

Так, він справді повністю опанував себе і, очевидно, зніяковів од свого швидкоплинного самовикриття.

— Минуло вже двічі по дві хвилини, Майкле! Чекаю вашого слова!

— Мені нічого сказати, крім того, що комбінацію складено нещадно. Значить, ви передали Грейс не запрошення, а наказ до дії?

— Я взагалі не розмовляв з Грейс. Телефонував своїй команді.

— Авжеж, комбінацію складено безпомилково.

— Так довелося.

— І все-таки ви припустилися однієї маленької помилки. Маленької неточності, подібної до тих, що і я їх припускався іноді.

— Якої неточності?

— Йдеться про неточну адресу. Помешкання, де ми перебуваємо, зовсім не та квартира, яку знають Грейс і ваші люди.

Цей чоловік має небезпечно швидкі рефлекси, але, на щастя, це мені відомо. Тож у момент, коли він кинув руку до задньої кишені, я вже вистрілив йому в обличчя. Вистрілив тричі, бо не люблю скупитися, особливо коли йдеться про добрих приятелів. Утім, мої кулі не смертоносні і навіть не кровопролитні. Вони заряджені тільки рідким газом, однак його паралізуючі властивості очевидні. Сеймур мимохіть підняв руку до рота, але тут же впустив її, неначе зморений глибоким сном, і похилився з стільця. Я вчасно підхопив його. Потім вийняв з-під дивана заздалегідь наготовлені шворки, намірившись надати американцеві більшої стійкості, прив'язавши його до спинки стільця. Але в процесі цієї операції я змінив свій задум. Незручно людині спати, прив'язаною до стільця. Стілець може легко перекинутися і зчинити зайвий шум. Я вхопив американця під пахви, перетягнув його на диван і прив'язав до нього якомога міцніше. Потім заткнув йому рота носовичком, зовсім чистим, бо Сеймур — бридлива людина. А по тому вхопив свій піджак і залишив цю задушливу мансарду.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

Сни, які я бачив цієї ночі, були досить холодні. Але я перебував у тому особливому стані, коли в процесі сну ясно усвідомлюєш, що бачиш сни. Тож, поки я падав у глибокі снігові замети або тонув у крижаних хвилях якоїсь чорної річки, я підтримував свій героїзм невиразною думкою, що бачу сон і, мабуть, просто забув зачинити вікно.

У якийсь час ця думка стала такою настирливою, що я прокинувся. У першу мить я не міг збагнути, де ж вікно і де я сам. Я отямився в Якійсь сіті з темних і світлих ниток, мокрій і холодній сіті, у складках якої я потерпав з холоду. Поступово неясні складки сконкретизувалися й сфокусувалися, і я збагнув, що лежу серед густих чагарів, через гілля яких проникають ламані й хаотичні промені сонця.

«Тепер можеш спокійно зачинити вікно», — проказав я сам до себе, підводячи своє скуте тіло й сідаючи серед заростей. Лізу в кишені штанів і, на свій приємний подив, знаходжу разом з коробкою сірників зім'яту напівпорожню пачку «Кента». Сигарета, яку я запалив, була волога й гірка, але все-таки виконала свою роль замінника сніданку.

Найперше мені спало на думку, поки я затягувався гіркуватим димом, що треба вибратися з цих заростей і відшукати якесь надійніше і, коли можливо, сонячніше місце, аби дочекатися моменту, коли можна поїхати на аеродром, де для мене заброньовано квиток до Будапешта. Другою моєю думкою було, що нема чого марнувати час на мрії. Аеропорт сьогодні закритий. Принаймні для мене.

Зовсім не виключено, що людина, навіть і добре зв'язана, вигадає спосіб привернути до себе увагу, особливо коли цією людиною є Сеймур. А ще імовірніше, що команда добрих фахівців, яка блокувала другу квартиру, швидко розгадала трюк і не забарилася розшукати справжнє місце драми. То досвідчені люди, які мають усі допоміжні засоби, включно до місцевої поліції, так що сподівання мої на довшу відстрочку марні. Ні, аеропорт напевно закритий сьогодні. Принаймні для мене.

Я підвівся й спробував у межах можливого довести до пуття свій костюм, досить-таки пожмаканий після ночівлі. Потім прибрав «Таймс», на якому лежав, щоб подивитися, чи, бува, чогось не загубив, і пішов. Зарості у Феледпарку, де я ночував, були далеко від алей і досить густі, але паркові чагарі не можуть бути надійним сховищем, особливо вдень. Після нічного дощу небо прояснилося, й оскільки наближалася дев'ята, з'явилися шанси, що парк невдовзі буде перенаселений няньками й матерями з дитячими колясками.

Я перетнув галявину й вийшов на доріжку. Перш ніж робити будь-що, треба з'ясувати становище, у якому опинився. А для цього мені найзручніший який-небудь квартал, досить віддалений від центру і достатньо пожвавлений, щоб я не привертав уваги.

Після блукання по ледве знайомих і зовсім незнайомих вуличках я опинився на великому базарі по той бік Ньореброгаде. Тут були всі необхідні умови для тривалішого перебування, включаючи й кілька не дуже чистих, заповнених людьми кафе. Я увійшов у найбільш багатолюдний заклад і випив гарячої кави, стоячи у натовпі перед стойкою. Мені заманулося розрахуватися крупним банкнотом, щоб запастися дрібними грішми. Але, потягнувшись до внутрішньої кишені, я завагався. Коли платиш за каву банкнотом у п'ятсот крон, це запам'ятовується, а сьогодні мені зовсім не хотілося, щоб мене будь-хто і будь-де запам'ятовував. Та перш ніж я змінив своє рішення, рука все ж опинилася в кишені, і я зробив відкриття: бумажника не було. Я вийняв кілька монет, кинув одну з них на стойку і вийшов.

Ідучи серед юрби край базарних яток, я ще раз ретельно переглянув усе своє майно. У кишеню, пришиту з внутрішнього боку жилетки, я завжди клав паспорт і дорожні квитки. Вони були на місці, але, боюся, віднині ці документи не дуже мені придадуться. У малій кишеньці піджака, куди я мав звичку класти дрібні гроші, знайшов складені учетверо один банкнот у п'ятдесят крон і один — у двадцять. Дріб'язок у кишенях штанів складав разом близько десяти крон. 1 це майже все, коли не рахувати носовичка, кишенькового ножа і ключів од двох квартир, вже неприступних для мене.

Бракувало тонкого світло-кофейного бумажника. В ньому лежало усього десять банкнотів, однак десять банкнотів по п'ятсот крон становлять солідну суму. Спочатку я подумав, що загубив його у чагарниках Феледпарку. Але це неможливо. Я уважно оглянув місце, а в бумажника такий колір, що його і не напружуючи зір побачиш, якщо упаде на землю. Лишається припустити, що Сеймур витяг бумажник з кишені, коли я ходив на кухню за чарками і водою. «Ще одна маленька помилка, Майкле!» — сказав би американець. Справді помилка. Я зовсім спокійно залишив піджак на стільці, бо, по-перше, у його кишенях не було нічого цікавого, і, по-друге, при всіх моїх сумнівах щодо Сеймура, ніколи не подумав би, що він кишеньковий злодюжка. А він украв у мене гроші. Не заради самих грошей, звісно, а сподіваючись, що в бумажнику є щось гідне уваги, наприклад, мій паспорт.

Таким чином, усе моє майно становило вісімдесят крон плюс непридатний до пред'явлення паспорт і кілька невикористаних квитків. Останній мій шанс, до того ж вельми проблематичний, полягав у тому, щоб по обіді сісти в літак і надвечір бути в Будапешті.

Будапешт. Красиве місто. Місто, де можна досить приємно провести час, особливо після виконання якоїсь складної місії. І найважливіше — місто без Сеймура.

Вештаючись разом з юрбою і неуважливо роздивляючись на візочки з препаратами для прання, кухонним начинням і дешевою порцеляною, я дав собі тимчасову розраду, думаючи про Будапешт. Кінець кінцем американець міг просто блефувати. Він хотів налякати мене до такого ступеня, щоб я відступив. А раз уже не відступив, яка користь реалізувати зловісні обіцянки? Вільям може бути ким завгодно, навіть кишеньковим злодієм, але він не дурень і прекрасно розуміє, що є речі, яких не можна здобути ні підстроєним звинуваченням у вбивстві, ні паралізуючими волю наркотиками.

________

Тричі обійшовши базар уздовж і впоперек, посидівши у кафе, аби дати перепочинок ногам, я подався до найближчого газетного кіоску, бо зараз це було «єдине приступне мені джерело інформації. Вже минула дванадцята година, й денні газети мали надійти у продаж.

На кіоску справді висіли останні видання «БТ» і «Екстрабладет», і не потрібно було надто придивлятися, аби побачити, що те, чого я найбільше боявся, уже доконаний факт. З перших сторінок обох видань дивилася моя власна фотографія поруч з фотографією Тодорова. Убивця і його жертва. Текст під знімками зовсім короткий, бо інформація продовжується на внутрішніх полосах, і я відійшов, бо зараз мені незручно купувати газети. Прощавай, Будапешт!

Я підійшов до крамнички з робочим одягом, яку примітив раніше. Вибрав сіро-синій комбінезон з цупкої бавовняної тканини, прикрашений незграбною, але красномовною цифрою 50. Я не мав. сумніву, що, завзято поторгувавшись із миршавим продавцем, міг би помітно зменшити ціну. Але торгуватися так само небезпечно, як і розплачуватися крупними банкнотами: це запам'ятовується. Тому я віддав свої п'ятдесят крон і забрав комбінезон, загорнутий у коричневий папір.

Попрощавшись із пожвавленим світом купівлі-продажу, я пірнув у лабіринт маленьких вуличок край Ньореброгаде. Було вже по другій, коли я нарешті опинився за містом. Звернув з шосе на вкриту чагарями й вибоїнами місцину. За чагарями жовтіла брудна вода якогось каналу. Навколо жодної живої душі.

Сівши біля води, я розгорнув пакунок і став обробляти щойно придбаний одяг, аби надати йому поношеного вигляду. Потім зняв піджак і штани й одягнув комбінезон. Знайшов підходящу за розмірами каменюку, загорнув її якомога щільніше у свій костюм й міцно перев'язав краваткою і шворкою від пакунка. Потім кинув цей дивний клунок у брудну воду.

Я міг би лягти у заростях і спробувати поспати, але трепет марнославства не давав мені спокою. Знати, що потрапив у газети, й утриматися від читання статті, присвяченої тобі, було понад силу. Я знову вийшов на стежку й подався у зворотну путь.

За п'ятнадцять хвилин я був у найближчому передмісті на кінцевій зупинці автобуса. Хлібна крамниця, бакалія, ятка з гарячими сосисками і, що найважливіше, газетний кіоск. Я узяв останній номер «Екстрабладет» і подав дрібну монету продавщиці, яка взяла її, навіть не глянувши на мене. А коли б і глянула, навряд чи впізнала б у неголеному чоловікові, вдягнутому в грубий комбінезон, убивцю-соціолога і сенсацію дня.

Гарячі сосиски і сандвічі в сусідній ятці нагадали мені, що людина не може існувати тільки духовною їжею. Сосиски апетитніші, але сандвічі з ковбасою більші й дешевші. Я купив три сандвічі, загорнуті у незмінний коричневий папір, і рушив уздовж шосе.

Цього разу я поминув зарості біля каналу, бо вирішив, що вони розташовані надто близько до пожвавленого шосе. Я йшов далі покопаною ямами місциною, звідки колись, мабуть, брали пісок. Через кілометр надибав старий барак, або, точніше, залишки барака. Будівля ледве трималася на прогнилих балках, однак мала незаперечні переваги з стратегічного погляду. Задньою стіною вона упиралася в берег каналу, а з передньої частини відкривалася уся околиця. Це дозволяло здалеку помітити людину, якій заманулося б інспектувати барак. Водночас, розсунувши дошки задньої стіни, за дві секунди можна опинитися в каналі і затаїтися серед заростей. Оскільки ж місцевість зараз безлюдна, а в мене самого немає спішних справ, я розлігся у низькому верболозі біля барака й розгорнув газету.

Певно, розумніше було б розпочати не з духовної поживи, а з бутербродів, бо прочитана інформація відразу одбила мені апетит. «Прочитана» — може, надто сильне слово, бо я не знаю датської мови. Однак кількох знайомих слів, які я зустрів у репортажі, вистачило, щоб збагнути його зміст. Це були слова «вбивство», «вокзал», «маузер», «порт», «вольво» плюс чотири власних і добре мені відомих назви — назви вулиць, де я наймав мансарди, прізвище Тодорова і, природно, прізвище самого вбивці.

Звечора, коли я надав свій диван вельмишановному Вільяму Сеймуру, я скористався своїм «вольво», прагнучи опинитися якнайдалі від місця драми. Певні міркування скерували мене в порт, де я полишив машину біля доків для вантажних пароплавів. Машину все одно довелося б покинути. А знайдена тут, вона могла б наштовхнути переслідувачів на думку, що я вислизнув з міста на якомусь човні.

Певно, ці моменти моєї історії викладалися у пасажі, де зустрічалися слова «порт» і «вольво». Що ж до решти інформації, вона, мабуть, у тій чи іншій формі переказувала розроблену американцями версію про вбивство Тодорова Коєвим.

Дві обставини заслуговують на окрему увагу. По-перше, Сеймур приступив до здійснення однієї з своїх погроз. А це дає достатні підстави повірити, що він не завагається виконати й інші. По-друге, швидкість, з якою сенсаційна фальшива новина потрапила у газети, свідчила, що його команда мобілізувала усі засоби й усю свою енергію, аби перешкодити мені залишити країну.

Проте після деяких розмірковувань я дійшов утішливого висновку: «Все, що робиться, — то на краще». Це принаймні частково повернуло мені апетит і допомогло упоратися з одним сандвічем. Повідомлення в пресі дозволить Центрові вже сьогодні довідатися про становище, у яке я потрапив, і вжити відповідних заходів. Отже, наступного вівторка чоловік з авіаційною сумкою перед парком «Тіволі» вкаже мені шлях до порятунку у вигляді фальшивого паспорту або якогось каналу для безпечного виїзду з Данії. Тож я мушу вціліти до наступного вівторка. І вціліти на свободі.

Головна умова для цього — якнайрідше з'являтися в місті. Копенгаген справді велике місто, близько півтора мільйона жителів, але він має численну поліцію, не кажучи вже про людей Сеймура. Судячи з опублікованої в газеті фотографії, зовсім мені не знайомої, мене не раз таємно фотографували протягом останніх днів, і служби, зайняті дослідженням моєї персони, певно, мають багатий візуальний матеріал про особливості моєї статури, ходи, фізіономії. До того ж ці служби прекрасно знають, що першим клопотом людини, яка опинилася в моєму становищі, є зміна зовнішності, — отже, грубий бавовняний комбінезон навряд чи може перешкодити ідентифікації.

Звичайно, те, що якийсь іноземець убив іншого іноземця, може бути знахідкою для журналістів при відсутності важливіших новин, але навряд чи викличе тривогу в датської поліції. І все-таки принаймні перші дні вокзали, аеропорти, пристані перебуватимуть під суворим наглядом і в окремих кварталах Копенгагена, включаючи й передмістя, місцеві власті проведуть звичайні розслідування. А згодом злочинець Коєв відійде у забуття, як і чимало інших. Але перш ніж це станеться, слід уникати зайвих пересувань.

Обмірковуючи усе це, лежачи у верболозі, я почав шкодувати, що не використав прогулянку до автобусної зупинки, аби придбати більше запасів і забезпечити собі триваліше перебування в бараці. Добре, що в мене є ще два сандвічі. Двох сандвічів вистачить, щоб просидіти тут до завтрашнього вечора. А там — побачимо.

________

Увесь наступний день минув у роздумах і дрімоті під заколисуючий стукіт доту і наркоз вологи. Тепле сонце — аномалія тутешнього краєвиду — нарешті поступилося місцем звичнішим, але не дуже приємним атмосферним явищам. Вітер, не стримуваний жодними природними чи штучними перепонами, жене по небі чорні, немов дим, хмари й мете потемнілу від вологи рівнину, а навскісний дощ періщить по розкислому грунту, розкуйовдженому верболозі й розбурханій жовтій воді каналу.

А дощ дістав широке поле діяльності і в моєму скромному сховищі. Вода тече з численних щілин у стелі, а вітер продуває крізь шпарини у стінах і взагалі оці дві стихії безцеремонно зустрічаються і ручкаються на моїй спині.

З допомогою іржавої бляхи і двох поламаних дощок мені вдалося забезпечити відносну сухість в одному кутку барака. Більших прикростей завдавав холод. Я не слухав радіо, і мені було невідомо, наскільки впала температура, але судячи з мого заціпенілого тіла, вона впала Нижче нуля. Я відганяв від себе думку про теплий пуловер, залишений у валізі, бо такого роду думки тільки посилювали моє потерпання. Тут мою увагу привернув номер «Екстрабладет». Я набрався сміливості, зняв комбінезон і методично загорнувся у численні аркуші газети. Потім знову вдягнув комбінезон і через кілька хвилин з радістю відчув, як по тілу почало розливатися приємне тепло. Цьому фокусу з газетою мене навчив Любо Ангелов багато років тому, однієї холодної осінньої ночі в Піріні, коли, чалапаючи в крижаному потоці, я мало не відморозив собі ноги.

Я з'їв передостанній сандвіч. Черства булка разом з теплом, одержаним від «Екстрабладет», так магічно подіяла на мій організм, що я, не зважаючи на дощ і вітер, поринув у спокійну дрімоту. Але я спокійно дрімав тільки до того моменту, коли опинився перед, кабінетом генерала.

Двері кабінету, не знати навіщо, прочинені. Мабуть, секретарка забула зачинити їх. Так чи інак, двері прочинені, і я чую, як мій шеф розмовляє з Бориславом:

— Треба було відрядити до Копенгагена тебе, а не Боєва. Боєв мав давні рахунки з Тодоровим, і він скористався нагодою владнати їх.

— У який спосіб? — запитав Борислав, бо, мабуть, не знав, про що йдеться.

— У найпростіший… — відказав генерал.

— Ну, ліквідував якогось мерзотника, — спробував виправдати мене Борислав.

— Мерзотника чи ні, однак оперативний працівник не має права на самовільні дії, — сухо зауважив генерал. — За самовільні дії доведеться відповідати. І Боєв також відповість.

— Але ми повинні його врятувати! — вигукнув мій друг, забувши про службовий тон.

— Зробимо все можливе, — заявив генерал. — А чи врятуємо його… Я не всевладний…

У цю мить обоє вийшли з кабінету.

— А, ось і ти!.. — пробурчав не дуже здивовано генерал, побачивши мене, потім промовив з явним докором — Боєв, Боєв…

— Я не вбивав Тодорова, — поспішив я заперечити.

— Не про Тодорова йдеться, а про інші речі. Маленький камінець може перекинути машину, Боєв!

«Якби вони не надибали портфель на вокзалі, все одно підкинули б речові докази у готель, у мансарду, куди завгодно», — хотів сказати я, та несподівано усвідомив, що втратив голос і не можу вимовити ані слова.

«Я говоритиму, хоч і без голосу, — сказав сам собі. — Генерал спостережливий, він зрозуміє мене по губах».

Однак генерал навіть не звернув уваги на болісні порухи моїх уст і знову докірливо запитав:

— А навіщо ти зняв піджак? Було тобі спечно, так? Так. Спека неприємна річ. Але ж є ще неприємніші речі.

«Я не припускав, що Сеймур кишеньковий злодій», — знову спробував я вимовити, але й цього разу жоден звук не вихопився з горлянки.

— Маленькі камінці, Боєв, маленькі камінці!.. — невдоволено проказав шеф. І згодом замислено додав — Подивимось, як можна врятувати тебе.

— Та я вже тут! — закричав я на повну силу, з жахом розуміючи, що з моєї горлянки виривається майже нечленоподільне харчання. — Питання тільки в тому, як легалізувати моє повернення!

— Так, але як же його легалізувати? — заперечив генерал, відгадавши нарешті мої слова. — Ти вже датський підданий!

Остання фраза примусила мене так здригнутися, що я прокинувся й розплющив очі, якийсь час безтямно дивлячись на темні гнилі дошки над головою. Дощ періщив з рівним шумом, а вітер то свистів у шпаринах, то затихав, немов переводячи подих.

Думка, що я не датський підданий, трохи просвіжила мені голову, але не змогла прогнати іншу думку, яка гнітила мене вже другий день. Не дивно, коли в Центрі повірять, що я ліквідував Тодорова. Мої взаємини з Тодоровим, напевно, відомі генералові, як відомі і два-три моїх самовільних вчинки у минулому, пов'язані З нещасливим збігом обставин. Тож не дивно, коли повірять, що я вирішив звести рахунки з Тодоровим. Це, звісно, не відіб'ється на рятувальній акції, але все-таки неприємно, коли тебе підозрюють у злочині, якого ти не чинив.

Власне, я познайомився з Тодоровим через Маргариту. А Маргарита…

Я примружив очі, нібито для того, щоб краще пригадати отой день, коли вперше побачив її. То був осінній, дощовий і брудний день, як і сьогодні, і я пішов у Столичне управління, щоб побачитися з своїм колишнім колегою.

Коли я увійшов до секретарки мого колеги, її не було в кімнаті. Я сів і, перш ніж узяти зі столика газету, поглянув на дівчину, яка стояла біля вікна, певно, викликана сюди у якійсь справі

Дівчина дивилася у вікно, і я не міг бачити її обличчя, тому знову потягнувся до газет, бо стара газета все одно цікавіша за жіночу спину, загорнуту в плащ. А в той момент я помітив, що плечі дівчини здригаються. Я підвівся й підійшов до вікна.

— Чому ви плачете? Що трапилося?

Замість відповісти на цей вияв уваги дівчина заплакала ще сильніше. Я замовк і закурив сигарету, чекаючи, поки минеться криза. Обличчя незнайомки припухло, як можна було помітити, коли вона опускала носовичок, яким утирала сльози. Ніс почервонів, а очей взагалі не видно з-під мокрих вій. Хочу сказати, що я звернув увагу на дівчину зовсім не через її красу. Але в її обличчі було щось болісне й по-дитячому безпорадне, і дівчина, попри свій високий зріст, бозна-чому нагадувала мені маленьку дівчинку, яку покарали чи вигнали зі школи.

Приступ почав вщухати, і я вже сподівався почути у паузах між схлипуваннями якусь жалісну історію, коли з кабінету шефа вийшла секретарка і, помітивши мене, промовила:

— А, товаришу Боєві Начальник саме запитував про вас. Прошу!

Я увійшов і після неминучих: «Куди це ти подівся, Боєві» та «Що нового?» — поцікавився:

— Що це за дівчина плаче там?

— «Дівчина»? — звів брови мій друг. — Вона така ж дівчина, як я Дід Мороз.

— Ну, раз у житті можеш стати і Дідом Морозом. Ти не дуже гримай на дівчину.

— Чи тобі нема чого робити, що втручаєшся у чужі справи? — вигукнув начальник з удаваною суворістю. Потім натис дзвінок і наказав секретарці: — Хай зайде громадянка. — А мені докинув — Зараз побачиш, що це за дівчина.

Дівчина увійшла, і у виразі її засмученого обличчя можна було прочитати дві третини страху і третину надії. Страх пояснювався присутністю начальника, а надія — моєю присутністю.

— Маргарита Денева… — промовив сухим службовим голосом мій приятель, і я вперше почув це ім'я.

— Так, — прошепотіла дівчина так само беззвучно, як я розмовляю у своїх кошмарах.

— Всупереч моєму попередженню у своїх свідченнях ви не викладали факти, а приховували їх.

Незнайомка мовчала, похнюпившись.

— Вона просто економить факти, — повідомив мене начальник.

— Дівчина соромиться, — дозволив я собі зауважити.

Й, обернувшися до «громадянки», промовив якомога лагідніше:

— Знаєте, Маргарите, товариш начальник знає стільки усякого, що ви не збентежите його своїми зізнаннями. Тим більше, що зізнання, яке ви зробите, вже наперед йому відоме. Це — по-перше. А по-друге, ми запрошуємо сюди людей не для того, щоб завдати їм неприємностей, а щоб витягнути з халепи, у яку вони самі потрапили. Щоб ми змогли допомогти вам, ви повинні допомогти нам. І найкраща допомога — усе розповісти.

— Сідайте і розповідайте. І, прошу, без крутійства, — наказав приятель, трохи незадоволений моїм надто доброзичливим тоном.

Дівчина сіла до столу, видушила з себе половину фрази, розплакалася, потім опанувала себе й по короткій паузі заговорила.

Історія, яку я почув, була ні дуже страшною, ані зовсім безневинною. Історія у загальних рисах досить банальна, щоб її докладно переповідати. Кілька дівчат познайомилися з іноземцями. Гулянки по ресторанах і квартирах, дрібні подарунки. Маргарита не належала до тих дівчат, але через знайомство з однією з них двічі опинялася в інтернаціональному товаристві й розважалася до пізньої ночі.

— Я тільки двічі була там, — підтвердила «громадянка».

— Бо ми перешкодили третьому збіговиську, — уточнив начальник.

— Нічого такого не було, тільки музика і танці…

— Знаємо, чим закінчуються оті танці, — похмуро зауважив шеф.

Підштовхувана діловими репліками, дівчина поступово розповіла усе, що мала розповісти, включно до флірту з іноземцем і подарованого ним флакончика «Ланком».

— Не дуже гарні справи, — промовив я, коли розповідь скінчилася. — Добре, що ви не вгрузли серйозніше.

І, вловивши невдоволений погляд начальника, я негайно спробував виправити свій педагогічний промах:

— Хоча як початок…

— Авжеж, початок завжди кращий за кінець, — перебив мене приятель. — Та якщо не схаменешся спочатку, кінець настає неминуче.

— Ми не дійдемо до цього! — заявив я оптимістично. — Чи не так, Маргарито?

— Так, — проказала вона ледве чутно, не підводячи очей. Начальник одіслав дівчину, і ми перейшли до інших тем.

За півгодини я вийшов з управління. Маргарита чекала мене, ховаючись від дощу під дашком.

— Хочу подякувати вам… — почала вона, підійшовши до мене.

— Ви не дякуйте, а починайте діяти, — сказав я сухіше, ніж було необхідно, крокуючи мокрим тротуаром. — Найперше, владнайте свої справи в університеті. По-друге, облиште думку про шлюб з іноземцем, а як запитаєте мене, то і про шлюб з болгарином. Деякі дівчата, прагнучи до шлюбу, так заплутуються у всяких зв'язках, що зовсім забувають, чого вони, власне, шукали. Шлюб, шукати його чи ні, однаково не помине вас.

— Я вже усе це обміркувала, — тихо промовила Маргарита. — Відтепер буду вчитися і не думатиму ні про що інше…

— Чудово, — відповів я. — Дивіться тільки, щоб ваші добрі наміри не охололи.

— Коли вони почнуть холонути, я згадаю про вас.

— Чому про мене? Згадайте про себе і про те, що на вас чекатиме в житті.

— Людині легше долати труднощі, коли… вона це робить для іншої людини… — якось ніяково відповіла дівчина. — В мене немає близьких людей… Ви, звичайно, також не близький мені… але ж у мене немає близьких, то я згадаю про вас… І про вашу доброту.

Взагалі вона мало не розплакалась знову. І, може, із вдячності, що не розплакалась, я зробив те, чого не мав наміру робити, а точніше — запросив її пообідати. Так розпочалася наша дружба.

Маргарита виявилася діловою людиною і на першій же сесії ліквідувала «хвости» й не виказувала ніякого смаку до гулянок і нічних пригод, цілком вдовольняючись скромними розвагами у банальних межах відвідування кіно чи прогулянки. Коли я взнав її краще, її інтерес до іноземної компанії здався мені зовсім випадковим, і пояснення йому слід було б шукати у прагненні до деякої різноманітності й можливого шлюбу. Бо вона хоч і була підтягнутою людиною, і студіювала французьку філологію, але належала до того типу жінок, які, студіюючи навіть атомну фізику, все-таки на перше місце ставлять шлюб.

Спочатку, зрозуміло, я і не думав одружуватися, але згодом сталося так, що я змінив свої наміри і, може, й справді б одружився, коли б тим часом не передумала Маргарита.

________

Увесь тиждень дощ ішов з перемінною силою і майже безупинно, а вітер шугав над розкислою від вологи рівниною. Це так само неприємно, як і корисно. У таку пору навряд чи кому спаде на думку поткнутися у це болото, де серед баюр притулився мій зогнилий барак.

Протягом чотирьох минулих днів я усього двічі насмілився піти до передмістя, щоб купити ковбаси і хліба. Не забував я, звісно, купувати й газети. Під час першої мандрівки я з'ясував, що повідомлення з приводу моєї персони зменшилися до десятирядкової інформації серед кримінальної хроніки на п'ятій сторінці. Вдруге я не знайшов ані словечка, пов'язаного з розшуками Коєва-убивці. Усе йшло своїм звичним робом. Моя слава убивці потьмарилася і от-от мала зовсім розвіятися. Якщо тільки це мовчання не є підступним задумом.

І ось нарешті знову настав вівторок.

Снідаючи останнім куснем хліба й останнім шматочком поганої ковбаси, я старанно обмірковував, як найбезпечніше дістатися в обумовлений час до «Тіволі». Вирішив відмовитися від поїздки автобусом. Адже автобус проходить по найбільших вулицях і надто часто зупиняється на них. Краще пройти кілька кілометрів пішки, обираючи бічні вулиці. Я вирушу десь о п'ятій годині, щоб не чекати в місті і не огинатися у центрі довше ніж потрібно.

Мій комбінезон, вже без додаткових зусиль, набув досить-таки жалюгідного вигляду. Обличчя обросло бородою. Недоїдання, сподіваюсь, також додало дещицю у зміну моєї зовнішності. Якщо мене не спіткає якийсь нещасливий випадок, я маю всі шанси уподібнитися до одного з численних італійських чи югославських пришельців, які заробляють собі на хліб у місті, де місцеві жителі цураються важкої роботи.

Незадовго до п'ятої я зняв комбінезон і вивільнився від зогріваючих компресів з газетного паперу. Потім знову вдягнувся, сподіваючись, що хода зігріє мене, й подався під дощем до шосе.

Через дві години я був на Вестерброгаде. Саме час, коли, на щастя чи нещастя, вулиці найбільш пожвавлені. Я йшов у натовпі, намагаючись триматися попід стінами й приховувати обличчя від сяйва вже запалених неонових реклам. Після цілого тижня самоти в бараці на болоті мені здавалося, що я несподівано потрапив у якийсь нереальний світ. У світ, де нічого не трапляється, у світ поза часом і простором, де розкішні авто так само мчать вулицями, де жінки так само роздають свої тіла, загорнуті в елегантні упаковки, а магазини приваблюють покупців різноколірними безшумними вибухами своїх реклам.

«Вівторок — поганий день, — думав я неуважливо, човгаючи попід стінами. — Хто це вигадав? Для тебе поганий, а для мене — добрий. Можливо, навіть найкращий».

Цифра сім також зажила поганої слави, але й тут я ладен посперечатися, бо о сьомій вже починає сутеніти і оцей початок сутінок є для мене єдиним прикриттям на залюдненій вулиці.

Отже, була рівно сьома, коли я підійшов до «Тіволі» й швидко оглянув місце, де мав стояти чоловік у кашкеті і з авіаційною сумкою в руці. Але чоловіка не було ні там, ні поряд.

«Певно, трохи запізнюється, — сказав я сам собі, йдучи до майдану Ратуші. — Непередбачені випадки трапляються навіть з людьми, що виконують функції поштової скриньки».

Я дійшов до кафе, де ми востаннє сиділи з американцем, і повернув назад. Знову підійшов до «Тіволі», але й цього разу чоловіка ніде не видно.

Десять хвилин на восьму. Марно товктися тут довше, бо поштова скринька або має бути о сьомій, або взагалі не з'явиться. І все-таки про всяк випадок я зробив ще два кола, перш ніж наважився піти з бульвару і податися бічними вулицями назад до гнилого барака й самоти, туди далеко, до похмурого заміського пустирища.

«Що ж поробиш, — сказав сам собі заспокійливо. — Бувало й гірше. Риск».

Але у ту мить почувся знайомий хрипкуватий голос: «Ви вже поза професією, Майкле, для своїх ви вже зрадник. Ви поза професією, і вам нема на кого розраховувати ні тут, ні деінде».

________

Хоча я досить недовірливий, я чекав цього вівторка з такою довірою, що навіть не подумав про те, як діяти далі, коли вівторок справді виявиться поганим днем.

Думка про оте «далі» виникла в мене заледве тоді, коли на якійсь маленькій вуличці я купував собі харч. Досі я не звертав особливої уваги на те, що в кишені залишилося усього чотири крони, бо навіщо мені крони, раз я дожив до вівторка. Купив два буханці по півтори крони, і мої грошові резерви зменшилися до кількох бронзових монет, на які нічого вже не купиш.

Я вийшов з крамнички, і першим моїм поривом було відламати скоринку від буханця, бо протягом цілого дня я не мав у роті й макового зерняти, коли не рахувати убогого сніданку. Однак я вже отямився від потрясіння, і розсудливість повернулась до мене. «На сьогодні їжі не буде! — сухо повідомив я отій легковажній і упертій істоті, яку кожен з нас носить у собі. — їжі мусить вистачити принаймні на два дні».

«Ну й що, коли вистачить на два дні? — озвалася в мені ота вередлива особа. — А як ти проживеш інші п'ять днів, до вівторка? І взагалі звідки ти взяв, що наступний вівторок буде кращий за сьогоднішній?»

Власне, саме у цьому сенс, а не у їжі. Людина може проіснувати без їжі кілька днів, але що чекає на неї після тих кількох днів?

Коли я дістався свого барлога, була вже дев'ята. Година, коли люди, повечерявши, сідають до телевізорів, щоб у домашньому затишку насолоджуватися кривавими драмами у ковбойському чи детективному варіантах. Темінь барака, глухий стукіт дощу й завивання вітру здалися мені зараз, у депресії розчарування, зовсім нестерпними. Але депресію слід послати під три чорти, бо моє становище не дозволяє віддаватися таким розкошам. Я зняв комбінезон і знову обгорнувся зім'ятими газетами, які лежали під дошкою. Потім вдягнувся й скоцюрбився у кутку. Вдалині, крізь діру в стіні барака, видно було фари автомобілів. Ось моє телебачення. Аби нагадувати мені, що поза самотністю цієї пустки світ ще існує.

Отже, ще цілий тиждень чекання… Ну й що з того? Коли сказати «цілий тиждень» — це здасться дуже довгим. А коли сказати «лише один тиждень» — уже не так багато. Людина завжди може витримати тиждень. А тим часом справи якось з'ясуються і, певно, влагодяться. Якщо із зв'язковим у кашкеті щось трапилося сьогодні, він прийде наступного разу. Якщо з тієї чи іншої причини його змінили, тоді прийде інший. Якщо наші вичікують, поки відшумить сенсація, вона вже забудеться. А коли вони піддалися на брехню… А як і піддалися, все одно перевірять… Вони не можуть не перевірити, а перевірка не може тривати безконечно…

Впіймалися на гачок? На який саме? Що я убив Тодорова? Чи став зрадником?

________

Середа й четвер минули так собі, бідні на хліб і щедрі на думки. На зовсім марні думки з приводу безповоротно давніх справ. Але я продовжував обмірковувати ті справи, бо не мав іншого способу згаяти час. І, обмірковуючи їх, я уявляв, що складаю звіт генералові, що я знову серед своїх, хоча й задля догани. Дістати догану від своїх набагато краще, ніж бути далеко від своїх, бути на самоті, запротореному в гнилий барак на край світу.

Тож я уявив, що перебуваю не в бараці, а в кабінеті генерала, і що там, крім генерала, небезпечний опонент — мій колишній шеф і добрий союзник — мій друг Борислав.

Власне, і колишній шеф є моїм другом, але він не схвалює деякі мої методи, розцінюючи їх звичайно як «схильність до авантюризму». Що ж до Борислава, він найчастіше виявляється моїм союзником, бо й сам на практиці не цурається тих методів.

І ось ми троє сидимо у темно-зелених кріслах під темно-зеленим фікусом, а генерал споглядає нас з-за столу, за своєю звичкою даючи можливість усім нам висловитися. Й оскільки дія відбувається у моїй голові і режисура повністю у моїх руках, я не тільки дозволив собі висловитися першим, а й використати можливість бути докладнішим, ніж треба. Після того, хочеш чи не хочеш, довелося надати слово колишньому шефові.

«Доповідь Боєва дуже докладна, але вельми скупа на аналізи й оцінки. Я не чув, щоб він поставив таке питання: «Де я помилився?» А раз попався, значить, десь помилився, і нема чого посилатися на об'єктивні причини, які б несприятливі вони не були…»

Вступ досить красномовний, щоб відгадати й подальшу промову, однак мій колишній шеф мав звичку добре зміцнювати свої позиції, перш ніж переходити в атаку. Тому він зауважив:

«Я, власне, не зрозумів, якої думки товариш Боєв про справжні спонуки осіб, які оперували проти нього, і взагалі відносно ступеня особистого зацікавлення у їхніх міркуваннях і діях. Отже, коли ласка, прошу повернутися до цього питання».

«Питання досить складне, — відповів, — я ще й досі не можу дати точної відповіді. Усі троє дурили мене й обсновували не тільки брехнями, але й правдою — своїми особистими долями і взаємними незлагодами, ілюзіями і невтоленими амбіціями. Чи Дороті хотіла мати мене за тимчасового партнера й обібрати з моєю допомогою Сеймура, чи Грейс прагнула справді помститися йому, показавши, що не він, а саме вона умовила мене, чи сам Сеймур хотів, щоб я став йому приятелем і супутником, — усе це важко встановити точно і, здається, не має особливого практичного значення. Важливо, що за всіх можливих ситуацій амбіція кожного з цієї трійки грунтувалася на одній і тій же спокутувальній жертві, і цією жертвою був я».

«Ясно, — кивнув мій колишній шеф. — З твоєї оцінки видно, що трійця справді спромоглася обснувати тебе брехнями настільки, що ти й зараз не можеш виплутатися з них. Ти кажеш — «не має практичного значення»? А чому? Та коли між тими людьми справді існували реальні суперечності, їх з самого початку треба було використати й поглибити, щоб полегшити твої дальші дії. Ти не зробив цього. І вчинив правильно, хоч і сам не знаєш чому. Ти бачив усе значно складнішим, ніж воно було насправді, але, на щастя, не збагнув, що то удавана складність. А, власне, як вимальовувалась ситуація у загальних рисах? Фронтальна атака Сеймура з метою підготувати і реалізувати вербовку Боєва. Оскільки ж американець припускав, що Боєв може ухилитися від спокуси, він підготував йому два ілюзорні напрями для втечі: Дорогі — у Швецію, і Грейс — у невідомому напрямку. Інакше кажучи, якщо Боєв надумав би утекти від Сеймура, він знову опинився б у нього. Оце й уся схема — елементарна і проста, якщо ми абстрагуємось від видимості особистих почуттів і пристрастей, покликаної обманути нашу людину».

«Навіть коли й так, Боєву пощастило уникнути як фронтальної атаки, так і обох фальшивих виходів», — не втримався Борислав.

«Правильно, — спокійно підтвердив мій колишній шеф — Боєву вдалося ухилитися від трьох підготовлених для нього пасток, одначе він поцілив у четверту: пастку «Тодоров».

«А як же було не потрапити, коли саме для цього ми його і відряджали: увійти в контакт з Тодоровим. Ось коронний номер у тактиці американця: наставити пастку там, де наша людина обов'язково втрапить».

«Бориславе, ти потім висловишся», — лагідно озвався генерал.

«Чому, нехай заперечує! — великодушно промовив колишній шеф. — Це дасть мені можливість зараз же відкинути його заперечення: виходить, завдання Боєва наперед було приречене на невдачу, іншими словами, ми посилали його на очевидний провал…»

Я намірився заперечити, і мій опонент замовк, явно надаючи мені слово, однак я в останню мить передумав, і він вів далі:

«Організація зустрічі з Тодоровим і більша частина самої зустрічі проведені успішно. Це найбільший успіх Боєва. Але саме цей успіх спричинився і до невдачі. І нема чого впадати у фаталізм і звертати на «коронний номер» американця, а треба чітко визначити, якими своїми помилками ми забезпечили успіх цьому «номеру». — Колишній мій шеф замислився на мить, а тоді підняв вказівний палець: — По-перше: залякування Тодорова можливими санкціями — груба помилка. По-друге (до вказівного приєднався середній палець): категорична вимога повернути гроші — тут ти перестарався, — також груба помилка. По-третє (до двох пальців приєднався й третій): нехтування організацією якнайшвидшого відступу — остання й найбільш небезпечна помилка».

«В якому розумінні?» — дозволив я собі запитати.

«У тому розумінні, що під час зустрічі з Тодоровим ти мусив мати вже заброньований квиток на літак і вилетіти наступного дня. Або — що однаково — міг відкласти зустріч з Тодоровим до наступного дня, передати плівки зв'язковому і того ж вечора виїхати поїздом. Одне слово, максимально скоротити отой інтервал, протягом якого Тодоров міг повідомити американців про твій візит».

Борислав знову зібрався заперечити, але, зустрівши спокійний погляд генерала, стримався і тільки затис зубами свій бурштиновий мундштук. У дужках кажучи, Борислав уже довгенько силкується не курити і допомагає собі оцим порожнім мундштуком, хоча уникає смоктати його при начальстві, бо генерал якось зауважив: «З оцим мундштуком ти нагадуєш мені немовля з соскою».

Колишній шеф, перелічивши основні мої помилки, перейшов до дрібніших, як-от нічний рейс на вокзал, коли мене вистежили люди Сеймура, використання камери схову, тобто дії, що їх мій опонент не міг не назвати «авантюрними». Все-таки, з властивою йому об'єктивністю, він поставив «п'ять з плюсом» за трюк з двома мансардами й закінчив у тому смислі, що Боєв виявив звичайні свої якості, але, на жаль, не зміг позбутися і деяких звичайних своїх хиб.

Після того слово взяв Борислав, який палав бажанням розбити впень аргументи мого колишнього шефа не тому, що був проти нього, а тому, що думав і діяв майже так, як мислив і діяв я сам. Власне, ми з Бориславом ніколи не працювали разом, однак це не перешкоджало деяким нашим поглядам збігатися настільки, що колишній мій шеф іноді зауважував:

«Гадаю, що коли висловиться тільки один з вас, це позбавить нас од значної трати часу…»

Борислав, як і я, не дуже сильний у передмовах, тому він одразу влучив у найвразливіший пункт:

«Кажете, що не слід було залякувати Тодорова. А де гарантія, що він оддав би плівки, коли б його не залякали? Таких гарантій нема, звісно. А це практично означає, що найважливіший елемент усієї операції залишився б під сумнівом. У чому ж тоді помилка? Провести операцію, хоч і з неприємними наслідками для самого Боєва, або провалити її через надмірне піклування Боєва про свою персону?»

Борислав, хоч і говорив у неозначеній особі, очевидно, звертався до мого колишнього шефа, але той був досить витриманий, щоб заходити у зайві дискусії.

«Що стосується поставленої Тодорову вимоги повернути гроші, вона справді здається мені недоречною, — вів далі Борислав. — Не бачу тільки, чи змінилося б становище, коли Боєв не поставив би цієї вимоги. Серйозно наляканий (а про мене, його слід було налякати), Тодоров усе одно звернувся б до своїх шефів, отже, питання про долари не має значення. Кажуть, що Боєв не забезпечив свій відступ. А в який спосіб він міг би його забезпечити? Виїхати наступного дня з плівками у кишені, щоб наразити на зайвий риск не тільки себе, але й плівки? Або відкласти зустріч з Тодоровим, поставивши під сумнів саму можливість цієї зустрічі? Адже за певних обставин зустрічі відбуваються не тоді, коли нам хочеться, а коли це можливо. І якщо вже говорити про авантюру, то ось вам найлегковажніша авантюра: пропустити винятково важливу зустріч під тим приводом, що ти не готовий до неї».

«З твоїх слів витікає, що Боєв не помилявся…» — зауважив колишній мій шеф, коли Борислав замовк.

«Чому ж? Певно, помилки були, але не фатальні, і не через них виникли ускладнення», — заперечив мій друг.

«Як ти можеш довести це?»

«А як ви можете довести протилежне? Припустимо, ви маєте рацію. Припустимо, Боєв зробив те, чого ви бажаєте. Боєв не лякав Тодорова, той цілком добровільно віддав йому плівки, і Сеймур навіть не довідався про зустріч між ними. Ну й що з того? Нічого, зрозуміло. Коли вже американець або його шефи вирішили будь-що прибрати до своїх рук Боєва, вони вчинили б це і не пришиваючи йому вбивства. Як говорив сам Сеймур, за сучасної техніки не важко довести людину до повного кретинізму. І сумні приклади цього вам добре відомі».

«Боєву слід було вислизнути раніше, ніж його прибрали до рук, — наполягав мій колишній шеф. — Він мав чотири квитки, чотири різні шляхи для відступу й попри все це не зміг одірватися од противника. Ось його головна помилка».

«Ти хочеш що-небудь додати?» — звернувся генерал до мене.

«Може, я й справді припустився деяких помилок, — відповів я. — Щоправда, як уже говорив Борислав, коли б я і не припустився їх, результат був би однаковий. І коли вже зайшла мова про наслідки, невже вони такі погані? Секретні документи дійшли до місця призначення. Що ж до мене, я ще живий. І навіть якби й загинув…»

Я замовк і подивився на генерала, бажаючи почути найважливішу для мене оцінку. Та генерал мовчав і також дивився на мене своїми світлими очима, майже непристойно блакитними для генерала. Нарешті він сказав оте, що я сподівався почути:

«Правильно, Боєв. Тільки що ж буде, коли за кожним завданням ми втрачатимемо людину? Ми відряджаємо людей не гинути, а перемагати».

________

Загалом кажучи, середа і четвер минули так собі, бідні на хліб і щедрі на роздуми. П'ятниця, однак, виявилася неймовірно довгою. Хліб з'їдено, а всі думки багато разів передумано, відкинуто навіть міркування про доцільність пошуків роботи вантажника на пристані. Приваблива перспектива: заробити за один день стільки, скільки при економному способі життя вистачить на десять днів. Та мені стільки не потрібно — до вівторка лишалося усього п'ять днів. І, крім того, нерозумно було б заради їжі попастися.

Потім у моїй голові майнула ідея продати єдине моє майно — годинник. Це, звісно, не золотий годинник, але йому властива найголовніша для годинника якість — точність. На жаль, нині спроба обміняти непотрібний хронометр на життєво необхідні крони може виявитися фатальною: це радянський годинник.

Останню і зовсім безневинну спокусу також відкинуто. Маю на увазі яблуневі сади, розташовані за кілометр вад мого барака. Бо на фермах завжди люди, і буде надзвичайно прикро попастися на дрібній крадіжці після того, як тебе оголосили небезпечним убивцею.

Тож усю п'ятницю я провів у летаргії й шукав утіхи в думці, що становище могло бути ще гіршим, а раз воно не гірше, то треба тільки радіти. Дощ нарешті перестав, вітер ущух, у хмарах прорізалися віконця синього неба, і навіть сонце, певно, вийшло б, коли б його не прогнали сутінки й ніч.

Суботній день був справді сонячний, і я вирішив, що слід трохи розім'ятися, аби перевірити, чи прогулянка не вгамує почуття голоду. Я вивільнився з газетної білизни і подався до околиці міста. Зробивши обхідний маневр у кілька кілометрів, увійшов у спокійну зелень Королівського парку.

Ні, прогулянка зовсім не вгамовує голод, а тільки посилює його. Я поминув ятку з булочками і солодощами, намагаючись не дивитися на них, але погляд мій уперто звертався до дитячих ласощів, а в голові товклися ідіотські думки: наприклад, вхопити найбільшу булочку й утекти.

Я завбачливо обійшов майданчики з гойдалками, що аж кишіли дітлахами, і сів на лаву у безлюдній боковій алеї, бо коліна мені гули од утоми. Відкинувшись на спинку, я підставив обличчя теплому сонцю. Перед заплющеними очима замерехтіли червоні кола, а у вухах звучали дитячі вигуки й сміх, що долинали від майданчика з гойдалками.

Власне, розрив з Маргаритою стався саме через дітей. Хоча дитина була тільки приводом. І це сталося якраз у парку, де я, як-от і сьогодні, облігся на лаві, з тією відміною, що то був парк Свободи, я був значно краще вдягнутий і поруч сиділа Маргарита.

— Я хочу мати дитину, — сказала вона немов сама до себе, дивлячись на дівчаток, що бігали по алеї.

— Це можна було б влаштувати, — великодушно відповів я, насолоджуючись сонячним теплом.

— Але дитина повинна мати батька…

— Природно, вона його матиме.

— Хочу сказати: справжнього батька.

— Авжеж, справжнього — не паперового.

— Емілю, я не хочу брати теоретичного шлюбу з гіпотетичним чоловіком.

— Що це найшло на тебе? — запитав я і подивився на неї.

— Нічого не найшло. А як і найде, ти знаєш, що саме. Я не можу усе життя чекати й нервувати.

— Я гадав, ми вже покінчили з цими розмовами… — відповів я лагідно, намагаючись приглушити досаду.

— Це ти завжди закінчуєш їх балачками замість по-справжньому щось вдіяти.

— Що ти маєш на увазі?

— Щоб ти знайшов собі іншу роботу.

— Цього не буде. А коли ти збираєшся чекати, поки це станеться, краще не витрачай час, а знайди іншого батька для своєї майбутньої дитини.

— Гаразд, так і буде! — проказала Маргарита визивно. Й оскільки репліка не дала сподіваного ефекту, вона пустила наступну стрілу: — Раз ти так любиш, мене…

— Ти прекрасно знаєш, як я люблю тебе. Але я люблю і свою професію.

— Атож. Неначе інших не існує! Наче ти не знаєш мов, наче в тебе нема зв'язків і ти не можеш знайти спокійніше місце у дипломатії або торгівлі?..

— Як Тодоров?

— А чому ні? Хіба в Тодорова робота нижча за твою?

— Я не говорив такого.

— Знаю, що ти хотів сказати. Коли ти хочеш, щоб я пішла до Тодорова, я це зроблю, не питаючи тебе. А як це станеться, знай, що винний будеш ти.

— На цьому світі кожен сам відповідає за свої вчинки, — зауважив я. — І не розумію, навіщо говорити про вину. Мій вибір, принаймні щодо професії, остаточний. Твій щодо шлюбу — ще попереду. Зроби його — і край.

— Оце я й хотіла знати, — сухо проказала Маргарита. — Ходімо, якщо ти не заперечуєш.

Ми встали, і я провів її додому, і це була остання наша зустріч, бо Маргарита справді поспішила зробити свій вибір і пішла до Тодорова.

По алеї, де я сидів, бігли двоє — дитина і цуценя. Дівча бігло попереду з надкушеною булочкою в руці, а слідом за ним — цуценя. Час від часу дитина зупинялася й підносила булочку до вологого носика тваринки, аби подражнити її, і знову бігла. Цуценя явно не відчувало ніякого потягу до булочки, але бігло за дівчинкою, бо розуміло гру..

Вони добігли до моєї лавки й зупинилися, не звертаючи на мене особливої уваги. Дівчинка вилізла на лавку і поклала булочку біля себе, готова негайно забрати її, якщо цуценя зазіхне на ласощі. Але цуценя тільки обнюхало булочку, одвернуло свій вологий писок і нашорошило вуха: з-за чагарників долинув жіночий голос: «Евеліно! Евеліно!»

Дівча щось пискнуло у відповідь і разом з цуценям побігло назад. Я озирнувся, мов злодій, узяв надкушену булочку і подався в протилежному напрямку.

________

У моєму становищі ціла булочка то справжня розкіш, але нею важко угамувати голод на цілий день. І все-таки завдяки булочці субота минула значно легше за неділю.

Усю неділю, аж до вечора, змучений голодом, я бродив околицями міста. Спочатку я уникав шосе й ходив стежками серед поля, а потім не витримав спокуси і пішов уздовж шосе, сподіваючись знайти у кюветі залишки їжі, викинуті з машин. Однак люди в цій країні або не їдять під час їзди, або мають звичку з'їдати усе без останку, бо єдине, що я надибав, — кілька порожніх пляшок.

Коли безконечний день нарешті згас і стало темно, я подався до заздалегідь наміченої ферми, обійшов її і через колючий дріт переліз у яблуневий сад. Фрукти крупні, важкі й холодні, і я навпомацки зривав їх з-поміж вологого листя низького дерева і складав за пазуху, здригаючись од холодних дотиків. Пазуха ставала дедалі важчою, але я жадібно продовжував збирати врожай, аж поки не почув гавкіт. Собака міг гавкати зовсім не на мене, та я не мав наміру перевіряти це і продерся крізь колючий дріт, притримуючи однією рукою комбінезон, щоб не розсипати дорогоцінні плоди.

Ледве опинившись у полі, я надкусив одне яблуко і з легким розчаруванням переконався, що воно кисле й тверде, мов дерево. Та яким би кислим воно не було, це все-таки їжа, і я всю дорогу жадібно гриз яблука й, дійшовши до барака, продовжував натоптувати собі шлунок, аж поки не відчув у ньому тягар, який буває від переїдання, але не пересичення. «Все ж заморив черв'ячка», — сказав я собі задоволено і в ту ж мить відчув, як стравоходом піднімається огидна хвиля, і ледве встиг вчасно вискочити з барака.

Половина ночі пройшла у боротьбі з відворотним відчуттям нудоти, а друга половина — у боротьбі з почуттям голоду. Вже почало світати, коли непевною ходою я почвалав до міста, бо зрозумів, що не зможу витримати без їжі ще два дні.

Якраз у потрібний час, тобто за кілька хвилин до початку робочого дня, я добрів до наміченої мети. Це було саме оте похмуре депо, про яке Грейс говорила, що в нього «мертвотна зовнішність», поряд з яким містився колишній мій готель — «Кодан». Я не хотів проходити повз готель й увійшов у двір депо з протилежного боку. Вартовий, сидячи у своїй будочці, читав ранкову газету.

— Я чув, що тут потрібні носії… — звернувся я до нього. Вартовий підвів очі від газети і обдивився мене, не поспішаючи з відповіддю, як і годиться вартовому.

— Документи є? — підозріливо запитав охоронець.

— Є.

— Тоді йдіть до канцелярії, щоб вас записали. Це ондечки!..

Я пошкандибав цементованою стежкою, на яку мені вказав перст вартового, й звернув за депо. Вхід до канцелярії отут за рогом, але я транзитом поминув його і у відчинені вже ворота вийшов на пристань. Документи… Наче я претендую на директорську посаду… Мої документи на дні каналу. І слава богу, бо від них я не можу чекати нічого іншого, крім неприємностей.

Я почвалав далі по причалу. Вже з'явилися вантажні машини й електрокари, а довгі сталеві кістяки кранів простягнули свої руки над тулубами пароплавів. На пристані починалася звичайна метушня, і я вирішив було, що остаточно втратив можливість включитися у цю метушню за скромну платню, коли помітив кільки душ, що стояли перед входом у якийсь склад. Я став у чергу і за п'ять хвилин підійшов до столу, за яким повновидий юнак у окулярах складав список поденників.

— Робота одноденна, — попередив повновидий, побіжно глянувши на мене, аби тільки оцінити мою статуру.

Він сказав це англійською мовою, бо з досвіду знав, що люди, які говорять датською мовою, навряд чи прийдуть сюди тягати ящики.

— Шкода, — відповів я, хоча думав інакше.

— Ваше ім'я?

— Бранкович.

— Югослав?

— Серб, — відповів я для більшої точності.

— Двадцять п'ять крон, — повідомив юнак, вписавши моє прізвище й кивнувши наступному.

На перший погляд робота здалася легкою. Підйомний кран виймав з корабельного трюму ящики й ставив їх на електрокар. Електрокар одвозив їх у склад. А такі, як я, мусили на спині переносити ящики від машини до певного місця.

Єдина незручність полягала в тому, що кожен ящик важив близько п'ятдесяти кілограмів. За нормальних умов мене не збентежила б ця незручність. Та за нормальних умов я навряд чи заробляв би вантаженням ящиків. А тепер, коли я охляв з голоду, вантаж тисне на мене подвійним тягарем і я тягну його на слабких ногах і разом з ним несу й страх, що можу несподівано впасти і мене негайно викинуть як суб'єкта, непридатного до чоловічої роботи.

Я переносив уже четвертий чи п'ятий ящик, коли помітив, що якийсь парубійко у морському кашкеті уважно стежить за моїми діями. Я відніс ящик до стосу, супроводжуваний парубком, і почув за спиною його голос:

— Отак, отак… Постав його сюди… Обережно… Усе!

А коли я випростався, він запитав:

— Ти хто? Італієць?

Я заперечливо похитав головою.

— Іспанець?

Я знову похитав головою і, щоб не тримати довше парубка у необізнаності, промовив:

— Серб.

— А, югослав! Чудово! — добродушно кивнув незнайомий.

Тоді раптом ткнув мене кулаком у груди й гарикнув:

— А тепер мотай звідси!

Зміна в його тоні була настільки несподівана, що я глянув на нього, наче не зрозумівши недвозначної команди.

— Мотай звідси. Чи не чуєш?.. Такі, як ти, збивають нам платню! Двадцять п'ять крон, га? На двадцять п'ять крон тільки такі злидні можуть жити. Ану, мотай, поки я не показав тобі кадриль!..

За інших обставин я поцікавився б, яку кадриль може показати мені цей хлопець. Та, як я вже згадував, за інших обставин я, певно, був би десь в іншому місці. Тепер же, коли щось і лякає мене найбільше, то це скандал і неодмінна при цьому поліція. Тому я повернувся і, навіть не думаючи про гідність свого відступу, пішов зі складу.

Решту дня я пролежав на каменях глухого причалу, чекаючи, поки достатньо смеркне, аби я міг вирушити у зворотну путь. Сонце гріло досить пристойно для осінньої пори, і камені були теплі, тож мені вдавалося принаймні час від часу угамовувати голод уривчастим сном. А коли сонце сіло, я визнав, що моя гордість підупала до того, аби навідатися на базар біля Фредеріксброгаде.

Погано тільки, що базар міститься близько до центру. А добре — що це багатий базар. Надвечір, коли розбирають ятки, на місцях, призначених для сміття, громадяться солідні купи, у яких, крім тари, можна знайти і певну кількість зіпсованих їстівних продуктів.

Я опинився на торговищі саме тоді, коли останні торговці прибирали свої товари у «пікапчики». У ящиках для сміття справді виявилося немало поживних речей, і першим моїм порухом після того, як я з'їв два напівгнилих персики, було озброїтися торбою, щоб набрати запасів.

Розділяючи свою увагу між збиранням запасів і угамовуванням голоду, я згадував слова однієї своєї знайомої, не позбавленої життєвого досвіду: «Коли життя дає тобі достиглий, але зіпсований з одного боку плід, не варто викидати увесь плід, якщо можна вирізати гниль і з'їсти решту». Абсолютно правильно, люба Дороті. Тепер ми з вами однакової думки з приводу цього питання.

Я добре набив торбу й шлунок і намірився зникнути у сусідній вулиці, але, дійшовши до рогу, відсахнувся. З чорного елегантного «Плімута», що зупинився на двадцять метрів далі, вийшли Грейс і Сеймур і попрямували до бару, над яким сяяв червоний неоновий напис: «Техас». Обличчя в американця, як і завжди, було трохи похмуре, а його секретарка знову набула свого попереднього суворого виду — темний костюм, зібране вузлом волосся й окуляри.

Один крок далі, й обоє, напевно, помітили б мене. На щастя, я утримався від цього кроку. Пара увійшла через автоматичні двері у бар, а я знову рушив, тільки у зворотному напрямку, притискуючи до грудей торбу. Взагалі усе гаразд, коли не рахувати шепоту Сеймура, що неприємно дратував мені слух:

«Харчуєтесь покидьками? І вам не соромно, Майкле! Ви віддаєте перевагу покидькам перед вечерею, яка чекає на вас у «Техасі»!»

«Мені не вперше, бувало й гірше, Вільяме, — відповів я у думках. — Така професія».

«Та ви вже поза професією, — шепотів американець. — Ви поза професією, викреслений, вигнаний, підданий анафемі».

«Я був би перекреслений, коли б прийшов до вас. — А цього однаково не трапиться. Так що йдіть до дідька, любий!» — побажав я йому по-дружньому, продовжуючи свою путь.

________

Щедра вечеря, хоч і наготовлена не в «Техасі», добре відбилася на моєму сні, і я прокинувся наступного дня досить пізно у себе вдома, в кутку зогнилого барака. Те, що в торбі знайшлося ще кілька зіпсованих персиків і кусень зім'ятого сиру, надало певної життєрадісності моєму самовідчуттю. Але найбільше вплинула на мій настрій думка, що сьогодні вівторок. Знову вівторок. Нарешті вівторок.

Після цілого бездіяльного дня і двогодинної обережної мандрівки по місту за три хвилини до сьомої я був уже на Вестерброгаде, як завжди забитій машинами і людьми. Незабаром я пройшов повз вхід у «Тіволі». Пройшов раз, пройшов удруге, утретє, та людини у кашкеті й з авіаційною сумкою в руках і близько не було.

«Ну забирайся звідси! — сказав я сам собі. — Чого чекаєш? Щоб тебе затримали?» Й завернув у першу бічну вулицю.

А у вухах знову почувся противний шепіт:

«Ви поза професією, Майкле. Невже ви не зрозуміли?»

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Голод не дуже мені дошкуляв. У цьому місті, якщо позбутися зайвого тягаря гордості й бридливості, завжди можна знайти спосіб угамувати голод. Я майже кожного вечора ходив до торжища на Фредеріксброгаде і хоча мені остогидло харчуватися тільки напівзогнилими фруктами й пачкою сиру, розчавленою під час транспортування, принаймні був спокійний, що не помру голодною смертю.

Не мучив мене і страх. Відкриття, що Сеймур усе ще перебуває у Копенгагені, звичайно, не дуже мене потішило, але я набув такого вигляду, що, навіть зіткнувшись зі мною ніс до носа, американець не впізнав би мене. Коли я випадково бачив своє зображення у якійсь вітрині, мені здавалося, що я зустрічав погляд чужої людини. Згаслий погляд на виснаженому обличчі бородатого суб'єкта, загорнутого у безбарвне дрантя.

Єдине, що мені справді дошкуляло, — це розмови із Сеймуром. Я дедалі частіше почав ловити себе на тому, що веду такі-от безглузді розмови, і не тільки з Сеймуром, але й з різними іншими людьми, живими і мертвими, далекими й близькими. Я розмовляв з Любо й Маргаритою, з генералом і Бориславом, з Грейс і Дороті і навіть з Тодоровим. «Припини, — казав тоді я сам собі. — Перестань, бо почнеш божеволіти». І я переставав, але ненадовго, тільки задля зміни співрозмовника, а потім знову усвідомлював, що базікаю з кимось.

Зрозуміло, найбільш неприємно було говорити з американцем. Я, природно, не мав ніякого бажання говорити з ним, і звичайно наш діалог починався з того, що я радив йому пропасти з моїх очей, а він не хотів і, не зважаючи на мою лайку, запитував:

«Чи любитимете ви матір або батьківщину, коли вони зречуться вас, Майкле?»

«До вашого відома, мати давно відмовилась від мене, Вільяме. В мене немає матері».

«Ви не маєте нічого і нікого», — кинув американець. «Помиляєтесь. У мене є батьківщина». «Вона зреклася вас. Як і ваша мати».

«Батьківщина не може зректися мене, якщо я не зречуся її».

«Трапляються й помилки», — усміхнувся Сеймур.

«Помилки тільки уявні. Тільки на поверхні. Я знаю, що маю батьківщину, і цього мені досить».

«Любов на відстані, — продовжував кепкувати американець. — Ви так і помрете — на відстані одне від одного».

«Я помру, але не вона! — уточнив я. — А поки вона існує, значить, і я не зовсім мертвий».

«Слова, слова, слова, — зневажливо пробурчав Сеймур. — Ви громадите слова, щоб приховати свою порожнечу. Порожнечу в собі.

Порожнечу навколо себе. Вас, Майкле, усі забули й покинули. Коли б ви були трохи чутливіший, ви давно б уже кинулися в канал».

Оця думка, кинутися в канал, справді іноді виникала в моїй голові, поки, сидячи у низькому верболозі, я спостерігав течію важкої брудної води. Дуже принадлива думка, бо все скінчиться одразу у найпростіший спосіб — і втома, і голод, а головне — роз'ятрюючий сумнів, що наші спіймалися на гачок. Тільки утопитися неможливо. Я вмію плавати. І вмію терпіти. І взагалі я нечутливий, як сказав би Сеймур. А якщо подібні думки все-таки виникають, то, певно, тому, що я починаю здавати. Частково, звісно. І тільки час од часу.

________

Якось увечері, повертаючись з базару з повною торбою, я зустрів Маргариту. Вона виникла зовсім несподівано у сутінках глухої вулиці, і я, марно намагаючись приховати свою жалюгідну торбу, удав, що просто вийшов прогулятися перед сном.

Та Маргарита, здавалося, не помітила торби і, очевидно, також зніяковіла од нежданої зустрічі, бо якось сором'язливо посміхнулася мені.

— Ну, як твоя дитина? Хлопець чи дівчина? — запитав я з невиразним відчуттям, що вже запитував її про це.

— В мене нема дитини, — ледь чутно проказала жінка, одвівши очі. — Ми розлучилися…

— Розлучилися?

— Власне, хочу сказати… розійшлися… Ми жили разом усього два місяці і розійшлися, перш ніж узяти шлюб… то й не було потреби розлучатися…

— Так, оцього я й не припускав, — промовив я.

— Я теж не припускала, але так трапилося.

— Хочеш сказати, що стало непереливки?

Вона мовчала, і з її мовчання було ясно, що саме вона хотіла сказати, а потім подивилася на мене, неначе сподіваючись почути щось не про Тодорова, а про нас обох, як-от: «Гаразд, ходімо додому», — або подібне до цього, але я нічого такого не сказав, бо це означало б повторення давніх історій з претензіями, невдоволенням і докорами. Отже, ми обоє мовчали, і вона дивилася на мене, а я дивився убік, а коли нарешті підвів очі, зрозумів, що стою сам на темній вулиці, притулившись до паркана.

«Так, тобі справді зле, — промовив я, — хоча нема жодних причин для цього, бо в тебе є їжа, і коли вже тобі зле, то тільки через пусті думки у твоїй голові».

Я брів у темряві і поступово згадав, що ця зустріч справді відбулась, щоправда дуже давно, одного ранку, коли я йшов у міністерство. Саме тоді вона мені сказала, що Тодоров її покинув. Вона сказала це і замовкла, немов чекаючи, щоб я висловився з цього приводу і взагалі почав би знову опікуватися нею, ніби це був мій обов'язок до кінця життя й ніби нічого не сталося. Вона не здогадалась навіть вибачитися або пообіцяти, що вже не дорікатиме мені, а просто стояла й чекала, щоб я удруге витягнув її з халепи, і я, мабуть, справді спробував би зробити це, коли б не відчув, що не тільки її не витягну, а й сам пропаду, бо речі, з приводу яких ми не могли порозумітися з цією жінкою, зовсім не стосувалися умеблювання чи холодильника. Вона стояла проти мене на вулиці і чекала, щоб я заговорив, а я стояв і чекав, щоб вона зрозуміла мене, а потім, як ми вже доволі помовчали на цю тему й почали відчувати ніяковість від мовчання, майже одночасно подали одне одному руки, і вона на мить затримала мою руку У своїй, і глянула мені в очі, і, може, сама відчула, що вороття нема, бо відпустила мою руку й пішла своєю дорогою.

Думаючи про ці давні справи, я йшов малими вуличками, що вели за місто. Людей на цих вуличках мало, і поодинокі перехожі зовсім не мали бажання звертати увагу на випадкового голодранця.

Маргарита. Я завжди звав її так, хоч це довге ім'я, бо оте ідіотське «Марго», вигадане її подругами, дратувало мене. Ми просто розминулися з нею того далекого ранку, і вона, певно, знову у думках в усьому звинувачувала мене і особливо мою холодність, навіть і на мить не припускаючи, яких зусиль коштувала мені ця холодність. Бо, як завжди буває, я зрозумів, що кохав Маргариту, лише тоді, коли втратив її. «Страждає не стільки твоє серце, скільки твоя гідність», — сказав я сам собі, оскільки все одно слід було вигадати щось заспокійливе. Тільки заспокійливе не діяло.

Це було перше моє кохання, і я збагнув, що це кохання, тільки тоді, коли втратив його. Досі я не давав собі звіту, чи кохання це, а коли б і запитав себе, напевно вирішив би, що ні, бо Маргарита ніколи не викликала в мене бодай одного з симптомів, про які стільки пишуть у книжках, — запаморочення, задихання, тремтіння у колінах, по-дуріння, взагалі усі прикмети того хворобливого стану, який заведено вважати найвищим щастям. Я, звичайно, був далекий від наміру звинувачувати у цьому Маргариту, а ще менше схилявся шукати вину в собі самому. Я просто вирішив, що неспроможний закохатися, подібно до тих людей, що не можуть засмагнути під сонцем. Становище, яке мене зовсім не засмучувало.

А згодом, після отієї прощальної зустрічі у парку, мені раптом стало ясно, що я носив у собі отой болісний стан, навіть не підозрюючи цього, що «кохав цю жінку більше, ніж припускав. У думках постали непрохані й небажані деталі нашого спільного життя, речі, які бозна-чому запам'яталися, хоч я і не думав, що вони можуть запам'ятатися, окремі слова, усмішки, звичні жести, навіть оті, які свого часу мене дратували, а зараз майже зворушували. її погана звичка іноді перечеплюватися, хоча я сто разів говорив їй, щоб дивилася під ноги, коли ходить, замість стежити, яке враження справляє на людей. її звичайна фраза: «Коли я попрошу тебе про щось, ти це зробиш?» — хоч я не раз говорив їй, що не можу сказати наперед, не знаючи; про що йдеться. її: «Про що ти думаєш?» і «Скільки ти мовчатимеш?». Власне, я, може, справді забагато мовчав з Маргаритою, хочу сказати — надто багато промовчував замість ділитися з нею. Маю на увазі не службові справи, якими вона взагалі не цікавилась, а всі оті дрібниці, які вважаєш не вартими обговорення саме через їхню дріб'язковість. Може, і не вартими, але коли говорить жінка, а ти мовчиш, то нічого дивуватися, якщо попри довге співжиття ти залишишся для неї чужий і співжиття раптом урветься.

Звичайно, моє мовчання — то лише один з-поміж багатьох моментів, які розрізняли нас. Вона була підтягнутою і загалом сумлінною дівчиною, тільки її виховувала тітка, дурна міщанка, у прагненні до зручного родинного гнізда як вінця людського існування. А я, особливо у ті роки, і не думав про гніздо, хоча теоретично визнавав його користь, бо життя здавалося мені не гніздом, а дорогою, і, може, саме тому я шукав у жінці скорше супутницю, а не квочку. Так чи інак, ми не могли порозумітися з деяких питань, і коли розійшлися, мене найбільше розлютило саме те, що хоч ми й не порозумілися з цією дівчиною, її до болю бракувало мені.

Згодом, через два роки, я, щойно повернувшись після досить напруженої зарубіжної мандрівки, знову зустрів її. Маргарита штовхала дитячий візок, а у візочку лежало повненьке немовля, і все, здавалося, було у неї гаразд.

— Ну, тепер явно все гаразд! — сказав я, коли ми привіталися й одійшли трохи вбік, щоб не блокувати вулицю дитячим лімузином.

— Ти так гадаєш? — відповіла Маргарита не дуже весело, бо, певно, не мала гумору вихвалятися.

— А що? Що знову скоїлось? — запитав я із майже щирим подивом.

— Нічого, усе гаразд, — повторила вона мої слова.

— Ти одружена?

— Цілком законно. З підписами, свідками й усім необхідним.

— І чоловік твій не п'яниця?

— Цілком порядна людина…

— І дитина, як бачу, гарна…

— Слава богу. Коли немає дітей…

Фраза, хоч і недовершена, була досить красномовна

— А як з філологією?

— Лишилося тільки два іспити. І з ними упораюсь.

І, мабуть, пригнічена моїми розпитуваннями, вона поквапилася запитати:

— А ти все там же?

— А де ж мені бути?

— І все ще парубкуєш?

— Так. І, певно, вже до кінця. Адже ти знаєш, що я проґавив свій поїзд.

— Дурниці, ти ще зовсім молодий, — відповіла Маргарита, але фраза про пропущений поїзд, очевидно, не була їй неприємна.

Ми обмінялися ще кількома банальними репліками, а потім, як і раніше, пішли кожен своєю дорогою.

Востаннє я бачив її минулого року. Був сірий осінній день, і вона йшла трохи попереду по протилежному тротуару, несучи дві великі сітки з червоним перцем. Вона сильно потовстіла й крокувала якось незграбно й розслаблено, і я спочатку було подумав, що помилився, бо Маргарита завжди ходила струнко й охайно, а ця жінка недбало зачесана й одягнута у стару сіру жилетку і, хоч був холодний осінній день, не мала панчіх. Потім, коли вона зупинилася перед кіоском щось купити, я побачив, що не помилився, і хотів озватися до неї, але пішов далі, бо подумав, що їй може стати незручно.

Все-таки в неї є принаймні одна дитина, а може, і двоє дітей, а що ж до решти, — людина завжди мріє про одне, а виходить інакше, і проти цього нічого не можна вдіяти.

________

Не знаю, чи тому, що я харчувався тільки фруктами, чи тому, що це були гнилі фрукти, чи тому, що вода, яку я пив з калюжі біля барака, була погана, але цієї ночі мене залихоманило і я прокинувся наче тільки для того, аби встановити це, а потім знову поринув у тяжкі хвилі хвороби.

Коли я прокинувся вдруге, надворі було світло, тільки я не знав, ранок це чи надвечір'я, бо мій годинник зупинився, а небо затягли густі хмари, чорні, мов дим.

Моя нижня білизна і газети поверх неї мокрі від поту, і я сказав собі, що слід було б загорнутися у що-небудь, бо просто божевілля лежати спітнілому в такій вогкості та ще на таких протягах. Потім згадав, що мені нічим вкритися.

У голові вияснилося, і я майже не відчував дрожу, а так, ледве тремтів, неначе моє тіло поволі занурювалося у воду і треба довго напружувати волю, щоб набратися сил перевернутися на інший бік.

Надворі мокро і похмуро, і, видно, це вечірні сутінки, а не світанкові, бо поки я лежав так, розтоплюючись од відчуття знемоги, мені здалося, що світло дедалі згасає. Зате в голові моїй зовсім ясно.

Настільки ясно, що я несподівано згадав про дві важливі справи, забуті до цієї миті. У кишені мого комбінезону лежить кілька дрібних монет, за які нічого не можна купити, а в думках у мене записано телефонний номер — номер, залишений мені Грейс.

Візитна картка лежить на дні каналу серед інших моїх паперів, але номер отут, і коли я не скористався ним досі, то тільки тому, що не згадав або, точніше, не хотів згадувати про нього і навмисне загнав його у найглухіший кут пам'яті як згубну спокусу.

Однак зараз у моїй голові зовсім ясно, і я сказав собі, що спокуса, навіть як виявиться згубною, лише безневинний дріб'язок для того, хто вже стоїть перед неминучою загибеллю. І нерозумно не скористатися шансом, навіть коли він становить п'ять до ста, коли це єдиний твій шанс. Залишаючи мені картку, Грейс підозрювала, а може, й точно знала, що на мене чекає. І забажала дати мені вихід, хоча, мабуть, з якихось своїх міркувань.

Найважче зразу підвестися, бо мені просто несила поворухнутися. Та коли після довгого напруження волі я нарешті підвівся, виявилося, що найважче втриматися на ногах. Треба було досить довго постояти, зіпершися на гнилі балки барака, поки з'явилося відчуття, що кровообіг повільно відновлюється і що у моїх слабких ногах збираються останні залишки сили.

Шлях до передмістя виявився довгий і болісний. На щастя, вже ніч, і я міг без особливого риску присісти час від часу на мокру траву, аби перепочити. Нарешті я дочвалав до телефонної кабіни на автобусній зупинці. Майдан порожній. Я увійшов у кабіну й набрав номер. Кілька гострих дзвінків з інтервалами у дві секунди, потім у трубці почувся глухий чоловічий голос:

— Хто говорить?

— Майкл.

Моє повідомлення, видно, було досить несподіване для незнайомого, бо він помовчав, а потім здивовано вигукнув, неначе тільки тепер згадавши, що існує якийсь Майкл.

— Ви самі? Тобто чи ви певні, що за вами нікого нема?

— Цілком певен.

— Тоді запам'ятайте: Зьондер-бульвар, 22.

Адреса досить мені знайома, щоб я негайно збагнув:

— Але послухайте, я аж на протилежному кінці міста, і зовсім виснажений, і…

— Де ви точно?

Я сказав назву майдану, бо табличка висіла на стіні якраз перед телефонною кабіною.

— Добре, чекайте отам, біля кабіни, звідки дзвоните.

І апарат клацнув.

Я виконав розпорядження, навіть не думаючи про те, криється за ним згубна пастка чи рятівний вихід. Для більшої безпеки я вийшов з освітленої кабіни й сів на плити попід стіною. Я повернувся до кабіни тільки тоді, коли через півгодини або через цілу вічність почув на сусідній вулиці гарчання потужного автомобільного мотора.

Чорна машина зупинилася точно переді мною, і я з полегкістю збагнув, що це не «Плімут» Сеймура. Водій мовчки одчинив дверцята і так само мовчки рушив, коли я сів поруч з ним. Я хотів уважніше роздивитися його обличчя, але боявся виявити надмірну цікавість і втупився поперед себе, поки машина з граничною швидкістю мчала безлюдними нічними вулицями. На одному повороті я все-таки встиг кинути побіжний погляд на обличчя водія: звичайне шоферське обличчя, відлюдне, невиразне і зовсім не знайоме.

Перетнувши усе місто, машина нарешті зупинилася на широкому бульварі.

— Ось, оці двері! — вказав мені шофер на під'їзд. — Третій поверх. Дзвонити двічі.

Я піднявся широкими й утомливими східцями до третього поверху. Подзвонив згідно з інструкцією. Мені відчинив сивий чоловік у темному плащі. Він увів мене у розкішно умебльований хол:

— Влаштовуйтесь, Майкле…

Потім вийшов, і я почув, як хряпнули вхідні двері. Значить, мене лишили самого. І з єдиною порадою: влаштовуватися. А я навіть не знаю, що мав на увазі цей тип, кажучи «влаштовуйтесь».

Я побачив широку канапу, оббиту світло-сірим шовком, але мені забракло сміливості сісти на неї у своєму брудному дранті. На блискучому від лаку і металу пересувному столику стояли пляшки, склянки, коробки з сигаретами й сигарами. Це мене напоумило, що колись, дуже давно, я був курцем і полюбляв смак певних напоїв. Підійшов до столу, закурив сигарету і при першій же затяжці мало не впав від несподіваного запаморочення. Але то було приємне запаморочення, і я повторив дослід, про всяк випадок зіпершися на столик.

— А, от нарешті й блудний син! — почув я у ту ж мить голос Грейс.

Я обернувся, щоб виказати їй свою пошану, але по раптовій зміні виразу її обличчя зрозумів, що трохи поспішив обернутися.

— Невже це ви, Майкле? Що з вами сталося, бідний друже? І чого ви чекаєте і не йдете у ванну?

— Чекаю, щоб ви сказали мені, де ванна, — відповів я, дещо збентежений справедливим враженням.

— Ось, ідіть сюди! Двері в кінці… А я спробую відшукати для вас якийсь одяг.

За ванну, як і слід було чекати, правив просто палац розкошів і гігієни, і я довго вилежувався у блідо-блакитному порцеляновому басейні, а потім ще довше голився й намащував себе парфумами, щоб позбутися смороду бруду й баків для сміття. Потім одягнув один з білосніжних халатів, що висіли в тамбурі, взув м'які капці й знову вийшов у хол.

— О, це вже інша картина, — вигукнула Грейс, яка сиділа в одному з шовкових крісел і курила із звичайним своїм байдужим виглядом. — Отам на дивані я поклала усе, що змогла знайти. Перевдягайтеся спокійно. Я не дивлюсь.

Дивитиметься вона чи ні, це мені однаково. Я віддавна звик стояти голий перед незнайомими людьми, ще відтоді, коли один американський полковник в Афінах з такою ж привітністю пропонував мені свій гардероб і ванну, визволивши мене з в'язниці. Зовсім безкорисливо, звичайно. І з єдиним дружнім проханням: щоб я став зрадником.

Я почав одягатися. Чи це щасливий збіг, чи завчасна передбачливість, але усе, від костюма до взуття, як на мене шите. Я завершив свій туалет, зав'язавши дорогу темно-синю краватку й надягнувши піджак, і підійшов до пересувного столика, щоб поновити витрачену енергію.

— Ну, тепер справді картина зовсім інша, — визнала Грейс, критично спостерігаючи, як я наливав віскі у високу кришталеву склянку. — Правда, ви трохи схудли, але це вам личить. Боюся навіть, що знову закохаюся у вас…

— Мені загрожували й страшнішими небезпеками, — відказав я, піднімаючи склянку.

Але рука моя застигла на півдорозі, бо в цей момент я помітив, що у дверях безшумно постав Сеймур.

— Невже ви п'єте самі, Майкле? Не забувайте, що це найточніша прикмета близького алкоголізму. Тому запропонуйте що-небудь мені.

Я подолав дрож у руках, і, наче нічого не сталося, налив віскі в іншу склянку, й мовчки подав її гостеві чи господареві, який підійшов до мене.

— За ваше здоров'я! — сказав Сеймур і підняв склянку.

Я промимрив щось у відповідь і вихилив свою до дна, бо в цю мить відчував гостру потребу у будь-чому відживлюючому.

— Сідайте! — приязно запросив американець.

Я сів у крісло поруч з Грейс. Вільям узяв сигарету, простягнув мені іншу, закурив сам і теж невимушено всівся на дивані, схрестивши довгі ноги.

— Отже, ви вже понад, два тижні тікаєте од нас… Тікаєте і ховаєтесь, немов ми загрожуємо вам загибеллю…

Констатація цілком справедлива, тому я не визнав за потрібне відповідати.

— А, зрештою, сталося так, що ви самі прийшли до нас і замість загибелі знайшли порятунок…

— Я прийшов до Грейс, — уточнив я.

— Авжеж, знаю. І не треба мені про це нагадувати, щоб зайвий раз не принижувати мене. Визнаю, Грейс зробила те, чого не зміг я. Вона справді вклала багато амбіції у цю операцію. Так багато, що її самовідданість не можна пояснити інакше, ніж прихильністю до вас або ненавистю до мене…

— Я виконала своє завдання, — сухо зауважила жінка.

— Так, так. Але з наміром показати, що можеш виконувати завдання краще за свого шефа.

Американець замовк, щоб вийняти з рота сигарету й допити віскі. Потім вів далі:

— Однак це окреме питання. А коли йдеться про врятування людини, всі окремі питання відходять на задній план. Ви врятовані, Майкле. Докуріть спокійно сигарету, а потім закусіть, і відпочивайте, і взагалі більше ні про що не думайте. Ви врятовані.

— У якому смислі? — насмілився я нарешті озватися.

— У тому смислі, що в нас немає жодного наміру віддавати вас місцевим властям і що всі мої попередні обіцянки залишаються в силі більше ніж будь-коли. Бо ви блискуче витримали іспит і беззаперечно довели, що я не помилився у своєму виборі.

— Про який іспит ви говорите?

— Про останні тижні. Звичайно, оцінюване з певного погляду, ваше переховування було явною дурницею, бо коли комбінацію добре складено, немає жодного шансу вирватися з неї. Але з чисто технічного погляду ваша поведінка свідчить про добру стійкість і кмітливість. Отже, я готовий працювати з вами більше ніж будь-коли. І всі мої обіцянки залишаються в силі.

— Ясно, — кивнув я. — Ви виявились наполегливішим за мене, Вільяме, і я змушений капітулювати.

— Ви не капітулюєте, а воскресаєте, — поправив мене американець. І, звернувшись до Грейс, попросив: — Будь ласка, налийте нам ще трохи віскі!

Грейс виконала прохання, і Сеймур знову привітно підняв склянку:

— За ваше здоров'я, Майкле!

Він випив, загасив сигарету й підвівся:

— Тільки перш ніж піти, я хочу попередити вас, що цього разу у вас немає жодного шансу повторити номер із втечею. Я не серджуся на вас за мігрень, спричинену паралізуючим газом, ані за обтяжливу вашу впертість, але мушу сказати, що відтепер вам доведеться забути про це. Квартира добре заблокована, й у ній та поза нею ви будете під постійним наглядом аж до моменту, коли ми зрозуміємо, що ви справді змінили свої уподобання.

— Якщо не помиляюсь, такий режим не фігурував у ваших обіцянках, — зауважив я.

— Так, але ви самі його обумовили. Та він нічим вам не докучатиме, крім тих випадків, коли вам заманеться його порушити. Ви матимете усе необхідне. Радітимете життю. Дихатимете на повні груди, задоволені з свого відродження!

Він махнув мені на прощання рукою й вийшов.

— Добре ви мене купили, — проказав я, глянувши на Грейс.

— Це був єдиний спосіб урятувати вас, — знизала плечима жінка.

— Ваш порятунок для мене рівнозначний розгрому. Та однаково мені вже несила опиратися, і я безмежно зморений, і взагалі єдине, що я хочу, — впасти у чисте ліжко й заснути.

— Ліжко у сусідній кімнаті. І, сподіваюсь, досить чисте, — промовила секретарка. А коли я встав, додала: — Не гнівайтесь на мене, Майкле. Я поклала собі обдурити цього чоловіка. Й оскільки ви мені не допомогли, обдурю його сама. Незабаром ви зрозумієте, що тільки виграєте від усієї цієї історії.

— Добре, добре. Я не гніваюсь на вас, — сказав я втомлено і пішов до спальні.

Ліжко було велике й м'яке і, природно, абсолютно чисте, і я з насолодою ліг у нього, загорнувшись у пухову ковдру. Боюся тільки, що недовго усе це лишатиметься таким чистим. Бо бувши у ванній, я про всяк випадок приховав у капцях лезо для гоління. І тепер, згорнувшись під ковдрою і не чекаючи приступу зрадницьких думок, швидким і енергійним рухом перерізав собі вени на обох руках.

Біль не дуже сильний. В усякому разі не сильніший за звичайний поріз. Відмінність тільки в тому, що наслідки будуть інші, ніж при звичайному пораненні. Я приклав палець до рани на одній руці, а потім до другої, аби пересвідчитися, що кров справді витікає. Ніколи не припускав, що дійду до цього акту малодухості, який… називається самогубством. Та коли нема іншого виходу… І коли це єдиний спосіб уникнути іншої, далеко страшнішої малодухості..

Кров витікає дуже повільно, але це не має значення, мені нікуди поспішати. І я лежу під пуховою ковдрою, намагаючись одігнати гнітючі думки, не думати про неприємну липку вологу на моєму тілі й оте образливе й дурне почуття жалю до самого себе, яке подеколи охоплює нас. Відмежуватися від усього й упасти в обійми солодкої знемоги, з якою приймає мене царство небуття… Царство Великої нудьги…

________

Усього цього, звичайно, не було. Але я і не снив. Я все переживав увіч і відчував, що в моїй голові зовсім ясно і що пропасниця минула. Раптом я здригнувся од страху. Злякався не уявного самогубства, а того, що можу лежати отак, з розплющеними очима, і переживати як реальність те, чого не було і не могло бути. Значить, я справді починаю божеволіти.

Я спробував загнуздати свій страх, страх, який викликав я сам, оте, що коїлося у моїй голові Бо страх — це тільки інстинктивний дрож, бридкий дрож, який завжди можна здолати, аби тільки уміти це.

Ні, страх не можна ані угамувати, ані загнуздати. Страх треба просто усунути. На мить звільнити голову від усього, що є в ній. Тоді з усім іншим зникне і страх. Відчути себе вільним від отих розмірковувань, які спричинюють страх. А коли вони спробують повернутися, двері вже будуть зачинені.

Але для цього треба бути при свідомості Бо тільки заснеш, страхи знову проникнуть у тебе, немов жахливі привиди; з'являться поліцаї, сеймури і незнайомі особи, які зазирають у темряву крізь дірки барака й шепочуть: «Ось він, оточуйте будівлю!» — і ти прокидаєшся, мокрий від поту, й безтямно вдивляєшся у темряву, а щойно заплющив очі, знову чуєш у вухах голос американця:

«Ви прийшли дуже пізно, Майкле! Ви вже несповна розуму, зовсім збожеволіли, а нам не потрібні божевільні!»

Коли я нарешті повністю прокинувся, надворі знову було світло, і я відчув, що зовсім задубів від холоду й вологи.

«Саме час розім'ятися, — сказав я сам собі. — Саме час, якщо не хочеш сконати отут, в оцій брудній норі».

Спробував підвестися, і коли це нарешті вдалося і я постояв кілька хвилин, зіпершися на стінку, у голові знову прояснилося. «Ти мусиш змотатися до міста, з'ясувати, який зараз день і котра година і взагалі знову увійти в курс справ», — наказав я сам собі, з легким запамороченням роблячи перші кроки.

З тривалими перепочинками я дістався до передмістя, точно як у вчорашньому маренні, тільки зараз світло і все відбувається насправді, якщо тільки дивна ясність у голові знову не підведе мене.

Я звірив свій годинник по годиннику в бакалії: десять тридцять п'ять. Подивився на газети в кіоску і встановив, що сьогодні понеділок. Місію завершено, і можна знову повертатися у свою схованку. Завтра вівторок, отже, я мушу дочекатися вівторка, сьомої години вечора, хоча яка користь від того, що настане вівторок і сьома година вечора.

Слід було б повернутися назад у барак, але згадка про його напівтемряву негайно пов'язалася із згадкою про повну самотність, і про страх, і про небуття Великої нудьги. «Давай уперед, — скомандував я сам собі, — коли таки почнеш божеволіти, то тільки завдяки бараку, навколо якого немає живої душі і де тебе навідують привиди. Немає іншого способу позбутися привидів, як бути поміж людей».

І я пішов вузькими вуличками передмістя, потім вийшов і на ширші, а тоді — і на просторі бульвари з магазинами, і перехожими біля магазинів, і галасливим потоком легкових машин.

«Іди спокійно, — думав я, — і не озирайся, і не тікай від поліцаїв. Поліцаї! Що тобі до них! Ти вже у такому вигляді, що жоден поліцай не впізнає тебе».

І я йшов далі до центру, прислухаючись до цього внутрішнього голосу, не відаючи навіть, куди забрів. А потім до внутрішнього голосу несподівано приєднався інший голос — голос мого шлунка — і я відчув наче задоволення, бо людина, яка відчуває голод, ще не втрачена для життя.

Небо похмуре, але вітерець легкий і теплий, і хоча кожної миті може задощити, зараз дощу не було, і я у спокійному забутті дійшов до одного з перехресть на Вестерброгаде. Вулиця мені знайома, але ця обставина не дуже привернула мою увагу, бо у цьому місті вже багато вулиць знайомі мені. Я йшов повільно, тримаючись якнайближче до фасадів, щоб не заважати перехожим, коли погляд мій натрапив на одну невелику вітрину. В глибині приміщення сиділо двоє чоловіків, а біля самого вікна — якась дівчина, що працювала за невеликим письмовим столом. Дівчина, напевно, болгарка, судячи з рис її обличчя, хоча чоловік ніколи не може бути впевнений у жінках. Оті двоє, певно, теж болгари.

«Ну й що, як болгари», — подумав я, поминаючи вітрину, не змінивши своєї лінивої ходи.

Те, що у цьому місті постійно працюють болгари, ніколи не було таємницею для мене, і я не раз згадував про це, але побіжно, — бо чим оті болгари можуть допомогти мені, людині, яку переслідують за вбивство? Заховати мене? З якої речі? За чиїм наказом? І найістотніше: у який спосіб? А щодо наказів, то мені вони добре відомі, бо адресовані до мене самого: «Жодних контактів ні за яких обставин…»

Я вже пройшов з десяток метрів від вітрини, коли мене перестрів якийсь чоловік. Я завмер на мить, але зразу ж збагнув, що це просто звичайний рознощик рекламних листівок, який роздає їх абикому, бо намагається найшвидше позбутися їх, не гребуючи навіть випадковими гультіпаками. Я узяв проспект і машинально розгорнув його, йдучи своєю дорогою, а тоді мимохіть зупинився, бо побачив кольоровий фотознімок знайомої місцевості, і ця місцевість не що інше, як Золоті Піски, з вохряними пляжами і блакитним морем, а над знімком написано великими латинськими літерами:

БОЛГАРІЯ

Саме так: Бол-га-рія. Таке знайоме і таке далеке слово, що я не міг утриматися і прочитав удруге, а тоді — ще раз, щоб пересвідчитися у реальності цих звуків, які вловлював смутно, неначе хтось інший промовляв їх дуже здалеку: Бол-га-рія…

Я так захопився читанням, що в першу мить не помітив небезпеки. Вона виникла в образі здоровенного поліцая, який від ближчого рогу зосереджено дивився на мене, явно невдоволений тим, що я перешкоджаю рухові. У своїх вештаннях по місту протягом останніх тижнів я не раз стикався з поліцаями, але вони зневажливо обминали мене, бо голодранець заслуговує на увагу тільки тоді, коли його застають в момент жебрання. Я намірився продовжувати путь, але в цей момент поліцай важко й повільно покрокував до мене. Слід було б, мабуть, йти просто назустріч й спробувати байдуже обійти його: такі фронтальні дії звичайно обеззброюють противника і присипляють зайву підозріливість. Та чи мене злякала небезпека, чи я втратив рефлекси, але я вчинив найбільшу дурницю: повернувся й швидким кроком подався назад. Озирнувшися на розі, побачив, що поліцай теж прискорив ходу, і я, ледве завернувши на Вестерброгаде, побіг щодуху, сподіваючись перетнути бульвар і зникнути у протилежній вулиці. Поліцай щось вигукнув, а потім розляглося оглушливе сюрчання. Я побіг ще хутчіш, але перш ніж добіг до наміченого рогу, побачив, що звідти вискочив інший поліцай.

Єдиним можливим напрямком втечі залишався найнебезпечніший: середина самої Вестерброгаде. Я побіг по асфальту, петляючи серед машин, чуючи, що в мене за спиною сюрчать уже кілька поліцаїв. Потік машин раптом урвався й застиг у незвичній непорушності, люди з обох тротуарів вимахували руками або витріщалися на мене, і що найбільш неприємно, навпроти, серед машин, несподівано з'явилася ціла група поліцаїв.

Я вже добіг до тієї частини бульвару, де він стає величезним мостом над районом вокзалу. І саме в ту мить, коли навпроти з'явилися поліцаї, мій слух вловив стукіт поїзда, що відходив. Та з поїздом чи без нього зараз для мене міст був єдиним можливим порятунком, як і лезо для гоління у моєму кошмарі, і я, вже нічого не тямлячи, перескочив парапет і стрибнув у порожнечу.

________

Науколо мене темно, і я не знаю, чи це темрява ночі, чи черговий приступ. Потім я вирішив, що черговий приступ минув або ще не настав, що в даному разі однаково. Я встановив, що лежу у величезній трубі, де смердить асфальтом, і через силу згадую, немов дуже давнє і майже забуте, як я добрався до цієї покинутої біля насипу труби, вистрибнувши на ходу з товарного вагона.

Падаючи з мосту, я влучив точно в середину товарного вагона, і ця випадковість урятувала мене. Щоправда, вагон був завантажений не бавовною, а кам'яним вугіллям, і я зараз усім тілом відчував наслідки тієї подробиці.

Я вистрибнув з поїзда за кілька кілометрів від станції ціною двох-трьох додаткових синців. А потім досить довго блукав околицями, поки не натрапив на цю велетенську трубу, покинуту край насипу такої ж покинутої колії. Спочатку я збагнув, що труба, навіть покинута серед поля, не дуже надійне сховище, але вона майже заросла бур'яном, а в мене вже не було більше сили, бо тимчасове напруження мене залишило і я відчував, що кожної миті можу знепритомніти.

А потім я справді знепритомнів, але це сталося вже в трубі, бо мені пригадалися запахи асфальту й остання моя смутна думка: «Добре, що її обмазали асфальтом… асфальт ізолює цемент… ізолює тебе від холоднечі цементу… добре, добре…»

________

До мене долинули сухі постріли з автомата, і щось просвистіло над головою у пожухлому від спеки листі.

— Треба добігти он до того каменя і кинути в них одне-два сталевих яйця, — промовив Любо Ангелов.

Любо говорив у неозначеній особі, але ці слова стосувалися мене, бо його самого поранено в ноги, а в Стефана так влучили, що він навряд чи вийде живий з цього гайочка.

Власне, це навіть не гайок, а жалюгідні кущики посірілої зелені понад урвищем, жалюгідний затишок давніх спроб затримати руйнування схилів. І ми троє причаїлися під рідким листям, поки оті, нагорі, тренуються у стрільбі по наших головах.

— Треба перебігти до того каменя… — повторив Любо.

«Отой камінь» такий же, як і решта, тобто не дає ніякого прикриття. І коли Любо говорить про «отой камінь», а не про інший, то тільки тому, що лише звідти можна закинути гранату у гніздо бандитів.

Скелястий хребет пагорба піднімається пустельний і страшний, попелясто-сірий під білим розпеченим небом. Треба перетнути отой зловісний схил, над яким свистять кулі, й залишитися живим. Треба подолати оці спечні й голі межі смерті й уціліти. А коли загинеш… що ж, ти не перший, хто наклав головою… важливо тільки не загинути до того, як жбурнеш гранату.

Знову залунали постріли, уривчасті й рідкі, бо оті, нагорі, певно, бережуть набої. Я спробував підвестися, але ноги в мене важкі, немов налиті свинцем, і я знаю з досвіду, що це свинець страху. «Нумо, Емілю, твоя черга, хлопче мій!» — як завжди у такі хвилини, кажу я собі, аби переконати, що наступне — лише неминучий маленький іспит. Підводжуся останнім зусиллям волі. Але напруження потрібне тільки для першого кроку. А за мить ноги самі понесуть мене через сипкий хребет кам'янистого горба.

Я біг, зігнувшись удвоє, і немов уві сні чув тонкий посвист куль навколо і, відчувши гострий жар у плечі, продовжував бігти уперед, і час наче зупинився, закутий в одну безмежну мить жару, болю й сліпучого світла. А потім одне за одним я жбурнув три сталевих яйця, і вибухи, здавалося, розтрощили дамбу часу, бо він знову почав капати секунда по секунді, наче стукав в одному ритмі з пульсом моїх скронь.

Я випростався, щоб пересвідчитися, чи отих справді знешкоджено, але западина простиралася переді мною безмовна і пуста.

— Нагорі нікого нема! — закричав я, біжачи назад.

Однак кущі зів'ялої акації внизу теж безмовні й пусті.

— Любо, де ви? — знову закричав я.

Потім закричав ще раз і знову роздирав горлянку криком, бо думав, що слід кричати гучніше, оскільки Любо і Стефан після вибухів одійшли вже далеко. А тоді раптом здогадався, що кричу марно, бо навколо немає ніякого Любо, ані взагалі живої душі, і я зовсім самотній серед пустки й пустельної спеки.

________

— Вони нас купили, — сказав я. — Кинувши гранати, я вискочив нагору, але там нікого не було.

А говорив це Любо, бо кінець кінцем я знайшов його. Він сидів на купі каміння, а Стефан віддавав душу богові.

— Це ми із Стефаном викурили їх, — пояснив мені Любо. — Ми зайшли з другого боку і викурили їх, бо подумали, що ти можеш злякатися.

— Дурниці, — відказав я, намагаючись приховати образу. — Ти знаєш, що я вмію скручувати в'язи страхові. Смерть не така вже й страшна.

— Ти нічого не розумієш у цих справах, — проказав з блідою усмішкою Любо. — Ти ще не вмирав, аби знати, що це…

— Дурниці, — повторив я. — Я не раз помирав і маю точне уявлення про це…

— Ти завжди був трошки того, Емілю, — знову усміхнувся Любо, покрутивши пальцем біля скроні. — Ти при кожній небезпеці уявляєш, що помираєш, але я, вже справді мертвий, можу тобі сказати, що, на щастя чи нещастя, є лише одна смерть. Діждися її, а тоді поговоримо.

________

Сон відлетів, але я, певно, все ще перебував у дрімоті, бо думав: «Треба запитати в нього, коли ж прийде моя смерть. Усе зовсім інакше, коли наперед знаєш свій строк».

З одного боку труби проникло світло, і я вирішив, що вже день. Потім подумав, що слід було б глянути на годинник, але він знову зупинився, бо я його не завів або вдарив під час падіння. Я з жахливою повільністю ухвалював ці елементарні рішення щодо найпростіших речей, і тому мусило спливти ще доволі часу, поки я наважився подивитися на те, що цілу вічність стискував у правиці.

Світло проникало через один отвір труби, бо я зім'яв бур'ян, коли залізав у трубу. Насилу зіперся на лікті й розчепірив пальці. Там лежав зовсім зібганий папірець, що його я узяв на вулиці. Заходився старанно розгладжувати його і розправляв його так довго, що майже забув, для чого я це роблю, коли мій погляд зупинився на слові, написаному великими літерами:

БОЛГАРІЯ

Я прочитав його знову, а тоді вимовив по складах, бо тут, у цій трубі, ніхто мене не почує: «Бол-га-рія».

У напівтемряві труби склади звучали наче дзвони, й від того слово здавалося ще більш дивним. Справді, дивне слово. І дивно знайоме.

Певний час я повільно й болісно міркував про це слово і його смисл. Потім крізь оту неясну й обтяжливу повільність пробилася якась думка.

«Сьогодні вівторок, — сказав я собі. — Певно вівторок. Неможливо, щоб я пролежав вівторок непритомний».

Ця думка ще якийсь час давала поживу для розмірковувань. «Ну й що, як вівторок?.. День, як і середа, і як усі інші дні».

Минуло ще багато хвилин, поки спливла наступна думка:

«Так, вівторок… Тільки вийти звідси — означає попастися…»

«Ну й що з того?»

Нарешті усвідомлення, що вже нема чого втрачати, вивільнило мене з поглинаючого липкого мулу неповоротких розмірковувань. Нема чого більше втрачати і нема іншого шляху, крім наміченого, незалежного від того, куди він приведе.

І раптом я відчув себе, як тоді, коли біг через сипкий схил під кулями. Я поповз по трубі, сам здивувавшися своїй здатності рухатися, устав і обдивився.

Через хвилину я вже вмивав обличчя крижаною водою з калюжі, змиваючи з себе бруд і заціпеніння.

________

Рівно о сьомій, ледве тримаючись на ногах, ідучи серед натовпу, я поминув вхід до «Тіволі». Не треба було дуже придивлятися, аби помітити, що чоловіка у кашкеті й цього разу немає.

На тому місці, де мав стояти «зв'язковий», стояв зовсім інший чоловік. Але його я знаю, значно краще знаю, ніж отого у кашкеті і з сумкою. Це Борислав, і я впізнав його, хоча він був у формі моряка торгового флоту. Це Борислав, і я ледве стримався, щоб не озватися до друга, який несподівано з'явився у цьому чужому місті. Але я стримався, бо не міг озватися, не мав права озватися і лише відзначив, що Борислав також мене помітив, і коли його послали сюди за мною, то він уже знає, де я.

Я повільно пройшов повз «Тіволі», болісно відчуваючи, як у мені все нуртує, усе кричить: «Повернися назад! Повернися, чи ти збожеволів?» Потім я опанував себе і завернув у маленьку вуличку за парком. То був зовсім маленький глухий кут, і я прекрасно знав, що виходу з нього немає, але завернув туди, бо вже більше нікуди йти, та й Борислав…

— Емілю! — почув я в ту ж мить знайомий голос.

Я зупинився й обернувся, намагаючись бути якомога спокійнішим і упевненим у собі. Спокійним і упевненим, як і годиться людині, якій доручено відповідальне завдання.

— Зустрілися і не впізнали один одного, га? — сказав Борислав, трусонувши мене за плечі. — Тільки я тебе впізнав… хоч і не зразу… Страшно ти замаскувався, брате… Так замаскувався, неначе вийшов з того світу…

________

Через дві години я ступив на палубу німецького торгового пароплава, готового відпливти до Ростока. Прикордонний контроль пройшов без ускладнень, бо я значився у списках екіпажу і мій паспорт разом з морською формою не викликав сумнівів.

У нічній темряві поза темними фасадами депо розкинулося осяяне неоном і електричним світлом місто, а ще далі притулилися глухі передмістя, а за ними — ота покопана ямами місцина, брудна вода каналу, одинокий у темряві барак.

Стоячи на палубі, я бачив усе це і ще багато іншого, бачив освітлений білий фасад «Англетера», і строгу башту Ратуші, і кришталеві двері «Амбасадора», у які саме в цей момент входять трохи похмурий чоловік і молода жінка в окулярах із зовнішністю старої діви. А там, за виром Фредеріксброгаде, попід холодними стінами рухається якась тінь, притискуючи до грудей жалюгідний брудний пакунок.

Добре, що я не маю звички збирати спогади. Коли б збирав їх, голова мені луснула б від спогадів.

З мостика пролунала спокійна команда. В утробі корабля запрацювали двигуни, і палуба рівномірно затремтіла. Матроси підняли трап. Пароплав повільно й обережно відділився від причалу.

— Ходімо вечеряти! — сказав Борислав, який стояв поруч.

Невдовзі ми вже сиділи у затишній, обшитій дубом офіцерській їдальні.

Мій друг більше запитував, ніж їв. Я відповідав йому, але дуже коротко, бо не міг витрачати часу на балачки, коли переді мною стояло стільки їжі.

— Ми знали, що ти витримаєш, — заявив Борислав, із задоволенням спостерігаючи, як я упорався з салатом і шинкою, неначе він сам приготував це. — Не кожен, звісно, витримав би, але за тебе ми не боялися.

— Зате я боявся…

— Ти не захоплюйся, — насмілився сказати мій друг, побачивши, що я узяв з таці копчену рибу. — Після такого голодування тобі може стати погано.

— Це не зелені яблука, щоб мені стало погано.

Борислав пропустив повз вуха цю репліку, гадаючи, може, що йдеться про якусь приказку.

— Значить, боявся?

— Боявся, що ви спіймаєтесь на шифрограму…

— Першій частині ми повірили, а з другої зрозуміли, що нас дурять. У Центрі знають, хто може стати зрадником, а хто — ні.

— Боявся, що ви повірите, — повторив я і з жалем відсунув копчену рибу, боячися, щоб мені справді не стало зле. — Особливо коли втратив зв'язок…

— Зв'язок ти втратив до деякої міри з власної вини.

— Чому з моєї?

— А тому, що твого зв'язківця узяли вже наступного ранку, коли він прийшов бронювати тобі квиток.

— А плівки?

— Плівки встиг переслати. Але його самого взяли.

— Ну, і?..

— І… нічого. Він пояснив, що квиток дав йому невідомий турист і що він погодився зробити цю послугу за винагороду. Звичайно, поліція не повірила. Але чоловік працює в інформаційному бюро на вокзалі, постійно має справи з туристами, і його пояснення було правдоподібне. Отже, його кінець кінцем одпустили.

— Але наступного вівторка зустрічі не відбулося.

— А хто ж міг прийти? Ми не могли послати нову людину, поки не перевірили, чи не виказав зв'язківець і зустріч, і паролі, і все інше. Чи ти хотів, щоб ми загнали тебе у пастку? А коли перевірили, вівторок минув.

— А я думав, ви повірили брехні, — повторював я.

Борислав вийняв пачку «Кента», закурив і кинув сигарети на стіл.

— А ти таки закурив… — зауважив я.

— Що ж робити…

— Не курити, — відповів я і собі узяв сигарету.

Перша сигарета викликала таке ж запаморочення, яке я відчув, марячи увіч, у розкішній вітальні на Зьондер-бульварі. На щастя, зараз я не стояв, а сидів у порядній офіцерській їдальні на німецькому пароплаві.

— Ти справді прибрав отого мерзотника чи…? — поцікавився Борислав.

— Вони самі його прибрали, — відповів я. І знову повернувся до свого: — Коли оце побачив, як ти подивився на мене, я подумав, що ви відмовились від мене.

— Дурниці, — пробурмотів мій друг. Він кахикнув, наче прочищаючи горло, і додав: — Батьківщина ніколи не зрікається своїх. Навіщо дурниці патякаєш…

Видно, я справді подурнішав од самотності. Я затягнувся димом, відкинувся на стільці й у сонному блаженстві заслухався у рівне гудіння машин.

А потім збагнув, що знову розмовляю у думках: «Чуєш, Вільяме, — говорив я. — Батьківщина ніколи не зрікається своїх. Занотуй це собі де-небудь, друзяко».

— Ти задрімав? — почувся здалеку голос Борислава.

«Зовсім ні, — відказав я подумки. — Просто закінчую одну довгу розмову».

Богомил Райнов

ТАЙФУНИ З НІЖНИМИ ІМЕНАМИ

Перекладено за виданням: Богомил Райнов. Тайфуни с нежни имена. — София, Народна младеж, 1977

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Величний краєвид: з усіх боків долини крутими діагоналями здіймаються в небо скелясті засніжені вершини, між якими повільно розтікаються тумани, немов важкі й невеселі думи гір. А серед цього нагромадження стрімких скель, у долині, притулилося місто.

І якби ми захотіли зробити той один крок, що відділяє велике від смішного, то треба було продовжити й додати, що в цьому невеличкому місті, на одній із непримітних вулиць, у маленькій кав'ярні, за малесеньким столиком біля вітрини примостився якийсь чоловічок середнього віку, порошинка в порівнянні з грандіозністю цього альпійського пейзажу, — ваш покірний слуга Еміль Боєв.

Зараз для мене було б безпечніше, якби мене називали П’єр Лоран. Бо саме під цим прізвищем годину тому я перетнув кордон поблизу Сімплона. І з цим прізвищем думаю рухатись далі по цій мальовничій країні, яка не знає воєн, зате чудово знає таємниці міжнародного туризму і давно прославилась безліччю гірських пасм, годинникових заводів і шпигунів найрізноманітніших національностей.

Я закінчую обідати, ділячи свою увагу між баницею[1] з абрикосовим варенням і чорною машиною, що стоїть біля протилежного тротуару. Нова стандартна машина, до того ж моя власна, не виділяється нічим особливим, що могло б цікавити мене. І все ж я, неквапливо розправляючись із десертом, скоса наглядаю за нею, бо не виключена можливість, що якийсь випадковий перехожий, нагнувшись зав'язати черевика, не прикріпить десь до кузова мініатюрний підслуховувальний пристрій — про всяк випадок. У мене є достатньо підстав сподіватися, що в наступні дні чи тижні мені не уникнути такого пристрою, однак зовсім не хочеться, щоб він запрацював уже сьогодні. Оскільки сьогодні мене чекає серйозна розмова.

До мого столика підходить господиня кав'ярні — дама уже в літах, яка проте дбайливо стежить за своєю зовнішністю.

— Подобається вам обід?

Після двох тисяч кілометрів і двохсот викурених сигарет я абсолютно не в стані оцінити обід на смак, та це не заважає мені відповісти:

— Дякую, все було добре.

Дама відходить із вдоволеним виглядом, а я думаю собі: «Як незвично, що в цій країні й досі підтримують добрі старі традиції замість того, щоб наслідувати новаторський приклад Парижа, де давно з цілковитою байдужістю ставляться до того, подобається тобі чи ні, і змушують нудитися півгодини, щоб замовити біфштекс, і ще півгодини — щоб заплатити за нього».

Я повільно випиваю каву й відводжу очі від машини, щоб глянути на годинник. Потім виймаю з кишені географічну карту і деякий час ділю свою увагу між швейцарською мережею шосейних доріг і тією ж машиною. Моя пильність — це по суті вияв чисто професійного педантизму. В ранню пообідню пору та ще за вологої вітряної погоди вуличка майже безлюдна.

Велика й мала стрілки годинника утворили прямий кут між цифрами дванадцять і три; я нарешті розраховуюсь і встаю Вмощуюсь за кермом машини, без зайвого поспіху рушаю з місця і, вибравшись за містом на шосе, прямую на Сіон.

Два-три плавних закрути — і Бріг залишається позаду. З одного боку асфальту тягнеться громаддя попелястих скель, з другого зяє безодня широкої ущелини, в глибині якої вже осідає післяобідня мла. Машин на дорозі небагато — річ зовсім нормальна для цього аж ніяк не туристського сезону. Я даю дорогу тим, що поспішають, бо у мене самого немає пильної справи. Зараз моє завдання — стежити за відображеннями у дзеркалі зворотного огляду, Судячи з візуальних спостережень, у мене поки що немає супровідників.

Годинник показує рівно за десять хвилин четверту, коли вдалині, з правого боку дороги, з'являється великий синьо-білий напис:

СІОН 5 км

За кілька кроків від напису стоїть сірий «опель». Але людина, що метушиться біля «опеля», витираючи заднє скло, палить цигарку. Белев же — не курець.

Я минаю курця, не підвищуючи і не знижуючи швидкості, в такому ж рівномірному темпі в'їжджаю в Сіон і зупиняюсь біля першого-ліпшого придорожнього закладу. Байдуже оглядаючи шосе і, вгамовуючи неіснуючу спрагу чашкою «Сіналко», помічаю, як сірий «опель» на швидкості, встановленій правилами руху, проноситься мимо кав'ярні. Однак Белев зняв піджак, щоб я мав можливість побачити його розкішну картату спортивну сорочку. А в кінці жовтня та ще у холодний день це занадто дивно.

Через хвилин п'ятнадцять я розраховуюсь і також рушаю. Вже у западаючих сутінках справа з'являється напис:

МОНТРЕ 5 км

Під написом стоїть сірий «опель». Але Белев знову вийшов з машини, підняв капот і копається в моторі. Значить, таки сталася аварія. Причому не конче у моторі.

Не змінюючи швидкості, я прямую далі й нарешті в'їжджаю у Монтре. Зупиняю машину біля ресторанчика на головній вулиці і влаштовуюсь за столиком біля вітрини. Вулиця в цей час уже яскраво освітлена, пожвавлена. Люди після роботи поспішають зробити сякі-такі покупки, вчасно повернутись додому, повечеряти й розташуватись біля телевізора, поки не почалася наступна частина багатосерійного «Чорного досьє». Люди дотримуються свого звичного побутового ритму, поки ми отут безглуздо наздоганяємо й переганяємо один одного.

Сірий «опель» перетинає мій сектор огляду справа наліво і зникає. Белеву, мабуть-таки, стало тепло. Він і зараз у яскравій картатій сорочці.

Я залишаю на столику гроші за каву й незабаром знову сідаю за кермо машини. Злегка натискуючи на акселератор, їду по шосе, освітленому люмінесцентними лампами, хворобливе світло яких настроює на світову скорботу. Стомлено вдивляюся у стрічку асфальту, вже без зайвих ілюзій очікуючи появи напису:

ЛОЗАННА

Однак ще до появи цього напису бачу інше: за одним із поворотів дорога запруджена машинами, а десь там, попереду, метушаться люди, неначе нічні комахи під яскравим світлом фар.

Я виходжу з машини і прямую туди з виглядом невинного роззяви. Якийсь старий «сітроен» блокував сірий «опель», намагаючись загородити йому дорогу. Але «опель», мабуть, не прийняв правил гри, і «сітроен», замість того щоб відсторонитися, ударив його. У той момент, коли я підходжу, санітари вже несуть до машини «швидкої допомоги» розпростерту на носилках людину. Це чоловік у картатій яскравій сорочці із закривавленим обличчям.

— Не бачили водія «сітроена»? — підозріливим офіційним тоном запитує поліцай у білій касці мотоцикліста.

— Де вже його побачиш? — відповідає юнак з чорними кошлатими бакенбардами, який, мабуть, найраніше опинився на місці пригоди. — Коли я над'їхав, «сітроен» був порожній. Розумієте?

— Але ж це явне вбивство! — вигукує якась літня дама. — Стукнути його так нахабно…

— Вбивство чи самогубство, а ти не втручайся! — бурчить чоловік дами, відтягуючи її до колони машин. — Для цього є поліція.

Поліція справді тут як тут, так що все йде своїм звичайним ходом: місце катастрофи оточено, колону машин, що скупчилися, пущено в об'їзд, і я, вже за кермом машини, минаю два сплющених автомобілі й направляюсь у Лозанну.

Я зупиняюсь біля залізничного вокзалу і заходжу в бар готелю «Термінюс». Машинально і легковажно замовляю біфштекс, не зміркувавши, що зараз я зовсім не здатний їсти. У цю мить Белев, мабуть, перебуває в агонії або ж уже по той бік її. Так що весь ретельно обдуманий варіант операції безнадійно провалений.

Судячи з позицій професіонала, зараз уся моя увага мусить бути зосереджена тільки на цьому останньому. Але на відміну від мого покійного приятеля Любо, я ніколи не вмів дивитися на речі лише з точки зору професіонала. І хоч як я намагаюсь зосередитися на головному, щоб вирішити насамперед це, думки мої весь час навертають до розпростертої на носилках людини у картатій сорочці і з закривавленим обличчям.

Я розраховуюся, майже не торкнувшись щедрої порції.

— Не подобається вам біфштекс? — співчутливо запитує кельнер. — Може, не любите такого кривавого?

— Навпаки, люблю дуже кривавий, — відповідаю. — Але в мене страшенно болить зуб.

Дуже кривавий… Я перетинаю вулицю і заходжу у вестибюль вокзалу. Беру в телефонній кабіні покажчик і починаю гортати. Белев напевно в общинній лікарні. Набираю номер і формулюю запитання.

— Так, справді. Сьогодні ввечері привезли, — після короткої паузи повідомляє голос чергового.

— Чи можна було б побачитися з ним?

— Зараз? Це виключено, — чується відповідь. Іншої я й не сподівався.

— Хоч скажіть, у якому він стані. Я не можу цілу ніч залишатись у невідомості.

— Хвилинку…

Хвилина виявляється такою довгою, що в мене виникає побоювання, чи не перервався зв'язок. Нарешті знову чується офіційний голос:

— Ви даремно тривожитесь: його життя поза небезпекою.

— Може, скажете щось конкретніше…

Однак у цей час трубку, видно, бере інша рука, бо тембр голосу міняється й інтонація набуває дещо поліцейського відтінку:

— Хто це дзвонить?

— Його знайомий, месьє Робер. Передайте йому, що месьє Робер і Дора хочуть його бачити.

І я кладу трубку.

Через годину я в Женеві. Влаштовуюсь у готелі «Де ла Пе» і усамітнююся у своєму номері. За вікном тягнеться яскраво освітлена набережна з довгою низкою голих дерев, до такої міри підстрижених, що це робить їх схожими на мертві чорні стовбури, позбавлені будь-яких надій на весняне пробудження. А за набережною — чорні води озера, яких не бачиш, які лише вгадуються; десь там удалині в них відбиваються електричні вогні протилежного берега. Дивлячись на безлюдну асфальтову стрічку набережної, по якій час від часу з легким посвистом проносяться машини, я раптом усвідомлюю, що цей пейзаж зовсім знайомий і звичний для мене. Аж тепер я пригадую, що кілька років тому я жив якраз на цьому самому місці, вірніше, майже на цьому самому — у сусідньому готелі «Режина». І мені здається абсурдом, що я аж тепер пригадую ці деталі, першу зустріч з Едіт за кілька кроків звідси і перший наш обід у ресторані «Режина», що це минуле нагадало мені про себе лише після того, як я встиг зареєструватися внизу в адміністратора, поселитися у своєму номері, одягтися в піжаму і чимало часу провести біля вікна. Справді, це абсурд — забути незабутнє. Абсурд, але, можливо, й необхідність, бо якби пережите не згладжувалося в пам'яті хоч на певний час, то голова могла б розколотись і вже давно розкололася б.

Едіт. І погана погода. Едіт давно немає, зате погана погода все ще залишається, маємо її аж забагато, і невідомо, чи скоро вона поліпшиться. «Зараз мусиш думати не про Едіт, а про Дору», — переконував я себе. Причому Дора умовною мовою між мною і Белевим — ніяка не Дора, а Центр. І моє телефонне повідомлення цією мовою означає: «Збирай свої манатки при першій же можливості і забирайся додому».

— Ну, як, на вашу думку, нам розплутати цю історію? — запитує генерал, коли ми з Бориславом умощуємося в темно-зелених кріслах під темно-зеленим фікусом.

— Нехай її розплутує той, хто заплутав, — бурчить Борислав, зиркаючи на пачку сигарет, що невідомо як опинилася у мене в руках.

— Он як? — генерал здіймає брови, але в його синіх очах, навіть аж якихось недоречних для генерала, ховається не роздратування, а стримуваний сміх. — А я думав тебе послати, щоб розплутати її. Тебе чи Боєва.

У цей момент він зауважує пачку сигарет у моїх руках і жадібний погляд Борислава.

— Куріть, куріть. І заодно скажіть мені, як би ви розплутали цю справу, коли б перед вами було поставлене таке завдання.

Історія ця, власне, почалася як усі подібні історії, котрі на перший погляд здаються нічого не вартими і лише після того, як придивишся до них ближче, вистромлюють свої роги через якусь дрібну деталь.

Громадянина Караджова, інженера одного з промислових підприємств, посилають у службове відрядження в Мюнхен. Оскільки це не перша його поїздка і від попередніх відряджень залишилися деякі неприємні сигнали, обережність вимагає попильнувати за поведінкою Караджова. Під час перебування у Мюнхені супутник інженера підслуховує у готелі його телефонну розмову з якимось Горановим і дізнається про зустріч, яка має відбутися між ними. Побоюючись, щоб його не помітили, він вимушений іти за Караджовим на досить великій відстані, і коли приходить на місце зустрічі — не пам'ятаю, в якій кав'ярні і на якій площі, — не знаходить там нікого. Однак супутникові зовсім неважко встановити, що після згаданої зустрічі Караджов дозволяє собі ряд покупок, вартість яких набагато перевищує загальну суму, видану йому перед відрядженням. Отож після повернення на батьківщину Караджова викликають для пояснень. Його відповіді в загальних рисах зводяться ось до чого. Хто такий Горанов? Відомий софійський торговець перед Дев'ятим вересня. Ким доводиться мені цей Горанов? Другом сім'ї Чи дав мені Горанов гроші? Звичайно, дав якусь незначну суму. З якої речі? А так, з дружніх почуттів до мого батька.

Проте влаштована перевірка примусила засумніватись у деяких з наведених пояснень, а найбільше — в одному з них. Не будемо вже брати до уваги модного лахміття, купленого для подарунків, але золотий годинник Караджова, прикраси для його дружини і лайка для сина, які він привіз, за ринковими цінами коштують до десяти тисяч марок. Сума, можливо, і не фантастична, але не така вже й мізерна, щоб Горанов кинув її на вітер просто з любові до покійних батьків інженера.

Караджов, знову потрапивши у хитре плетиво запитань і збагнувши, що виходу немає, перейшов до наступної фази зізнань. Ось деякі з них:

«— Скільки разів ви зустрічалися з Горановим?

— Три.

— Де?

— Двічі у Мюнхені і раз у Кельні.

— Яких даних вимагав від вас Горанов?

— Різних. Найбільше економічного характеру.

— Точніше?

— Про потужність окремих промислових підприємств… про їхні зв'язки з програмами РЕВ… про деякі економічні труднощі.

— Чи ставив він перед вами конкретні завдання?

— Ставив.

— Які суми він вам виплачував?

— Усього я одержав тридцять п'ять тисяч марок.

— Як ви зв'язувалися з Горановим?

— Надсилав йому листа, як тільки прибував у відповідне місто.

— На яку адресу?

— Фірмі «Ліпс і К °», Лозанна, до запитання.

— Як ви збирали необхідні відомості?

— Через зв'язки з людьми.

— Які зв'язки?

— Ну… які зв'язки… У нас же всі знають один одного». І т. д., і т. д.

Звичайно, серед багатьох інших особливо важливим було питання про те, скільки і які саме з наших громадян підтримували подібні контакти з Горановим. Але на це питання Караджов, ясна річ, неспроможний був відповісти. Відповідь мусили пошукати ми самі. А для цього треба було д братися до самого Горанова.

Караджову було наказано написати нового листа фірмі «Ліпс і К°», в якому відрекомендувати свого колегу Цанева як надійну і варту уваги людину, а також запропонувати місце й час зустрічі та знак для розпізнання. Цанев, який, звичайно, був не колегою Караджова, а нашим колегою, мусив поїхати у Мюнхен, відіслати листа і чекати можливої зустрічі.

Зустріч відбулася в одній із кав'ярень, але тут виникли два нових моменти, які набагато ускладнювали ситуацію. По-перше, чоловік, який з'явився від імені «Ліпс і К°», зовсім не відповідав фотографії Горанова, яка зберігалась у нас і яку було попередньо показано Цаневу. Правда, фотографія зроблена тридцять з гаком років тому, а за такий час людина значно змінюється. Безперечно, не в будь-якому плані. Вона може, скажімо, стати меншою на зріст, але вищою не стане. Волосся в неї може повипадати, а не вибуяти на лисому тім'ї. Нарешті, очі її можуть поблякнути, але колір свій не змінять. Тим часом замість низенького, товстого, чорноокого й лисуватого Горанова на місце зустрічі з'явився високий, кволий і світлоокий чоловік з порівняно густим, хоч уже посивілим чубом. І цей чоловік відрекомендувався Андреєм Горановим, відомим колись на цілу Софію багачем. У Цанева ж не було ні відповідних мотивів, ані необхідних інструкцій, щоб підвестися з міста й заявити: «Ідіть до біса, ви — не Горанов».

Другий момент зводився до того, що Горанов, терпляче вислухавши нашу людину і до кінця зберігаючи ввічливість, виявив явне недовір'я до колеги Караджова, не задав ніяких запитань, не запропонував йому жодних послуг і своєю поведінкою весь час ніби намагався сказати: «Ну гаразд, чого ти від мене хочеш?»

Отже, хоча зустріч і відбулася, вона виявилась безрезультатною, а можливо, навіть де в чому виграшною для противника. Однак, прагнучи взяти реванш, з рішучістю людини, якій уже нічого втрачати, Цанев зумів простежити за Горановим; хоч той не остерігався, він провів його до самого Берна, навіть аж до квартири, на дверях якої зі здивуванням побачив справді несподівану табличку:

Андре Гораноф

Після того він сів у Цюріху на літак і з'явився з повідомленням до генерала.

Відомо, що без необхідних навичок навіть горіха не розіб'єш. Якщо вдариш по ньому так, що він розкришиться, то муситимеш потім видзьобувати ядро по крихтах, поки тобі не обридне, замість того щоб вийняти його відразу цілим. Так було і з цією історією. Хтось натиснув занадто грубо, а тепер нам доводилось відшукувати шматочок за шматочком і пробувати відновити її. Тільки історія — не горіхове ядро: ми не могли знати, якою вона була до того, поки її не розкришили. Так що відновлення — справа важка й непевна. Не кажучи вже про те, що тим часом окремі елементи могли остаточно і назавжди стертися.

Одним із таких елементів міг виявитися й сам Андрей Горанов, від якого не було жодного сліду, принаймні поки що. Звичайно, з Караджовим провели необхідний експеримент. Цанев зумів сфотографувати, хоч і не дуже вдало, чоловіка, з яким він зустрівся у Мюнхені. Було зроблено репродукцію фотографії Горанова, що зберігалася у нас. Потім обидві фотографії змішали з багатьма іншими і запропонували Караджову показати нам свого знайомого по закордонних відрядженнях.

— Ось він, — без вагань заявив Караджов, вказуючи на фотографію, зроблену Цаневим.

— А це хто? — запитав слідчий, показуючи ситу фізіономію справжнього Горанова.

— Поняття не маю.

— І саме цього чоловіка ти знаєш ще змалку як Андрея Горанова і доброго приятеля твого батька? — уточнив слідчий, взявши в руки знімок, зроблений Цаневим.

— Звичайно, цього, — підтвердив Караджов. — Правда, зараз він уже постарілий.

Свідчення виглядало досить щирим. Та це було й не так важливо: інженер настільки зав'яз обома ногами, що не мало особливого значення, кому він давав шпигунські дані — Горанову чи іншій особі. Хіба що…

Так, хіба що… Однак це вже належало до сфери найневиразніших гіпотез, які в даний момент навряд чи могли грати роль робочого інструмента.

На друге запитання, — чому Горанов з таким недовір'ям поставився до Цанева, — Караджов також не зміг дати якоїсь осмисленої відповіді. Він запевняв, що написав свого листа без жодного відступу від встановленого стилю, і це, очевидно, відповідало істині, інакше представник «Ліпс і К°» навряд чи з'явився б на зустріч. Мабуть, осічка сталася під час самої зустрічі: якась помилка Цанева, про котру він і сам не підозрював, якесь умовне слово, умовний знак, яким мусив скористатися незнайомий, але не скористався, бо не знав їх. Але щодо цього Караджов був категоричним: ніякі паролі не передбачалися в жодному випадку.

Так чи інакше, результат був невтішним. Один — нуль на користь противника або нуль — нуль, а тим часом справу було зібгано, замість того щоб розкрити, і тепер треба все починати спочатку.

Приблизно у такому дусі розмірковує і Борислав на цю тему, розташувавшись в екзотичній тіні фікуса і курячи сигарету. Але генералові зараз не до загальних міркувань.

— Облиш це! Скажи, де, на твою думку, допущено помилку і як необхідно діяти далі.

— Помилка може бути в десятьох місцях… — підкидає Борислав.

— Помилка лише в одному місці, — перебиваю я його. — Лист.

— Як «лист»? — зводить брови генерал.

— Передача цього листа була авантюрою. І навіть якби він був написаний бездоганно, перевезення його через кордон також скидалося б на авантюру. Така хитра бестія, як цей так званий Горанов, не могла б повірити, що Караджов насмілиться ризикнути своєю долею, довіривши в чужі руки такого листа. Адже попередні листи він писав за кордоном, прибувши на місце, без жодного ризику.

— Можливо, ти правий, — мимрить шеф. — Хоч лист не містить у собі нічого такого, щоб проголошувати гучні слова про долі й авантюри. І, як тобі відомо, шанси в цьому плані старанно оцінювались. А крім того, лист, кінець кінцем, залишався єдиною можливістю.

Усе це так, звичайно. Бо перед тим як прийняти рішення про відрядження Цанева, іншу людину посилали в Лозанну по слідах «Ліпс і К°», і ця людина затратила цілих шість місяців, щоб зробити мізерні відкриття, що «Ліпс і К°» як фірма не існує, що це лише адреса «до запитання», якою, правда, ніхто ніколи не користується.

Може, єдиним мізерним каналом зв'язку для Горанова був цей Караджов, від якого той принагідно черпав відомості, щоб передати їх далі. Якби це було так, то всю історію можна було б відіслати туди, де їй і місце, — в архів службових справ. Але чи справді це було так? І оскільки іншого способу відповісти на це питання не знайшлося, вирішили нарешті послати Цанева в Мюнхен.

— Була й інша можливість, — озивається із властивою йому впертістю Борислав. — Чекати. Ви самі казали, що іноді найкраща можливість — чекати.

— Так, але не перед порожніми яслами, — заперечує шеф. — Чекання все-таки мусить мати якісь розумні межі. Що то за агент, який півроку не користується своєю адресою «до запитання». І хіба це не є достатньою підставою для того, щоб думати: якщо цей агент таки діючий, то він використовує для кожного свого інформатора окрему адресу «до запитання». І що після провалу Караджова адреса фірми «Ліпс і К°» уже ніколи не використовуватиметься.

Ми ще деякий час обговорюємо питання про помилку, оскільки Борислав любить заперечувати, а генералові подобаються суперечки, бо він переконаний, що тільки в них іноді народжується добра ідея. Опісля переходимо до завдання, яке нас чекає.

— Ви зовсім задимили кімнату, — зауважує шеф через дві години. — Людина вам пропонує закурити, а ви обов'язково намагаєтесь побачити дно пачки.

Потім він задумливо дивиться на нас, спочатку на м^не, потім на Борислава, і, ледь примружуючи сині очі, додає:

— Ну, кого з вас послати? Тебе чи Борислава?

Та ніхто з нас не ловиться на гачок. Бо це питання уже не раз задавалося таким самим тоном, а потім супроводжувалось зауваженням: «Ні, не вийде. Треба ще полікуватися над кореспонденцією. Що поробиш, коли ви мічені».

І ми лікувалися. Це таке лікування, що хочеться завити від нервів. Тож коли шефові спадає на думку запитання «Кого послати?», ми вдаємо, що це нас не стосується. Хай собі людина пожартує.

Проте сьогодні у нього начебто немає охоти до гумору, бо несподівано я чую:

— Пропоную їхати Боєву.

Борислав дивиться на мене з усмішкою, але до усмішки домішується легка меланхолія. Не тільки тому, що він залишається, а й тому, що залишається сам.

— Не шморгай носом, — докидає шеф. — Боєв першим повернувся, значить, само собою зрозуміло, першим і поїде.

«Першим поїде і першим провалиться», — думаю я собі наступного ранку, поки холодні струмені душу поступово повертають мене з царства сну, цього молодшого брата смерті, у прохолоду нового дня, тієї скромної чергової неділі, яку ми рідко маємо змогу оцінити.

Згодом, поки я снідаю в ресторані готелю, на згадку знову приходить Белев. Комбінацію з ним було вирішено обрати якнайпростішу і найзручнішу. Досвідчений у таких справах, він мусив стежити за діями Горанова і відповідним способом інформувати мене, поки я сидітиму в тіні й готуватимусь до операції з дальшим прицілом. Отже, принаймні в перших епізодах п'єси, ризикувати доведеться головним чином Белеву. І навіть якби Белев погорів, я буду збережений, щоб узяти на себе ризик у наступних епізодах і добратися до фіналу. На жаль, Белев погорів, перш ніж я включився в гру, і не встиг передати мені естафету.

Словом, невезіння, з якого почалася ця історія, тривало, і по всьому було видно, що воно триватиме й далі. Бо то були не просто невдачі, а щось значно неприємніше — досвідчена рука. Рука Горанова або, можливо, когось іншого, що причаївся за ним.

Ці роздуми без особливого практичного смислу цілком довільно пропливають у моїй голові в той час, як я, зайнятий двома далеко практичнішими справами, — справами, які людина за звичкою робить зовсім машинально, — вибираю ложечкою білок некруто звареного яйця і спостерігаю за обстановкою. В цю ранню пору ресторан майже порожній, якщо не рахувати підстаркуватої німецької пари, яка, мабуть, вирішила відсвяткувати своє срібне весілля на лоні осінньої свіжості Леману, та рудого, веснянкуватого англійця, який так само, як і я, зайнятий некруто звареним яйцем і, очевидно, через короткозорість так нахилився над столом, неначе збирався діставати яйце не ложечкою, а дзьобом, що примостився на його обличчі замість носа.

У холі, який я перетинаю трохи згодом, немає нікого, крім чоловіка за віконцем довідок та жінки з пилососом, який сповнює приміщення приглушеним завиванням. Виходжу на безлюдний тротуар. Машини на стоянці порожні. Зиркаю скоса на свою, але з легким жалем минаю її й прямую по набережній до Рю-Монблан.

Студений зустрічний вітер густо січе дрібними дощовими краплями, але бувають хвилини, коли людина мусить знехтувати комфортом заради профілактики, духовної і фізичної.

Я байдуже минаю два мости і виходжу аж на третій — Пон де ла Машін, у якого та перевага, що він тільки пішохідний, до того ж досить довгий, і можна легко побачити, причепили за тобою хвоста чи ти поки що вільний від цього тягаря. Хвоста немає, але я не можу бути впевненим, що мене не обманює недостатня видимість і що за мною не стежать здалеку. Тому, вийшовши на Рю-де-Рон, я вирішую присвятити кілька хвилин вітринам, проходжу один за одним два пасажі й опиняюся на невеликій площі, пірнаю у вузеньку вуличку і нарешті вибираюсь на Гранд-рю, теж досить вузьку, незважаючи на солідну назву. Гранд-рю вузька і крута, взагалі це якийсь тінистий жолоб, що веде до горішньої частини старого міста.

Будинок мені знайомий. Я був у ньому колись, після іншого провалу. Того провалу, під час якого мій учитель і друг Любо скінчив свої земні справи. Я піднімаюсь темними сходами на другий поверх, розбираю в напівтемряві прізвище Георга Роса і дзвоню тричі — один довгий дзвінок і два коротких.

Зсередини чути кроки, потім двері відчиняються, і на порозі стає невисокий літній чоловік у халаті, з великою головою на тонкій пташиній шиї. Господар окидає мене поглядом, і я розумію, що він упізнав. І все-таки запитує:

— Вам кого?

— Пан Георг Рос?

Старий киває.

— Я хотів би знати, чи сюди перебралась фірма «Вулкан»?

— Так, два місяці тому. Прошу…

Пароль тепер інший, але чоловік той же. Він так муміфікувався з роками, що навряд чи зміниться до кінця свого життя. Я проходжу похмурим вестибюлем і опиняюсь у знайомій вітальні зі старовинними меблями, стилю яких я так і не зрозумів, та з величезним потемнілим і зеленим, немов стояча вода, дзеркалом над каміном.

— Може, вип'ємо по чашці кави? — люб'язно пропонує господар. — Домашня робітниця приходить аж о десятій.

— Сподіваюсь, та сама.

— Та сама, жива й здорова. Як не дивно, навіть я ще живу.

— Не бачу причин для протилежного.

— Так, справді: жодних. Коли нема ніякого сенсу жити, тоді живеш до глибокої старості.

— Негарно обмовляти себе, — заперечую я. — Хіба клопоти, яких я вам завдаю, не свідчать про щось змістовне?

— Свідчать про дрібниці.

Він зневажливо махає рукою і йде принести каву, а я гукаю йому вслід:

— Дозвольте узнати, чи пан Чезаре не залишив для мене якогось оферта.

— Залишив, — бурчить господар. — Але я також залишив кофейник на плитці.

Я відчуваю, як на серці стає легше, і мені навіть здається, що похмура вітальня одразу якось світлішає, ніби осіннє сонце глянуло на мить у вікна.

Лише після того як каву принесено, розлито у тонкі порцелянові чашки й випито, старий знову виходить, довго тупає по квартирі, пересуває меблі і нарешті приносить мені так званий оферт неіснуючого Чезаре. Я розкриваю конверт, уважно перечитую послання, потім на всяк випадок перечитую ще раз і аж тоді чиркаю сірником, запалюю його й вичікую біля каміна, поки воно перетвориться на попіл.

У листі Белева сказано:

«Особа, яка живе під прізвищем Андрея Горанова, — та сама, що зустрічалася з Цаневим у Мюнхені. Досі я не зміг її ідентифікувати. Жодних слідів самого Горанова немає. У тому ж будинку живе й емігрант Лазар Пенев, що деякий час працював на радіостанції «Вільна Європа».

Чоловік, який видає себе за Горанова, згідно з моїми спостереженнями, не підтримує контактів ні з ким. Обережний, підозріливий, майже ніде не показується. Якщо він і підтримує якісь зв'язки, то, мабуть, через Пенева, який часто появляється в місті.

Не виключено, що Пенев зауважив мене під час моєї попередньої місії у Мюнхені. Тому я завжди намагався стежити за ним здалеку. Однак учора він побачив, як я йшов услід за ним. Не знаю, чи впізнав. На всяк випадок я припиняю спостереження за ним і залишаю цю довідку».

Дивлячись, як послання перетворюється на попіл, я чую голос господаря квартири:

— Можу я чимось вам допомогти?

— Так. Папером і конвертом.

Мій лист ще коротший:

«Спроба ліквідувати Б. Він знаходиться в общинній лікарні, Лозанна. Пропоную перейти до варіанта «дельта».

Я запечатую конверт установленим способом і даю панові Росу:

— Буду вам вельми зобов'язаний, якщо знайдете спосіб до полудня зв'язатися з братом Чезаре.

— Неможливо, — з жалем розводить руками старий. — Сьогодні — не день зв'язку. День — завтра.

Все-таки добре, що день зв'язку — завтра, а не наступного тижня. Та нічого не вдієш. Господар — не радист, а всього-на-всього скромна поштова скринька. Скромна і вже дуже стара поштова скринька, але яка все ще корисна, хоча й твердить, що немає ніякого сенсу більше жити.

— Сподіваюсь, ваші справи не дуже погані? — співчутливо запитує господар.

Він не має уявлення про суть «наших справ», не виявляє жодної цікавості до них, і все ж таки в його погляді уловлюється тінь тривоги. Тривоги не за себе, а за цю незнайому людину, яка несподівано з'явилася у цей дім, щоб одержати і вручити лист невідомого призначення.

— Нічого фатального, — відповідаю. — Наші справи рідко йдуть як годинник. Навіть у країні годинників.

Потім подаю йому руку і квапливо виходжу.

Я знову серед цього вузького жолоба, що зветься Гранд-рю, але тепер уже спускаюся вниз, а пронизливий вітер дме в спину.

Отже, справи прояснюються, принаймні щодо вчорашньої катастрофи. Кажеш, не збагнув, чи він упізнав тебе… Ну, тепер уже збагнув, причому найбільш болісним способом. Болісним для тебе і паскудним для завдання.

Два роки тому Белев займався у Мюнхені деякими людьми, зв'язаними з «Вільною Європою». Його цікавила, ясна річ, не «Вільна Європа», а другий бік монети — ЦРУ. Очевидно, тоді він і зіткнувся з Пеневим. І, мабуть, Пенев його бачив і запам'ятав.

Звичайно, це чиста випадковість: стежиш у цілковитій таємниці за якимсь типом і якраз тоді, коли не треба, натикаєшся на іншого, який тебе знає. Така випадковість може спіткати будь-кого, і в цьому відношенні вини за Белевим немає жодної. Його вина в тому, що він не тримався по можливості далі від Пенева. Занадто понадіявся на свою професійну досвідченість і пішов слідом за ним. І тут несподівано трапилась інша випадковість, уже трагічна. Пенев його помітив.

Ну й що, як помітив? Пенев, напевно, також не новачок, отже, для нього найбільш логічно було б удати, що він не помітив стеження, прикинутись простаком і постаратися з'ясувати, хто саме і з якими намірами стежить за ним. Він же замість цього через два дні вчиняє замах на переслідувача.

Зовсім безглуздо. А може, сам Пенев був під наглядом. І, можливо, якраз ті, що стежили за Пеневим, вирішили із власних міркувань усунути невідому особу. І зробили це негайно, як тільки їм пощастило натрапити на її сліди. А це зовсім неважко у такому невеликому місті, як Берн, особливо коли йдеться про людину, що сама крутиться в небезпечній зоні, а точніше — поблизу вілли Горанова.

Остання версія видається мені дуже неприємною, але, на щастя, й досить неправдоподібною. Інцидент на шосе не говорить на її користь. Якби в даному випадку працювали досвідчені люди, які вирішили усунути Белева, то він уже б не жив. Кілька куль або навіть удар французьким ключем по тім'ї — і кінець.

Мізансцена нещасного випадку біля Лозанни підказує дещо іншу ситуацію. Людина у старому «сітроені», мабуть, слідкувала за Белевим цілий день, сподіваючись підглянути якусь зустріч або інші дії Белева. А коли ці сподівання виявились марними і вже сутеніло, незнайомий вирішив приперти мого приятеля, так би мовити, до стіни і змусити признатися. І з цією метою загородив йому дорогу. Та Белев не хотів зупинитися. Словом, виникла відома ситуація, при якій кожен із партнерів вичікує, що другий злякається і відступить. Оскільки ж ні один не відступив — стався карамболь. І, мабуть, у цю мить Пенев, чи хто б там не був, злякавшись машини отого з кошлатими бакенбардами, яка вискочила з-за повороту, зміркував, що краще покинути «сітроен» і зникнути у темряві, ніж писати показання.

Ясна річ, я не можу знати, як саме це сталося, і зовсім не думаю собі, що, перш ніж я дійду до Рю-де-Рон, істина вже буде розгадана. У мене досить вільного часу для аналізів і здогадок — аж поки почне діяти варіант «дельта». Якщо він взагалі почне діяти. Єдине, у чому я переконаний, — це те, що ми справді засунули руку в зміїну нору. Бо якби пан Лжегоранов чи пан Пенев витрачали час лише на пасьянс, Белев не став би жертвою нещасного випадку. До крайніх заходів навіть у шпигунському світі вдаються лише в крайніх випадках.

Нарешті я опиняюсь на Рю-де-Рон і заходжу в першу ж телефонну кабіну. Набираю номер общинної лікарні в Лозанні. Голос у трубці незнайомий. Називаю прізвище пацієнта, здоров'ям якого я цікавлюся, і чую:

— Хвилинку.

А трохи пізніше:

— Хто говорить?

Однак це вже інший голос, знайомий мені своїм легким поліцейським акцентом.

— Його приятель, месьє Робер.

— Хочете побачити його? Це можливо.

— Дякую. Тільки зараз я не можу. Через те…

— Якщо ви не можете зараз, то боюся, що пізніше взагалі не буде можливості побачитися з ним. Стан його вкрай важкий…

Я виходжу з кабіни і прямую до Пон де ла Машін, намагаючись зрозуміти: це грубий маневр чи справді скорбна новина. З точки зору професіонала, сказав би Любо, у даний момент це не є твоїм завданням. З точки зору професіонала, брате мій, твоє завдання — бути якомога далі від Лозанни і общинної лікарні.

Переходжу міст і йду набережною, тепер уже в зворотному напрямку, нетерпляче підштовхуваний вітром. «Не треба мене підштовхувати, — кажу йому, — я й без тебе знаю своє діло». Розраховуюся в готелі, сідаю за кермо і виїжджаю з Женеви.

Через годину зупиняю машину на невеличкій вулиці Лозанни, купую в кіоску план міста і намагаюся зорієнтуватись. Потім мандрую пішки вулицями, які у переважній більшості схожі на женевську Гранд-рю якщо не тіснотою, то стрімкістю уже напевне.

Фасад общинної лікарні минаю по протилежному тротуару безжурними кроками обтяженого неробством туриста. Мій погляд ліниво ковзає по двох рядах вікон. Нічого.

«З точки зору професіонала, брате мій, робиш дурниці», — думаю я собі. Після чого вирішую повторити дурницю, тільки не цей раз уже з іншого боку будинку. Вулиця там пуста, якщо не брати до уваги купки дітей, що повертаються зі школи. Подвір'я лікарні обгороджене залізними штахетами і живоплотом. Мій погляд легко перестрибує ці перепони і пробігає по вікнах будинку. І ось на другому поверсі, у третьому вікні зліва, я помічаю цікаву деталь — забинтовану голову, вільні від перев'язки частини якої, а саме очі під кошлатими бровами і великий ніс, мені досить знайомі.

Бідолаха вже бозна-скільки чекає у цьому вікні, аби подати знак, що він живий. Якщо взагалі комусь потрібен такий знак. Він машинально піднімає руку, прагнучи показати, що впізнав мене, але одразу ж опускає її. Я також вчасно стримую свій жест і риюся в кишені, немовби шукаю сигарети.

Потім тими ж кроками нудьгуючого туриста йду далі.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Якщо вам долею судилося жити в Берні і якщо ви бажаєте заспокоїти свої нерви або ж ще більше розладнати їх, то для цього важко знайти більш підходяще місце, ніж квартал вілл за Острінгом.

Вілли, що вишикувались уздовж асфальтованих алей, досить різні за розмірами і зовнішнім виглядом — залежно від матеріального стану їх мешканців та від особливостей їхнього смаку: одноповерхові чи двоповерхові, ультрамодерні чи в стилі добрих старих часів, з просторими верандами чи скромними балкончиками, в оточенні старанно доглянутих садів чи лише з мініатюрними газонами, обгороджені підстриженими кущами чи декоративними металевими решітками.

Це культ маленького приватного оазису особистого благополуччя, намагання ізолюватися від шуму й неврастенії сучасного побуту, атавістичне прагнення повернутись у лоно природи, але вже облагородженої й дбайливо підстриженої ножицями садівника.

На алеях майже не видно перехожих, а в деякі години дня квартал здається зовсім вимерлим, хоч насправді життя тут триває за неписаним, але суворим розкладом. Діти йдуть у школу і приходять зі школи, батьки їдуть машинами у місто й повертаються додому, вантажні автомобілі торговельних фірм у чітко визначений час розвозять від будинку до будинку продукти. Але квартал такий великий, а мешканців у ньому так мало, що цього руху майже не видно за густою тінню сосен і гущавиною вічнозелених кущів.

Вілла, найнята для мене моїм компаньйоном Джованні Бенато, належить до середньої категорії, що цілком підходить торговцеві середньої руки. Хол з невеликою кімнатою, а нагорі бібліотека і спальня, не враховуючи кухонних і туалетних приміщень, — отакий мій невеликий замок, що стоїть посеред занедбаного саду з дюжини яблунь.

Мій сусід по один бік — якийсь літній рантьє. Він живе з дружиною на нижньому поверсі, а верхній здає, щоб округлити свої доходи. Спочатку була навіть думка винайняти саме цей поверх, але поки ми вагалися, його віддали якійсь німкені. Тим краще.

Бо тепер моїм сусідом з другого боку є Горанов. Таке безпосереднє сусідство, звичайно, пов'язане з певними незручностями. Воно привертає погляд до тебе, а коли цей погляд надміру підозріливий, то неминучі й відповідні спостереження або таємні перевірки. Тому необхідно тривалий час утримуватися від будь-яких вчинків, які могли б викликати найменше підозріння. Треба жити так, щоб навколишні люди звиклися зі мною як з нецікавим і зовсім сумирним сусідом.

На противагу цій незручності безпосереднє сусідство з Горановим дає мені такі переваги для спостережень, яких квартира рантьє, незважаючи на високу оплату, не може забезпечити. Від моєї вілли до вілли Горанова не більше дванадцяти метрів, а огорожа, що розділяє нас, занадто низька, щоб служити перепоною. З відповідною апаратурою я міг би спокійно вести спостереження за всім, що діється навпроти. Однак у моєму становищі наявність такої апаратури рівнозначна дурості. Було б надмірним оптимізмом допускати, що в даних обставинах і в даний час мій приватний замок не будуть відвідувати й ретельно оглядати у мою відсутність.

Я зовсім не збираюся твердити, що дію голими руками і не користуюсь ніякою технікою. У нашій професії і в наш вік бурхливого прогресу це було б все одно, що йти полювати на слонів рогачкою. Чи то через наївність, чи з лицемірства тисячі людей зчинили страшенний галас з приводу якогось там Уотергейта, начебто вони до того ніколи не чули про практику підслуховування. Я ж не маю ніякого права на наївність чи надмірну бридливість. Мені не дозволено також ображатися, протестувати, а тим більше — провалюватися.

Отже, у кишенях я ношу свою дрібну техніку, по можливості не примітну для стороннього ока. Фотоапарат мій має форму запальнички, передавач і приймач на близькі відстані змонтовані в одній авторучці, а підзорна труба — в ковпаку другої, вона дрібна на вигляд, але сильніша від усяких біноклів. Мікроскопічний прилад для підслуховування, кілька невеличких ампулок різного призначення — і більше нічого. Усе це практично нічого не важить, не займає багато місця, в крайньому випадку його можна викинути одним махом, і ніхто не помітить.

Було б перебільшенням вважати, що я тут проводжу свій час за шторою в спальні, заглядаючи у вікна Горанова, хоча й такий вид заняття не зовсім чужий мені. Ще більш недоречно думати, що я коротаю дні у дрімоті серед затишного холу чи за очисткою саду від осіннього листя. Легенда, якою я прикриваюсь, — це легенда працьовитої людини, і вона мусить щодня чимось підтверджуватись.

Ранок починається з того, що я заношу продукти, залишені постачальниками під кухонними дверима, готую сніданок, займаюсь туалетом. Я не намагаюся приховувати свої домашні заняття за щільними шторами, бо граю роль порядної і нудної людини, якій нічого критися.

Рівно о дев'ятій виводжу машину на асфальтовану алею, зачиняю за собою садові ворота і їду вниз до центру. Як і всяка порядна і нудна людина, проїжджаю одним і тим же маршрутом: Острінг, потім довга і полога пряма Тунштрасе, за нею Кірхенфельдбрюке, який переносить мене через річку на Казіноплац, а звідти через Кохергасе — на Беренплац, де розміщена моя контора.

Власне, це контора Джованні Бенато, але відколи його підприємство, агонізуючи під загрозою банкротства, злилося з моїм, яке існувало лише на папері, ми дружньо співіснуємо в цьому чистому й тихому приміщенні, ізольованому подвійними вікнами від суєтного шуму зовнішнього світу і для більшої презентабельності прикрашеному картою світу й ілюстрованими календарями.

Не заради пустої самореклами, а в інтересах істини мушу відзначити: якщо фірма Бенато — імпорт і експорт продовольчих товарів — все ще існує, то цим він до деякої міри завдячує мені, оскільки я можу різними шляхами забезпечити йому яку-небудь скромну оборудку. Однак ці оборудки не дуже численні, так що мій компаньйон вважає зайвим платити гроші секретарці і веде свою кореспонденцію сам. Оскільки ж і кореспонденція не надто об'ємна, то робочий час спливає звичайно у розмовах на вільні теми. Точніше — на теми катастроф. Катастроф усіх масштабів, видів і нюансів.

Така своєрідна тематика може здатися дивною лише людині, яка недостатньо знає Джованні Бенато. А він належить до тих вайлуватих людей, котрі, здається, постійно живуть на грані нещасного випадку: якщо поруч є ваза, він неодмінно переверне її; якщо йому подадуть суп, незабаром у тарілці можуть опинитися його окуляри, якщо він переходить дорогу, то чимчикує на червоне світло, плутаючи весь рух.

Але мій компаньйон з гордовитою зневагою ставиться до небезпек, які безпосередньо загрожують йому, думки його прикуті до катастроф світового масштабу, минулих і майбутніх.

— Пригадайте собі, як була знищена Атлантида, — говорить він, постукуючи по столі куцими товстими пальцями, — і вам стане ясно, як може загинути і наша цивілізація.

— Мушу признатися, спогади мої не датуються епохою Атлантиди.

— Мої теж, — киває Бенато. — Але це питання уже з'ясоване наукою. Уявіть собі величезний метеорит або, якщо хочете, малу планету діаметром близько шести кілометрів і вагою до двохсот мільярдів тонн. Правда, колосально?

Це одна з особливостей Джованні: говорячи, він весь час звертається до вас з подібними запитаннями, щоб почути вашу думку. Звичайно, ваша думка не дуже цікавить його, просто це один із спритних ораторських прийомів, щоб тримати вас у безперервному напруженні під час розмови, яка по суті найчастіше має форму монологу.

Однак, щоб відкрити дальшу зелену вулицю монологові, я мушу підтвердити, що двісті мільярдів тонн — річ справді колосальна.

— І ось цей метеор-гігант з божевільною швидкістю налітає на землю і падає в затоку Флоріди. Добре все-таки, що падає туди, бо якби впав тут, то зараз у Швейцарії замість Альп була б яма. Який жах, правда?

— Думаю, що це не так уже й жахливо, — делікатно заперечую я. — Швейцарці — люди спритні, отже, могли б і з допомогою ями оббирати туристів.

— Без сумніву, без сумніву, — киває Бенато. — Але я маю на увазі не саму яму, а жахливий струс. Яке двигтіння! Це було б зловісніше, ніж тисяча атомних вибухів… так що навіть полюси змістилися б, і океан залив би цілий континент. Уявляєте собі?

— Намагаюся.

Щоб підкріпити мою кволу уяву, Бенато підкидає мені ще кілька подробиць катастрофи з Атлантидою, супроводжуваних обов'язковими «правда?», «що ви на це скажете?», «ви здаєте собі звіт?». Після того переходить до наступного катаклізму.

Наступним може бути зловісна зміна земного клімату, яка, на думку відомих вчених, має статися, спричинившись до неминучих наслідків — спочатку нового потопу, а потім нового льодовикового періоду. Або демографічний вибух, який несе ще більші страхіття: спочатку ми харчуватимемось корінням, а згодом перейдемо до канібалізму (уявляєте?). Або демонічні сили, які дрімають під земною корою: подумайте тільки, що в той час, коли ми з вами сидимо отут на Беренплац, десь унизу, під нашими ногами, клекоче вогненна лава (а ви ж знаєте: як тільки щось починає клекотіти, так і дивись, щоб не вибухнуло). Або повернення жахливих середньовічних епідемій, від яких мільйони людей гинуть як мухи (ви здаєте собі звіт?).

Окремою графою в репертуарі Джованні Бенато йдуть воєнно-політичні катаклізми — китайське вторгнення, воднева бомба, біологічна зброя, а також хімічна. Це для нього одні з найбільш улюблених тем, мабуть, тому, що тут він має найбагатшу інформацію. Але якими б улюбленими вони не були, ці теми не можуть замінити проблем третьої й останньої граф, які викликають у Бенато майже ліричне захоплення, — сюжетів фантастичної літератури, що їх мій компаньйон сприймає, ясна річ, як живу реальність. Тут чільне місце займають такі мотиви, як нашестя інопланетян, міфічне чудовисько, що тиняється в шотландському озері Лох-Нес, велетенська біла акула, жахлива снігова людина, літаючі тарілки і вже не пригадую що ще.

Хоч би як захоплювався Бенато безконечною розмовою-монологом, він не забуває час від часу поглядати на свій наручний годинник і ніколи не забуває вчасно оповісти:

— Дорогий приятелю, вже дванадцята. Що ви скажете, якщо ми підемо підкріпимося, перш ніж той нещасний Всесвіт звалиться на наші бідні голови?

Першого разу я прийняв пропозицію з ентузіазмом новачка, не підозріваючи риску авантюри. Потім уже доводилось хоч-не-хоч приймати її, оскільки це стало традицією. А згодом я просто звик.

Говорячи про ризик, я не маю на увазі те, що оплачувати рахунки випадало мені, бо це був не ризик, а залізна неминучість. Я не настільки дріб'язковий, аби натякати, що компаньйон не скаржився на апетит і в результаті рахунки виходили чималі. Річ у тому, що, як я вже згадував, Бенато був трохи вайлуватий, так що вирушати з ним у широкий світ було справою досить клопітливою.

Італієць був короткозорий. Якоюсь мірою йому вдавалося компенсувати це завдяки окулярам у товстій роговій оправі. Але оскільки на розсіяність ще не винайдено окулярів, він раз у раз штовхав то того, то того пішохода, натикався на громадянина, що йшов попереду, або ж брав під руку якогось незнайомого, думаючи, що це я, його компаньйон. Пересування Бенато по вулиці, мабуть, спричинювалося б до частих лайок або й епізодичних ляпасів, якби не наївний вираз його дитячого обличчя, манера усміхатися якось винувато, а також ласкаві «даруйте, даруйте», які він розсипав на всі боки, обеззброюючи цим потерпілих.

Одного разу, коли Бенато раптом згадав, що залишився без цигарок, і попрямував до тютюнової крамниці, я ледве встиг в останню мить зупинити його: він замість дверей ішов прямо на вітрину. Іншим разом, очевидно, підстьобуваний голодом, він ледь не повторив цей номер з далеко більшою і товстішою вітриною ресторану.

— Такої великої вітрини мені ще не доводилось розбивати, — признався він, коли я вчасно схопив його. — Крізь менші проходив, але крізь таку велику — не випадало.

У мене було таке відчуття, що він у душі докоряє мені за втрачену можливість встановити скромний рекорд у розтрощуванні вітрин головою.

У самому ресторані події розгорталися в аналогічному напрямку, тому ми завбачливо сідали завжди в кутку, де обслуговував Феліче, який мусив терпляче зносити дрібні дивацтва свого співвітчизника.

— Ну, дорогий мій, що ти нам запропонуєш? — по-приятельськи запитував Джованні, розкриваючи меню і недбало простягаючи ноги під столом, причому його нога безпомилково впиралася в манжети моїх штанів.

— Є чудовий копчений сом… — радив офіціант, готовий зі службовою запопадливістю запропонувати найдорожче.

— Копчений сом… це ідея… — бурмотів Бенато і ворушив ногами, відчувши, що вони унизу замоталися в щось. — Цікаво, що ти запропонуєш нам крім сома…

Нарешті після тривалої співбесіди визначалося меню, а заодно й напої, і Феліче йшов у бік кухні.

— Які чудові квіти, — вигукував Бенато, простягаючи руку до кришталевої вазочки з великими гвоздиками.

У таких випадках я інстинктивно відсувався від столу, хоч вазочка не завжди перекидалася. Бували такі щасливі випадки. Компаньйон виймав одну гвоздику, обережно нюхав її і додавав:

— Але на цьому світі, дорогий друже, навіть краса оманлива. Ви, мабуть, чули про ті страшні орхідеї, запах яких рівнозначний смертельній отруті…

Отрути, натуральні й лабораторні, — то також була одна з улюблених тем Бенато, і він на деякий час поринав у неї, щоб заглушити приступи голоду. Нарешті Феліче приносив рибу, і Джованні накидався на їжу. Згодом його досвідчене око помічало якийсь недолік:

— Скажи, Феліче, що це за мода — копченого сома подавати з гвоздиками?

— Я думаю, що гвоздику ви самі поклали в тарілку, — пробував заперечувати офіціант.

— Думаєш… Але не впевнений… Ну, добре, залишимо це питання відкритим, — великодушно махав рукою Бенато, і келих його падав на землю.

З цього моменту й до кінця обіду він не раз скидав зі столу то виделку, то ніж, то якийсь келишок, отож Феліче мусив весь час вартувати поруч, щоб у будь-яку хвилину принести новий прибор. Але найбільша небезпека для навколишніх крилася у другій страві, якою найчастіше були біфштекс чи відбивна котлета, котрі необхідно різати. А компаньйон діяв з таким розмахом, що відрізаний шматок часто вискакував з тарілки, опиняючись на скатерті або ж на вашому костюмі. Траплялося, що вискакував не відрізаний шматок, а ціла відбивна котлета. Якось у подібному випадку котлета опинилася на колінах дами, що сиділа за сусіднім столом. Добре хоч, що дама передбачливо застелила коліна серветкою.

— Я не думав, що у мене такий снайперський талант, — шепотів мені Бенато, коли інцидент було загладжено. — Ви бачили? Впала точно на серветку, навіть не заляпала сукні.

Не обходилось без певного ризику і для самого Бенато. Пригадую, як одного разу, захопившись темою про неминуче наближення якоїсь комети, він зажурено сперся ліктем у тарілку з міланським соусом.

Найнезначимішими, звичайно, були пригоди з цигаркою, яку компаньйон залишав де попало і про яку згадував аж тоді, коли запах смалятини ставав нестерпним.

— Здається, щось горить, — бурмотів Бенато.

— Скатерть… отам, перед вами…

— А, нічого. Я боявся, щоб не штани.

Одного разу я дозволив собі несміливо докинути:

— Ви зі своїми цигарками можете наробити вдома пожежі.

— Я вже двічі горів, — недбало відповів мій співбесідник. — Нічого страшного. Якщо тільки застрахуватися. Я завжди страхуюся.

Покінчивши з обідом і розрахувавшись, ми знову прямуємо до контори. Власне, Бенато проводжає мене лише до найближчого рогу, аби пояснити, що в контору він не піде, бо на нього чекає якась ділова зустріч. Якщо судити з його сонного вигляду, то це, без сумніву, має бути зустріч з м'якою постіллю, де він має намір поринути у забуття і хоча б ненадовго позбутися гнітючих думок про світову катастрофу.

Отже, я простую до контори сам і присвячую дві години пресі й міжнародним подіям. Потім виходжу прогулятись центральною вулицею, оскільки наша фірма — за кілька кроків від центральної вулиці.

Тут усе недалеко від центральної вулиці — парламент, музей, кафедральний собор, банки, вокзал, казино, театр і таке інше. Усе, включаючи й місце, де я раз на тиждень підтримую зв'язок зі своєю людиною. Поки що тільки так, аби лиш знали, що я живий, хоча ще нічого не помічено. Насправді ж варіант «дельта» вже діє, якщо можна назвати дією рух на холостому ходу.

Центральна вулиця, яку називають то Крамгасе, то Марктгасе, то ще якось, багата історичними пам'ятниками — від годинникової вежі Цитглоке до численних старовинних водограїв, прикрашених ренесансними скульптурами. Але мій погляд не знати чому лише побіжно ковзає по тих пам'ятках і переходить на інші, далеко банальніші речі — кілька пасажів, що сполучені з бічними вулицями, деякі заклади, збудовані з подвійними входами, а також універсальні магазини «Льоб», «Контіс», «Глобус» та інші подібного типу, що вирізняються не тільки багатством товарів, а й деякими додатковими зручностями.

Дослідження об'єктів такого роду — це, звичайно, чисто професійна звичка, і я кажу собі, що було б найкраще, якби вони ніколи мені не придалися. Тут так же легко вислизнути від можливого переслідувача, як і знову зіткнутися з ним через п'ять хвилин десь поблизу. Бо в цьому невеликому місті усе розташовано за кілька кроків від центральної вулиці.

Власне, місто не таке вже й мале. Воно розкинулося далеко по обидва боки річки Ааре, про яку можна було б сказати, що вона в'ється як змія, якби це порівняння не виглядало занадто паскудним у відношенні до такої чистої синьо-зеленої річки. Проте віддалені тихі квартали з широкими вулицями, житловими масивами, підприємствами і парками мене не цікавлять. У певному відношенні вони менш вигідні, ніж тіснота центру. А центр — це те місце, обмежене дугою Ааре, яка тут згинається, як у суглобі, де скупчені магазини, де панує метушня і де все знаходиться за кілька кроків від центральної вулиці.

Надвечір я підходжу до своєї машини, що стоїть на Беренплац, сідаю в неї й повертаюсь до Острінга. День скінчився, але нудьга триває. Однак такий порядний і нудний громадянин, як П'єр Лоран, не має права не нудьгу. Вона існує для артистичних натур, для тих, хто весь час марить про щось інше, щось таке, що… взагалі для тих людей, котрим сняться міражі й котрі ганяються за вітрами. Навряд чи треба доводити, що така статечна людина, як П'єр Лоран, не має нічого спільного з подібними суб'єктами. Він повертається точно в установлений час, зупиняє машину на точно визначеному місці і займається чітко передбаченою на такий час справою — приготуванням вечері.

Отже, я готую вечерю, в якій основну і майже єдину страву становить яєчня з шинкою, сідаю біля кухонного столу і методично здійснюю насущну справу — приймання їжі, не утруднюючи себе зашторюванням вікон, аби кожен цікавий міг переконатися в тому, що П'єр Лоран, як порядна людина, вже повернувся додому і, як порядна людина, спішить поїсти, поки не почалась телевізійна серія «Чорне досьє».

Потім, як ви вже здогадуєтесь, мої заняття переносяться в хол, де я дрімаю деякий час, витягнувшись у кріслі перед екраном. Господар постарався надати обстановці скромної елегантності, витриманої в зелених тонах: шовкові шпалери, оксамитові крісла, великий килим, абажури настільних ламп — усе зелене. Навіть кілька гравюр на стінах, що зображають пасторальні або галантні сцени з невеличкою дозою жіночої наготи і щедрою рослинністю.

Час від часу, коли наступний епізод «Чорного досьє» поступається місцем черговій бесіді про економічну кризу, я виходжу з холу й ліниво піднімаюсь нагору, в бібліотеку. Тут уже штори опущені, і в цьому немає нічого дивного: коли читаєш, стараєшся ізолюватись від зовнішнього світу. Та ба, я зовсім не маю охоти читати, тим більше, що книги, розставлені на полицях, виконують чисто декоративну функцію, надаючи обстановці наукового і старовинного вигляду своїми товстими шкіряними оправами. Я вже нашвидкуруч переглянув їх. Це в основному різні латинські твори, а також підручники й посібники з садівництва з минулого століття. Оскільки ж я не маю наміру поринати у посібники з садівництва, а штори, як уже було сказано, опущені, я дозволяю собі залишити бібліотеку, пройти у затемнений інтер'єр спальні і спрямувати свій погляд крізь щілину в шторі на віллу, що навпроти.

У цей час звичайно світяться лише два широкі вікна в холі, іноді завуальовані молочним серпанком муслінових гардин, а іноді зовсім чітко демонструють інтер'єр. Обстановка старомодна багата, з великою кількістю важких, масивних меблів і ніжної порцеляни. І серед цієї обстановки — кволий літній чоловік, на якого скерована моя авторучка — телескоп.

Зоране густими зморшками землисто-жовте обличчя із запалими щоками виглядає хворобливим. Взагалі Горанов нагадує той тип людей, які начебто вже готові в могилу, але в такому стані можуть жити ще довгі роки, поки всі їхні близькі не переселяться на той світ. Він уже напевно перемахнув за шістдесят, однак, незважаючи на сиве волосся і зів'ялий вигляд, навряд чи добрався до наступної десятки. Морзянка зморщок на його обличчі передає якусь постійну гримасу пригніченості чи страждання, немовби він змучений не дуже сильним, але безперервним зубним болем.

Одягнений у поношений вовняний халат вишневого кольору, чоловік переважно читає газету, лежачи на дивані, або неквапливо походжає, ніби вимірюючи кроками довжину холу. Якщо ж не читає й не походжає, то гайнує час за грою в карти. Грою з одним-єдиним партнером — Пеневим.

У Пеневі теж є щось анемічне і хворобливе, але йому ще далеко до старечого віку: за даними, які я вже маю, він тільки-но вступає в сороківку. Що ж стосується даних самого його обличчя, довгастого і безкровного, то вони досить невиразні, так що йому легко можна було б дати на кілька років більше чи менше. Щось гостре є в цьому довгастому обличчі, у різкому зламі брів, у виступаючому, наче пташиний дзьоб, носі, в гострому підборідді і пронизливому погляді невеличких чорних очей. У кутику блідих, безкровних губ завжди висить сигарета. Незапалена сигарета. Іноді він виймає її й кидає у попільничку, але невдовзі бере нову і також, не запалюючи, кладе на звичне місце — в кутик губів. Мабуть, Горанов не дозволяє курити. Або ж лікарі забороняють.

Час від часу старий різко підводить голову і впирається поглядом у вікно, інколи і Пенев дивиться туди ж, немовби за цим темним вікном причаїлося щось невідоме й небажане. Потім гра йде далі. Триває вона звичайно до одинадцятої, після чого обидва кидають карти, а переможений — ще й якісь банкноти. Партнери покидають хол, світло гасне. Спектакль закінчено.

Прикрий і пустопорожній спектакль, якраз у стилі цього тихого й сонного кварталу за Острінгом, де при бажанні можна заспокоїти свої нерви або ще більше розладнати їх. І якраз у стилі цього милого старого Берна, де вулиці порожніють після восьмої і де можлива єдина притичина: Бенато заляпає ваш костюм міланським соусом чи пропалить ваш рукав цигаркою.

Минуло цілих два тижні, й нарешті якось уранці сталося щось незвичайне. У двері до мене подзвонили. Не з чорного входу, куди постачальники приносять продукти, а з парадного.

Відчиняю — переді мною молода дама. Не думайте, що йдеться про самку голлівудського типу, яка звичайно закручує голову героєві. Дама без особливих прикмет, взагалі з тих, яких на вулиці минають, не проводжаючи поглядом. Середній ріст, строгий сірий костюм і не дуже цікаве обличчя, частково сховане за великими димчастими окулярами.

— Я прийшла з приводу квартири, — прозаїчно сповіщає відвідувачка.

— Якої квартири?

— Тієї, яку ви здаєте по найму.

— Немає такої, — відповідаю.

— А об'ява?

— Ах, так, об'ява… Я просто забув зняти її, — кажу, згадавши про маленьку картку над входом до садиби.

— Може, ви все-таки знаєте десь поблизу вільне помешкання… — провадить дама.

— На жаль, не знаю. Було в сусідньому будинку, але також вже зайняте.

— Дивно… А мені казали, що тут повно вільних квартир.

— Поняття не маю. Може, і є, — знехотя мимрю я, поглядаючи на годинник.

Після цього вона киває мені на прощання і йде до свого червоного «фольксвагена», що стоїть перед входом.

Наступний ранок знов починається з незвичайної події. І знову це дзвінок у двері — не з чорного входу, а з парадного. Переді мною знов стоїть дама, однак я не зразу впізнаю у ній вчорашню відвідувачку. Пастельно-фіолетова сукня з дорогого вовняного матеріалу щільно облягає тіло, підкреслюючи привабливі лінії постави і щедрі форми бюста. Обличчя, не прикрите нічним метеликом димчастих окулярів, сяє у чарівній усмішці. Усмішці соковитих губ і чорних очей під темними віями.

— Я знову прийшла з приводу квартири, — повідомляє дама.

— Але ж я сказав, що немає, — відповідаю, намагаючись опам'ятатися від здивування. — Якщо ви помітили, вже й об'яву знято.

— Помітила, правильно, — підтверджує незнайома, осяваючи мене усмішкою. — Але повірте, ніде поблизу не можу знайти чогось підходящого. І оскільки я довідалася, що ви самі… Мене задовольнив би один поверх, навіть у крайньому випадку одна кімната. Отже, я подумала собі, що…

Я також про щось думаю собі, навіть готуюся надати своїй думці словесної форми і випровадити нахабу до дідька, але вона випереджає мене і з тією ж милою усмішкою додає:

— Невже ви залишите бездомну людину під відкритим небом… у цю холодну дощову осінь… Запевняю вас, що я не п'ю, не запрошую гостей, не чіпляюсь на шию господареві, взагалі можете вважати, що мене немає…

Поки вона розігрує свою невеличку роль, мої думки скеровуються в іншому напрямку. Кінець кінцем ця жінка має якусь мету, міркую я собі. І за цю мету навряд чи обрано мене. Отже, не завадить з'ясувати, куди вона мітить. Крім того, таке сусідство може виявитись корисним. І, зрештою, моя кімната біля холу таки зовсім зайва.

— Ви просто краєте моє серце, — мимрю я. — Я б вам відступив кімнату на нижньому поверсі при спільному користуванні холом. Але більше нічого.

— Я з першої ж хвилини зрозуміла, що ви людина великодушна, — теревенить дама, заходячи в будинок. — Навіть спільне користування холом… Тепер уже ви краєте моє серце…

— Я відступив би вам його весь, — відповідаю сухо, — якби не телевізор. Якраз тепер, знаєте, йде ота серія «Чорне досьє».

— Але тут чудово! — вигукує незнайома, опинившись у просторому холі, на який я вже частково втратив права. — І все зелене… Мій улюблений колір…

Сусідня кімната, як і суміжна з нею ванна, також викликають схвалення. Однак, усупереч звичайній жіночій психології, дама приділяє менше уваги ванні, аніж вигляду, що відкривається з вікна. А вікно виходить в основному на віллу Горанова.

— Думаю, краще вже залагодити питання з наймом, — пропонує жінка, коли ми вже вертаємось у хол.

— Не варто поспішати, — заперечую я. — До того ж мені пора на роботу. Ось вам ключ від зовнішніх дверей. Виготовите собі дублікат, а оригінал покладете в скриньку для листів.

Я киваю на прощання і виходжу зі спокійним виглядом мужчини, котрий може дозволити собі розкіш залишити вам свою квартиру просто так лише тому, що він — порядний і нудний громадянин, якому нічого приховувати.

Надвечір, повернувшись додому і дістаючи ключ із умовленої схованки, я мало не наштовхуюсь у дверях на якусь молоду особу невизначеної статі у крислатому капелюсі, грубому товстому светрі і сірих джинсах.

«Вже почалися й відвідування», — думаю собі, але в цей момент хіпі здається мені підозріло знайомим.

— На маскарад? — запитую я, переконавшись, що асексуальний тип — це не хто інший, як моя така жіночна піднаймачка.

— На мистецьку дискусію, — уточнює дама-хіпі.

— А, розумію. Тому ви так мальовничо одяглися?

— Інакше мене не приймуть за свою. Нема нічого неприємнішого, ніж коли тебе вважають за чужака.

Керуючись саме цією максимою, незнайома влаштовується у моєму домі, наче своя людина. Взагалі почувається тут як у себе вдома. Причому робить це без тіні нахабства, так природно, що я навіть не відчуваю цього.

У той самий вечір, повернувшись зі згаданої дискусії, вона опускається в крісло й невимушено доводить до мого відома:

— Ох, умираю з голоду.

— Холодильник до ваших послуг, — кажу я.

— А ви складете мені компанію?

— Чому б і ні? «Чорне досьє» вже закінчилось. І ми йдемо на кухню.

Порившись у холодильнику, дама-хіпі дістає саме те. що вибрав би і я, найпрозаїчніше і найбільш насущне — яйця і шматок шинки.

— Ви ніколи не опускаєте штори? — запитує жінка, ставлячи сковорідку з маслом на газову плитку.

— Навіщо їх опускати?

— Невже не підтримуєте зв'язків з протилежною статтю?

— Ви перша. А що стосується вашої статі… у цьому наряді…

— Ряса ще не робить людину ченцем, пане… Не знаю просто, як вас величати.

— Моє прізвище фігурує на дверях.

— Бачила, але не знаю, як вас звати. Ви як би мене називали?

Питання ставить мене у скрутне становище, хоча, повернувшись із роботи, я застав передбачливо покладену на стіл у холі її візитну карточку: «Розмарі Дюмон, студентка, Берн». Чудово гравірована карточка, до того ж зовсім недавно надрукована, судячи по тому, що фарба ще трохи розмазується.

— То залежить… — бурмочу я. — Якщо ви маєте намір залишитися надовше, я називав би вас Розмарі, оскільки ми й так колись дійдемо до цього. А якщо ви незабаром поїдете…

— У такому разі називайте мене Розмарі, дорогий П'єре.

Вона вимикає плитку, ставить сковорідку на заздалегідь приготовлену дерев'яну підставку, але, перш ніж сісти за стіл, робить два кроки до вікна й різким рухом опускає штору. Ви, мабуть, помітили, що в житті, на відміну від театру, дія нерідко починається якраз після того, коли опущено завісу.

Деякий час дама-хіпі їсть мовчки: очевидно, таки добре зголодніла. З'ївши половину, вона ні з того ні з сього запитує:

— Вам подобаються імпресіоністи, П'єре?

— Признатись, я не дуже розрізняю усі ці школи: імпресіоністи, експресіоністи…

— Як можна плутати імпресіонізм з експресіонізмом? — дивиться вона на мене з явним докором.

— Ну так… без ніякого утруднення.

— Але ж самі слова мають різний зміст!

— О слова!.. Слова, ярлики, фасади…

Розмарі кидає на мене швидкий погляд, потім знову зосереджує свою увагу на тарілці.

— По суті ви маєте рацію, — зауважує жінка трохи згодом. — Тут, як звичайно, назви не збігаються з явищами І все ж таки ви не можете твердити, що зовсім не чули про таких художників, як Моне, Сіслей, Ренуар…

— Останнє прізвище мені справді щось нагадує, — признаюсь я. — Нагадує якихось голих жінок. Дуже червоних. І страшенно товстих.

— Ясно, — киває Розмарі. — Ви не належите до сучасних мужчин з широкими культурними запитами. Ви — вузький спеціаліст. Не знаю тільки, в якій саме галузі.

— Моя спеціальність зовсім буденна: стараюся нажити гроші.

— Усі до цього прагнуть, хоч і різними способами.

— Мій спосіб — торгівля. Точніше — імпортно-експортна діяльність. А ще точніше — продовольчі товари. Я взагалі думаю, що у вашій класифікації типів для мене відведено останнє місце: тип людини-егоїста.

Вона відсуває тарілку, знову окидає мене швидким вивчаючим поглядом і зауважує:

— «Тип людини-егоїста»? Вважаю зайвим виділяти такий тип, тому що протилежного типу немає.

— Як це «немає»? А філантропи, шукачі істини, навіть ваші імпресіоністи?

— Немає, немає, — заперечливо хитає головою жінка, наче уперта дитина. — І ви чудово знаєте це.

Потім озирається і зупиняє свій погляд на пачці «Кента». Я пропоную їй сигарету і клацаю запальничкою.

— Сама суть життя, — продовжує вона, — це привласнювання і засвоювання. Привласнювання і засвоювання привласненого: квітка своїм корінням грабує і висмоктує землю, тварина знищує рослинність або інших тварин, а людина… людина ще в зародку смокче життєві запаси організму матері, щоб потім смоктати молоко з материних грудей, а ще пізніше — привласнювати все, що вона зможе привласнити. І якщо, наприклад, ми з вами ще живемо, якщо оточення нас ще не пошматувало, то це тільки тому, що можливості і сили більшості людей дуже мізерні…

— Якщо я правильно розумію, ви вважаєте, що всі крадуть?

— А ви тільки тепер довідуєтесь про цю дрібницю? До чого б ви не простягли руку, воно вже, без сумніву, комусь належить. Отже, якщо ви його берете, ви когось грабуєте… Закони і мораль лише регламентують грабіжництво, а не скасовують його.

— Поганих речей навчають вас у школі, — констатую я меланхолійним тоном.

— Цих речей навчаються не в школі, а в житті, — уточнює Розмарі, спрямовуючи на мене визивний погляд разом із густим струменем диму.

— В якому житті? Житті бідних бездомних студентів?

— Завдяки вам я вже не бездомна. Але, хоч незручно, мушу додати, що я й не бідна. Батько мій склав чимало грошей якраз вашим способом — торгівлею.

— В якій галузі?

— Не в продовольчій, а в годинниковій. Але це деталь.

— Яка не заважає вам третирувати його як злодія.

— Не розумію, навіщо його щадити, коли всі інші навколо також злодії.

— І ви теж?

— Звичайно, раз я живу на його крадені гроші.

— Логічно! — киваю я й дивлюсь на годинник. — Думаю, пора спати.

— Справді. Я занадто розбазікалась.

— Мабуть, червона книжечка Мао завжди у вас під подушкою…

— А якби й так, то що? — вона знову з викликом дивиться на мене.

— Нічого, звичайно. Це питання смаку. Але оскільки зайшла мова про смак, то дозвольте сказати вам, що ця уніформа хіпі зовсім не пасує вам. Ваше тіло, Розмарі, заслуговує на кращу долю.

Я бажаю їй доброї ночі й піднімаюсь до себе нагору. Можливо, це й випадковість, але я вже ніколи більше не бачив її у тих обтріпаних джинсах і в нехлюйському светрі.

«Не п'ю, не запрошую гостей, не чіпляюсь на шию господареві, взагалі можете вважати, що мене немає…»

Слід визнати, що відколи Розмарі оселилась у домі, вона дотримується всіх пунктів цієї декларації, крім одного: вона існує. І чудово знає це. Причому намагається, щоб і я це знав. Отож, повернувшись надвечір з лекцій, вона граціозно похитується на високих каблуках, від чого промовисті обриси стегон і бюста ніби ще більше оживають, а очі, — такі очі гріх було б закривати окулярами, — дивляться на мене так визивно-пустотливо-обіцяюче, що… Що неможливо абстрагуватися від її існування.

— Нудьгуєте? — запитує дама, кидаючи сумку й рукавички на диван.

Перш ніж я зберуся на відповідь, вона додає:

— Тоді давайте повечеряємо, а потім будемо нудьгувати разом.

Власне кажучи, з нею нудьга майже не загрожує. Вона без кінця міняє свої наряди, які привезла у трьох чималих валізах, і повертається додому ввечері то одягнена по-світськи, елегантно, ніби щойно з дипломатичного коктейлю, то виряджена у спортивну сукню з білим комірцем, наче розпещена мамина донька, то затягнута у строгий чорний костюм, як особа з ділового світу. Вона весь час міняється не тільки щодо зовнішнього вигляду, а й щодо манер, поведінки, настрою, думок: весела або задумлива, балакуча або мовчазна, артистично настроєна або грубо практична, стримана чи агресивна, лицемірна або одверта, хоча одвертість цієї жінки-хамелеона досить важко визначити.

— Ви втомлюєте мене своїми звичками хамелеона.

— Сподіваюсь, ви знаєте, що таке хамелеон…

— Якась ящірка, здається.

— Що за вульгарні смаки — порівнювати мене з плазуном!

— Я маю на увазі не плазуна, а мінливість.

— Тоді порівнюйте мене з якимось дорогоцінним чарівно-мінливим каменем.

— З яким каменем? Ви ж знаєте, що я каменями не торгую.

— Наприклад, олександрит… Кажуть, він уранці зелений, а ввечері червоний. Або опал, що ввібрав у себе всі кольори веселки. Або ж місячний камінь… чи сонячний камінь.

— Занадто складно. Все одно що імпресіонізм. Чи не краще вдатися до чогось простішого: виберіть собі якусь одну індивідуальність і на тому заспокойтесь.

— А ви яку б мені порекомендували? — запитує вона з задирливою усмішкою.

— Правдиву.

— Правдиву? — вона задумливо дивиться на мене. — Не боїтеся, що помилитесь?

Обличчя її красиве, але щоб побачити, яке воно насправді, треба вловити момент зосередженості й роздуму, однак тоді воно втрачає свою красу, бо його краса — у безперервних змінах, у багатій гамі поглядів чорних очей, в усмішках, напівусмішках та іскристому сміхові кармінових уст, що відкривають гарні білі зуби, у промовистій міміці цих уст, у рухах брів, у ледь помітних хвилях настрою, що пробігають по цьому то наївному й невинному, то холодно-іронічному або зухвало-чуттєвому обличчю.

Їй, можливо, років двадцять три, але я б не дуже здивувався, якби довідався, що тридцять два. Взагалі вона часом виглядає на тридцять два, а часом на двадцять три, однак я більше схильний припустити третє десятиліття або, — не будемо нескромними, — кінець другого. Зовнішність нерідко обманює, але спосіб мислення, навіть якщо міркування не зовсім одверті, говорить досить багато, треба тільки вміти розшифрувати.

— Нудьгуєте?

Традиція цього запитання, яке Розмарі, повертаючись з міста, незмінно задає мені, датується ще першим тижнем нашого спільного існування. Та, кажучи «спільне існування», я б не хотів, щоб мене неправильно зрозуміли. Бо якщо дама керується правилом «не чіплятись на шию господареві», то я, зі свого боку, дотримуюсь принципу «не упадати за піднаймачкою».

Отже:

— Нудьгуєте?

Це питання задане мені ще в кінці першого тижня.

— Зовсім ні, принаймні зараз, — відповідаю. — Щойно дивився «Чорне досьє».

— О П'єре! Облиште нарешті це досьє і ці клоунади. Я вже досить добре знаю вас, аби не сумніватися в тому, що телевізор ви використовуєте переважно як освітлювальний прилад.

— Даремно я признався вам, що нічого не розумію в імпресіонізмі, — зауважую сумно. — Фатальна помилка. Ви раз і назавжди зарахували мене до категорії найтупіших.

— Зовсім ні. Найтупіші не нудьгують.

— Чому це ви вважаєте, що я неодмінно нудьгую?

— А що ж ви робите, як не нудьгуєте? Не прогулюєтесь по саду, не заходите з приятелями до кав'ярні, не приймаєте гостей, не граєте в карти, не вивчаєте кулінарної книги, не розкладаєте пасьянса, не робите ранкової гімнастики… що ще?.. Взагалі не вмієте поринути у це сонне життя кварталу. Якщо ж не вмієте — значить, нудьгуєте.

— Тільки не у вашій присутності.

— Мерсі. Але це не відповідь.

Потім додає іншим тоном, — вона має таку звичку — несподівано міняти тон:

— А можливо, секрет дійсно якраз у цьому — пристосуватись до навколишньої летаргії. Коли хочеш, щоб ця ріка понесла тебе і вже не відпускала до кінця, то найкраще плисти за течією й не пручатися.

— Ну й пливіть собі. Хто вам забороняє? — кажу я примирливо.

— Хто? — вигукує вона, знову змінивши тон. — Бажання, прагнення, думка про те, що я могла б так багато побачити й пережити на цій землі замість скніти у цьому кварталику, загубленому десь серед пагорбів Бернської області.

— Не створюйте собі ілюзій, — насмілююсь заперечити я. — Люди нидіють не тільки у Бернській області.

— Звичайно, бо вони звикли до свого краю і свого побуту. Одна й та сама річ, навіть якщо це індичка з апельсинами, на п'ятий раз уже стає нестерпною. Секрет у тому, щоб покинути цю річ, поки вона не стала тягарем, і перейти до іншої. Секрет у зміні, в дорозі, в русі, а не в топтанні на місці.

— Послухати вас, то можна подумати, що найщасливіші люди — це шофери і торгові агенти.

— Не спрощуйте справи.

— А ви не ускладнюйте її. Я вважаю, що коли людина будь-що прагне жити цікавіше, вона може при певних зусиллях досягти своєї мети скрізь, навіть у цьому сонному кварталі.

— По суті так! — каже вона, знову змінивши тон. — Якщо не цікавіше, то бодай не так нудно! — І задумливо додає:— Треба справді щось робити.

Між іншим, у мене таке враження, що моя піднаймачка не дуже-то й нудиться. Вона по кілька разів на день шастає між Острінгом і центром, а якщо залишається в самому кварталі, то все одно вештається скрізь — до кондитерської чи до сусідніх магазинів, до лісу чи до Селища Робінзона — вигідно збудованого ультрамодерного комплексу по той бік пагорба, де у Розмарі є якісь знайомі з університету.

Коли я надвечір повертаюсь додому пізніше від неї, то не раз застаю її в кінці алеї за розмовою з тим чи тим сусідом. Приваблива зовнішність — не єдиний її козир, вона володіє ще й іншими — товариськістю і привітністю, тож я не дуже дивуюсь, коли вона одного вечора запитує:

— П'єре, ви не матимете нічого проти, якщо ми завтра організуємо тут партію в бридж? Сподіваюсь, бридж ви знаєте трохи краще, ніж імпресіоністів,

— А інші партнери хто?

— Ну, наша сусідка Флора Зайлер і американець, що живе трохи далі, по той бік алеї, — Ральф Бентон.

— Я відчуваю, що ви їх уже запросили.

— Так… тобто… — вона зніяковіло замовкає.

— «Не п'ю, не запрошую гостей…» — цитую я її власну декларацію.

— Ну, П'єре!.. Не будьте злим. Я запросила їх насамперед заради вас, щоб допомогти вам вибратися з лабіринтів отого «Чорного досьє».

— Плафон чи контра? — запитую я лаконічно, щоб покінчити з цими лицемірними зізнаннями.

— Як хочете, мій дорогий, — згідливо відповідає Розмарі.

Наступний день — субота, отже, ми обоє вдома, та це тільки формально, бо піднаймачка жене свою червону машину до Острінга й назад, щоб доставити необхідні для легкої закуски делікатеси; я тим часом дістаю доручення поїхати аж у місто, щоб поповнити напоями домашній бар, який досі існував лише номінально; повертаюсь і вже мушу знову їхати назад по мигдаль та зелені маслини, оскільки Розмарі твердить, що без мигдалю і зелених маслин нічого не виходить; але не встигаю я приїхати, як Розмарі каже: «А на чому ми будемо грати, якщо немає стола?» На що я відповідаю: «Як немає стола?», а вона заперечує, що мається на увазі не кухонний стіл, а спеціальний, із зеленим сукном, і що такий стіл до того ж чудово підходить до зеленого холу; на це я зауважую, що зелені маслини — цілком достатнє доповнення, але, звичайно, кінець кінцем знову подаюсь у місто й довго шукаю у Льобі, поки нарешті знаходжу відповідний пристрій для гри, і повертаюся якраз вчасно — принаймні такої думки Розмарі: це вона заявляє, що я з'явився якраз вчасно, щоб допомогти готувати сендвічі.

Точно о шостій годині біля парадного входу чується дзвінок: це, звичайно, вже згадуваний Ральф Бентон, оскільки чоловіки завжди пунктуальні, а Бентон, за відомостями Розмарі, на довершення всього ще й юрисконсульт у якомусь банку, юрисконсульти ж особливо пунктуальні, зокрема банківські.

Гість вручає піднаймачці три орхідеї у целофані, — думаю, що не ті отруйні, про які говорив Бенато, — а мені пропонує люб'язну, трохи сонливу усмішку, якраз у стилі цього сонливого кварталу. Це чорноокий і флегматичний красень, який, мабуть, уже прямує до сороківки, але ще не досяг її. Ми влаштовуємось у холі, і я маю можливість розглянути його детальніше, бо тягар пустої розмови про цю противну погоду і всяке інше взяла на себе Розмарі, так що мені залишається тільки курити і спостерігати.

Якби я не знав, що це янкі, то навряд чи прийняв би його за такого. У всякому разі в ньому немає нічого від грубої мужності того типу, який підноситься вестернами як зразок породистою американського самця. Бентон середній на зріст, добре збитий, однак зі схильністю до повноти, яку він, очевидно, з великими зусиллями стримує. Чорна грива підстрижена не настільки високо, щоб аж суперечила моді, але й не так низько, щоб змахувала на зачіску хіпі. Чорні брови з якимось меланхолійним вигином і чорні меланхолійні очі, погляд яких ніби відсутній, схований десь під повіками. Трохи горбатий ніс, у лінії якого теж є щось меланхолійне. Товсті губи, що чітко вирізняються на його матовому обличчі. І заокруглене підборіддя з ямочкою, яка, мабуть, завдає деякого клопоту під час гоління. Можливо, в жилах його є одна-дві краплини мексиканської чи пуерто-ріканської крові. А може, він просто належить не до ковбойського типу, а до іншого, меланхолійного і мрійливого, якому у фільмах належить бренькати на гітарі, а не палити з кольта.

— Містере Бентон, наш приятель П'єр хотів би пограти у плафон, — чую я в цей момент голос Розмарі, яка з природною невимушеністю перейшла від погоди до карт. — Ви не проти?

— Бажання господаря для мене закон, — з флегматичною усмішкою відповідає американець.

— Йдеться не стільки про бажання, скільки про можливості, — поспішаю з поясненням. — Інакше я б не пропонував вам такої простацької гри.

— У наш час, знаєте, людині вже важко судити, що простацьке, а що ні, — зауважує Бентон. — Коли подивишся, як молодь одягається, послухаєш, якими словами вона послуговується…

Розмарі, здається, готова заперечити, але з парадного входу чується ще один дзвінок. Це, як слід було чекати, наша сусідка Флора Зайлер, квартирантка сусіда-рантьє. її поява до деякої міри вражає Бентона та й мене також, хоч я раніше бачив цю даму здаля. А все-таки одна справа бачити її віддалік, а зовсім інша — глянути на неї зблизька.

Флора Зайлер — ровесниця моєї піднаймачки, а може, й молодша, — щодо жінок точність часто ілюзорна, — але в усякому разі не виглядає молодшою. Зате вона значно вища від Розмарі, а щодо обсягу — легко могла б умістити в собі дві Розмарі, навіть оком не змигнувши. Щоб не впасти у пліткарський тон, одразу ж поясню, що фрау Зайлер зовсім не належить ні до осіб, які розповніли через неправильний обмін речовин, ані до тих жінок, які захищають спортивну честь своєї батьківщини з ядра. Вона досить пропорційної будови, якщо не зважати на деяку щедрість природи у бюсті і стегнах, але ця пропорційність — для досить імпозантного зросту в метр вісімдесят.

Словом, це одна з тих пишних самок, які твердо вселяють відчуття неповноцінності у переважну більшість мужчин та пробуджують грубі атавістичні апетити у решти.

Німкеня невимушено тисне мою руку, а потім і руку Бентона, якому в цю мить ледве вдається приховати свій стражденний вигляд. Думаю, що в даному випадку причиною є не тільки енергійне рукостискання, а й масивний перстень американця. Не знаю, чи ви помічали це, але коли носиш перстень і тобі міцно тиснуть руку, ефект значно неприємніший.

Щоб не почуватися у кріслі скованою, Флора Зайлер розташовує свою імпозантну статуру на дивані, а Розмарі підтягує ближче візочок з напоями, де представлений наш домашній бар. Кілька хвилин іде на вибирання напою і складні маніпуляції з різними типами бокалів і кубиками льоду, головна властивість яких, як відомо, — висковзати із щипчиків. Після цього Розмарі настроюється на коротку вступну бесіду, вчасно перервану німкенею:

— Чи не краще одразу приступити до діла? Я завважила, що ці світські ритуали з пустими розмовами більше сковують людей, ніж зближують.

Виявляється, що такої ж думки кожен, бо всі ми, як за командою, беремо свої бокали й розташовуємось за зеленим столом, який так вдало доповнює зелений інтер'єр холу. Жеребок вирішує, що перший робер я гратиму з Розмарі проти Флори і Ральфа; це мене влаштовує, бо якщо дійде до сварки, то зручніше все-таки сваритися з близькою людиною.

Цю гру, бридж, я колись засвоїв з чисто професійних міркувань під час одного з численних перевтілень, коли мені, як і батькові Розмарі, доводилось працювати у годинникарській галузі. Однак від тих юнацьких років минуло вже чимало часу, тому я спочатку утримуюся від занадто азартних анонсів, залишаючи в основному ініціативу в руках своєї піднаймачки, котра, як і всяка діяльна й амбітна натура, не від того, щоб саме вона здійснювала розігрування, а не хтось інший.

— П'єре, ви не сердитесь на мене, правда? — мило запитує Розмарі, проваливши одну гру.

— Анітрохи, дорога моя. Підозрюю навіть, що ви зробили це навмисне, аби поліпшити моє самопочуття. Коли бачиш, що й інші припускаються помилок, це підбадьорює.

Власне, вона грає непогано, але з деякою схильністю до авантюри, за яку в бриджі можна поплатитися, особливо коли проти тебе такі два нещадні гравці, як Флора і Ральф. Вони повністю зосередились на картах і, очевидно, вже цілком розуміють одне одного без будь-яких розмов, — я хочу сказати, розуміють гру, бо про інше ще рано судити, — і послуговуються словами з єдиною метою — анонсувати.

Робер, як і слід було чекати, закінчується катастрофічно для нас, причому Розмарі знову запитує, чи я не серджусь на неї, а я знову обурено відкидаю це нічим не виправдане підозріння. Ми міняємось місцями, на цей раз я вже сиджу напроти американця; коли ж проти двох жінок ополчуються двоє чоловіків, їхня справа, природно, пропаща, так що після другого робера моя втрата подвоюється, і Флора, навпроти якої я сідаю, бурмоче по-материнськи, хоч вона набагато молодша від автора цих рядків:

— Треба розраховувати на мене, мій хлопчику. Інакше ніколи не виберетеся з трясовини.

Я кажу, що саме на неї й розраховую, і вона сприймає цю заяву як щось само собою зрозуміле, бо радіє з мого незворушного самопочуття. Між іншим, німкеня нітрохи не бентежиться своїми значними габаритами. Взагалі поводиться зовсім природно, немовби вважає, що саме вона є уособленням справжньої самки й абсолютно не винна в тому, що навколо неї крутяться різні жіночі пігмеї лялькового типу, як-от Розмарі. Так, Флора зовсім не виставляє своїх пишних форм, але й не намагається приховувати їх, тим більше що це просто неможливо, хіба що, як кажуть, з'явитися у фанерній упаковці. Одягнена з видимою безпретензійністю — в спідницю, блузку і жилетку, недбало накинуту, щоб не стягувала її об'ємного бюста, німкеня, очевидно, шиє ці речі в ательє вищого розряду і, природно, на замовлення. При таких розмірах…

Я розраховую на неї і лише коректно анонсую, не забуваючи стежити за її красномовними поглядами. Така розмова за допомогою поглядів не належить до найбільш тактовних під час джентльменської гри, але вона нав'язана нам жінками, бо Розмарі також не відриває своїх чорних очей від очей американця.

Флора розумно користується слабостями авантюризму, якого моя піднаймачка все ше не може позбутися, так що їй справді під кінець хоча б частково вдається витягти мене з трясовини. А після того настає пора закусити.

Закуска — це «холодний буфет», як висловлюється Розмарі. Отже, кожен бере собі на тарілку делікатеси, що приготовлені на столі в кутку, й сідає в одне з крісел біля пересувного бару. Лише Бентон їсть біля бару стоячи. Я відчуваю, що він робить це для того, щоб не дуже м'яти свій костюм. Бентон одягнений бездоганно, навіть трохи аж занадто, якщо мати на увазі світську людину. Хочу сказати, що йому бракує тієї ледь помітної недбалості, яка відрізняє світську людину від чоловічого манекена в ательє мод. Зрештою, юрисконсульт не мусить бути світською людиною.

— Це ваша помилка, Ральфе, — говорить Розмарі. — Треба було підтримати мене, а не казати «пас».

— Ця підтримка дорого коштувала б, — озивається Флора, кидаючи на мене змовницький погляд, що означає: «Яка наївна».

— Так, але ви не виграли б робера. Вина Ральфа в тому, що він вас пощадив.

— Чарівна сусідко, — апатично говорить американець, з чого видно, що для нього чарівність сусідки й ламаного гроша не варта. — Бувають випадки, коли мусиш щадити і противника, якщо хочеш пощадити себе.

— Ваша логіка мені не зрозуміла, — упирається Розмарі. — Неможливо водночас щадити і себе, і противника, якщо ваші інтереси різні.

— І все-таки в окремі моменти логіка тільки така, — незворушно наполягає Бентон.

— А також елементарний розрахунок, — додає німкеня, знову кидаючи на мене змовницький погляд.

Вона, мабуть, без жодного наміру закинула одну на одну свої імпозантні ноги, і я констатую, що її щедра плоть перебуває у деякій суперечності з обличчям, оскільки ми звикли асоціювати крупні форми з якоюсь добродушністю. Можливо, тому, що ці крупні форми пов'язуються в нашій свідомості з ранніми спогадами про матір, яка для малої дитини завжди здається великою жінкою, і лише небагато з нас мають можливість переконатися згодом, що не кожна велика жінка сповнена материнської доброти. Так чи інакше, але обличчя Флори скоріше підходило б для якоїсь граціозно стрункої дами, якоїсь кобри, чи, як казали колись, — жінки-вамп. Високі дуги брів, мигдалеві очі мінливого кольору, випнуті вилиці й трохи завеликий рот — усе це, обрамлене розкішним темно-каштановим волоссям, є добрим козирем для кар'єри в кінематографії, а точніше — в рекламних короткометражках косметичних фірм. Однак мені здається, що Флора навряд чи належить до жінок, які згодні задовольнятися мізерними доходами від таких справ.

Найбільше вражають очі німкені, вони якогось невловимого тону — то сині, то синьо-зелені, то сірі. «Це ефект від настільних ламп, а також від зелених шпалер», — думаю собі. Цікаво, який колір очей записаний у її паспорті.

А між тим розмова на тему азартних ігор триває, хоча й без моєї участі, присутні давно вже називають одне одного по імені, і це наштовхує мене на банальну думку, що дрібні недоліки найкраще зближують і що гра в карти чи спільна випивка інколи вершать більшу справу, ніж два роки знайомства.

— Вам, здається, не бракує жадоби наживи, Ральфе, — коментує у цей момент Розмарі.

— Цієї жадоби у кожного з нас є з надлишком, — спокійно відповідає американець.

— Ні, не в кожного, — заперечує Флора. — У мене таке враження, що наш господар бере участь у грі, аби лиш доповнити каре[2].

— Мабуть, це тільки тому, що він мріє про більший доход, — докидає Бентон.

— Звичайно, — киваю головою. — Та це не означає, що я відмовився б і від скромнішого.

Після ще кількох таких же пустих фраз, що мали грати роль доповнення до «холодного буфету», ми знову розташовуємось біля зеленого стола і приступаємо до другого туру, який закінчується досить погано для Розмарі й катастрофічно для мене самого, незважаючи на нові самовіддані намагання Флори вирятувати мене з безвихідного становища.

— Шкодую, що завдала вам таких ударів, — бурмоче німкеня, коли ми нарешті залагоджуємо свої розрахунки. — Моя біда в тому, що мені не завжди вдається виважувати свої удари.

— Не вибачайтеся. Я задоволений, що ви дістали насолоду, хоча й зовсім маленьку, — галантно відповідаю їй.

— Пропоную реванш, який залишається за вами, провести найближчими днями у мене*— заявляє Бентон на прощання.

— Охоче скористаємося із запрошення, — загрозливо обіцяє Розмарі.

Після цього залишається ще торкнутись бархатної долоні американця й витерпіти енергійний потиск руки німкені.

— Ви неможливий, П'єре! — заявляє моя піднаймачка, коли ми залишаємось самі.

— Погано грав?

— Ні. Це я грала погано. Але ви абсолютно байдужий. Ви просто створюєте мені комплекс неповноцінності з моїми пристрастями.

— Невже ви така палка натура?

— Я маю на увазі гру.

— Ну, якщо тільки гру…

Може, вона чекає на щось. Чи, може, я чекаю. Або ж обоє чекаємо. Але, як завжди, коли обоє чекають, нічого не виходить. Так що трохи згодом я кажу:

— Ральф теж не виглядає занадто експансивним.

— Ральф — тиха вода, — відповідає Розмарі. І йде до своєї спальні.

Недільний день минає без розмов, кожен проводить його у своїй кімнаті, якщо не брати до уваги, що обідаємо ми разом щедрими залишками «холодного буфету». Надвечір я з'являюсь у холі й застаю свою піднаймачку напівлежачою на дивані з якоюсь книгою репродукцій. Судячи з великих кольорових плям, що замінюють зображення, це мусять бути репродукції імпресіоністів.

— Уже немає «Чорного досьє», — попереджує Розмарі. — Фінальний епізод ішов учора ввечері, якраз коли Флора витягувала у вас останні франки.

— Значить, одне гостре відчуття було замінене іншим, — зауважую я філософськи. Потім, витягуючись за звичкою в кріслі перед вимкненим телевізором, додаю: — А ви, виявляється, звикаєте до летаргії кварталу. Вилежуєтесь цілий день, розглядаєте свої картинки…

— Не картинки розглядаю, а набуваю освіти, — поправляє вона. — Невже ви не бачите різниці між тим, хто їсть, і тим, хто жує жувальну гумку. Тут усі навколо не їдять, а жують жувальну гумку, не використовують час, а вбивають його.

Згадка про час привертає її погляд до вікна, за яким у сутінках повільно кружляють синюваті сніжинки першого снігу.

— Яка погода! А мені завтра вранці треба їхати в Женеву. На довершення всього у моїй машині мотор не в порядку.

— Чому саме завтра мусите їхати?

— Батько викликає.

— Сядете на поїзд…

— Я сподівалась почути: «Я вас одвезу».

— Дорога Розмарі, можливо, необережно видавати таким чином свою слабість, але задля вас я готовий навіть на цю жертву.

— Браво, П'єре, ви прогресуєте! підбадьорливо усміхається жінка. — Я маю на увазі — у лицемірстві.

— Яка невдячність!

— Б'юсь об заклад, що в Женеві у вас також є якась справа. Від цієї жінки нічого неможливо приховати. Крім суті самої справи. Яка, одверто кажучи, зараз навіть мені самому не зовсім ясна.

До ранку від снігу не залишилось нічого, крім вологи на асфальті. Отже, ми вирушаємо в Женеву у моїй машині й годині об одинадцятій прибуваємо в Женеву.

— Куди вас вивезти? — запитую я, повільно з'їжджаючи по Рю-Монблан до озера.

— Найкраще в «Ротонду». Маю зустрітися з приятелькою.

Я виконую її бажання, потім звертаю направо й зупиняюсь у першій же невеличкій бічній вулиці. Вертаю пішки назад, заходжу у внутрішній двір мого постійного готелю «Де ла Пе», звідки пробираюсь у пасаж, що виходить на Рю-Монблан. І ось переді мною вестибюль «Ротонди». Він досить добре освітлений, так що я чітко бачу Розмарі, яка сидить біля столу в кутку. Ніякої приятельки немає.

Хвилин через п'ять жінка розраховується, одягає пальто, виходить на вулицю і, швидко озирнувшись, іде в бік набережної. Я також повертаюся зворотним шляхом, щоб опинитись на безпечній відстані за своєю піднаймачкою. Цікаво стежити, як вона у загальних рисах повторює мої власні маневри більш як місячної давності. Минає два мости і виходить на третій, пішохідний, щоб переконатись, чи не ув'язався за нею хвіст. Кого ж Розмарі вважає можливим хвостом? Мене? Малоймовірно. Якби вона так боялася мене, то навряд чи вирішила б скористатися моєю машиною. Хоча могла зробити це навмисне, аби показати мені, що не боїться й не має чого боятися.

Власне, оце і є та справа, яка чекає мене в Женеві і яка все ще незрозуміла навіть мені самому. І якщо хтось владно нагадав мені про цю справу, то тільки сама Розмарі. Ще в перші дні нашого співжиття, — здається, я вже казав, що не слід розуміти це слово двозначно, — у мене була нагода встановити, що дама тричі уважно переглядала мої речі. Уважно в тому розумінні, що все, аж до найменшої дрібниці, було педантично розкладено у попередньому порядку. Випадкову людину такий педантизм може обманути, професіонала ж — ніколи. Професіонал уміє користуватися найрізноманітнішими і найбільш непомітними знаками, щоб установити з певністю, рився хтось де-небудь чи ні.

Правда, пізніше моя піднаймачка припинила ці обшуки, і мені доводилось лише гадати, чи вона вирішила, що я заслуговую більшого довір'я, чи, може, дійшла до висновку, що я занадто хитрий, аби дати їй компрометуючий матеріал. Так чи інакше, але обшуки та ще її жваві походеньки по кварталу змусили мене на деякий час кинути бідного Бенато напризволяще й зайнятися Розмарі.

Вийшовши на Рю-де-Рон, дама зникла в універсальному магазині «Гран Пасаж», так що мене чекало суворе випробування. «Гран Пасаж» — величезний чотириповерховий лабіринт з чотирма входами, і при тій відстані, яка відділяла мене від нього, більш ніж певно, що Розмарі уже встигла загубитись у натовпі покупців або ж піднялася на другий поверх навпроти входу, щоб простежити, чи я не появлюсь. Взагалі при такому скупченні людей і такій кількості дзеркал у магазині дуже легко самому перетворитись у вистежуваного. Отже, я вирішую довіритися не своїм ногам, а розумові. А розум підказує спостерігати з плас де-Лак не тільки тому, що один з виходів відкривається на цю площу, але й тому, що звідси можна засікти появу Розмарі також із двох інших виходів. Таким чином, я ризикую лише четвертим виходом, і шанси — три до одного — на мою користь.

Вона з'являється на плас де-Лак через цілих двадцять хвилин, коли я вже майже переконаний, що випустив її. Заскакую у взуттєвий магазин на розі, вичікую, поки вона пройде вітрину, і, скориставшись натовпом, рушаю вслід за нею. Варто було б подякувати їй за те, що вона позбавила мене дальшої гри в хованки. Дійшовши до наступного перехрестя, Розмарі швидко звертає, окинувши контрольним поглядом центральну вулицю. Я прискорюю кроки і встигаю вчасно помітити, як вона заходить до четвертого будинку — модерної споруди на п'ять поверхів.

«Досить!» — кажу собі, гамуючи інстинктивне прагнення підбігти слідом за дамою і хоча б визначити по світовому табло ліфта, на якому поверсі він зупиниться. Якщо Розмарі справді побоюється хвоста, а в цьому не може бути сумніву, то вона в цю мить напевно причаїлася на сходовій клітці, щоб перевірити, чи не йде хто слідом за нею.

Я вичікую кілька хвилин, потім проходжу метрів з двадцять і завертаю до кав'ярні навпроти; сідаю у кутку біля вітрини так, щоб, залишаючись непоміченим, бачити вулицю. Тут я нічим особливо не ризикую. Навіть якщо Розмарі захочеться відвідати кав'ярню, я зможу вчасно помітити її й вислизнути з цього закладу через чорний хід.

У кав'ярні всього кілька клієнтів, зайнятих розмовами або переглядом ранкової преси. Тому кельнер не лише одразу ж приносить мені каву, а й вирішує перекинутися кількома словами про погоду, зокрема про вчорашній сніг, який, на його думку, означає початок зими, котра цього року обіцяє бути дуже суворою, і таке інше в цьому дусі. Я охоче киваю й доповнюю його прогнози деякими своїми, які, зрештою, як і його, почерпнуті з телевізійних передач, оскільки все світове телебачення питаннями погоди займається так часто й докладно, ніби від того, буде завтра хмарно чи ні, залежить саме існування планети.

Випивши каву, я викурюю одну за одною три цигарки й обмінююся з кельнером ще кількома словами, цього разу на іншу ходячу тему — про кризу й підвищення цін. У той момент, коли я тягнуся за четвертою цигаркою, з протилежного входу виринає Розмарі у всій своїй чарівності. Забув сказати, що її зимове пальто маслянисто-зеленого кольору, а зелений колір дуже їй до лиця, це я вже встиг помітити, спостерігаючи її серед інтер'єру мого зеленого холу.

— Яка жінка! — бурмочу я, коли Розмарі рушає тим же шляхом, що прийшла, а небезпека ЇЇ появи в кафе розвіюється.

— Мадемуазель Дюмон? — запитує кельнер, уловивши мій захоплений вигук.

— Ви знаєте її?

— Звичайно. Це секретарка пана Грабера. — І, посміхаючись з виглядом знавця, додає: — Яка жінка, правда?

Моя зустріч з цією самою жінкою має відбутися рівно через півгодини у ресторані «Бель Ер», за кілька кроків звідси, але це для неї кілька кроків, а не для мене. Я зупиняю таксі, їду на протилежний берег і відпускаю машину. Потім заходжу в телефонну кабіну і наводжу довідку за покажчиком. Коли знаєш прізвище й адресу, довідка не є проблемою, так що я без особливих зусиль одержую необхідну мені інформацію:

Тео Грабер,

прикраси і дорогоцінні камені

Інформація, яка в даний момент нічого не говорить мені, хіба що пояснює, чому Розмарі так добре знається на дорогоцінних каменях — тих чарівно-мінливих, а можливо, и інших. Але людина ніколи не знає, коли і навіщо може знадобитися їй інформація.

— Сподіваюсь, вам вдалося зустрітися з батьком, — кажу я люб'язно, сідаючи з дамою за відведений для нас стіл.

— Так. А головне — вирвати в нього суму, необхідну для покриття вчорашніх витрат.

— Якщо справа була тільки в цьому, ви могли сказати мені, — зауважую я.

— Ні, П'єре. Я ніколи не прийму від вас таких послуг.

— А які ж приймете?

— Ніяких… А втім, не знаю…

Можливо, вона готова сказати ще щось, але в цей час з'являється метрдотель.

— Я дійсно не припускала, що ви можете завдати собі клопоту відвезти мене до Женеви, витративши на мене цілий день, — довірливо каже вона під кінець обіду.

— Ви вважаєте мене аж таким егоїстом?

— Ні. Я вас вважаю просто замкнутою людиною.

— А ви справді така товариська, як виглядаєте?

— Що ви маєте на увазі?

— Нічого сексуального.

— Якщо так, то мушу вам сказати, що я справді товариська.

Це абсолютно правильно. В цьому мені вже пощастило пересвідчитись. Якщо ж мене все ще непокоять якісь сумніви щодо цього, то вони незабаром розвіються. Бо всього через два вечори, коли я заходжу до своєї темної спальні і спрямовую погляд через щілину в шторі на віллу Горанова, прямокутник освітленого вікна відкриває переді мною інтимну картину: розмістившись на звичних місцях, Горанов і Пенев заглибились у карти. Тільки на цей раз до них приєднався і третій партнер — мила й товариська Розмарі Дюмон.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Суботнє пообіддя. Я витягуюсь у кріслі й розсіяно думаю собі, що тепло електричного радіатора та весняні квіти зеленого холу приємно контрастують з лапатим мокрим снігом, який сипле за вікном. На жаль, атмосферу затишку псує великий зимовий пейзаж, що його Розмарі повісила на стіну. Він, правда, також витриманий у зеленуватих тонах, але таких холодних, що аж дрож проймає.

— Від вашого пейзажу мені стає холодно, — насмілююсь я зауважити.

— Не мого, а Моне, — уточнює піднаймачка, яка в цей час розкладає пасьянс.

— Все одно. Мене холод пробирає, коли я дивлюсь на нього.

— Ну, П'єре, як вам пояснити, що картина не призначається для обігрівання кімнати.

— Знаю. І все ж, на мою думку, цей пейзаж був би більш доречним під час літньої спеки.

— Ви міркуєте за логікою пересічного глядача: вам хочеться одержати від мистецтва те, чого в даний момент не дає життя, — каже Розмарі, відводячи очі від карт.

— Я особисто нічого не хочу, — поправляю її. — Але вважаю все-таки, що коли вішаєш картину у своєму домі, то вона мусить чомусь відповідати. Чомусь бажаному. Якомусь настроєві.

— Ця теж відповідає. Вона відповідає вам, — каже жінка. І, вловивши моє здивування, додає: — Ну, гляньте ж, це точнісінько ви — холодний і похмурий, наче хмарний зимовий день

— Дуже мило з вашого боку, що ви повісили мій портрет.

— А якби ви самі вирішили прикрасити кімнату якимось пейзажем, котрий би нагадував вам про мене, що б ви повісили? — запитує Розмарі.

— У всякому разі я не чіпляв би ані пейзажу, ані будь-якої іншої картини. Це занадто мертве як для вас. Я підібрав би якийсь камінець, такий, щоб він був уранці зелений, опівдні золотистий, надвечір синій, а ввечері цикламеновий.

— Такого каменя нема.

— А може, і є. Вам краще знати. Я думаю, ви розбираєтесь в дорогоцінних каменях не гірше, ніж в імпресіонізмі.

— Бо це по суті те ж саме — втілення мінливої краси, — відповідає жінка, не змигнувши оком.

— Невже ви в університеті вивчаєте і камені? — безцеремонно продовжую я.

— Камені я вивчала у батькового приятеля, який є власником ювелірної майстерні, — невимушено пояснює Розмарі. — І зовсім не з науковою метою, а просто тому, що вони очі вбирають.

— І чим же, власне, вони приваблюють вас? Красою чи вартістю?

— А чим вас приваблює смажене курча? Приємним смаком чи поживними якостями?

— Все-таки одне з двох мусить домінувати.

— Тоді навіщо зайві запитання? Ясно, що саме домінує. Вона на хвильку замислюється, потім каже іншим тоном:

— Побачивши якось у цього батькового приятеля чудовий безбарвний камінь, я з усією наївністю заявила: «Цей брильянт, напевне, коштує фантастично дорого». На що приятель мого батька добродушно засміявся: «Так, справді коштував би фантастично дорого, якби це був брильянт. Але це білий сапфір». І знаєте, П’єре, тільки він сказав це, як мені здалося, що блиск каменя відразу ж померкнув.

— І приятель вашого батька не спробував реабілітувати камінь у ваших очах?

— Яким чином?

— Подарувати його вам. Розмарі скептично сміється.

— А ви б подарували?

— Негайно. Та я не маю ніякого відношення до каменів. Вона дивиться на мене, потім задумливо каже:

— Цікаво, до чого ви маєте відношення? — Після чого знову міняє тон: — Гадаю, мені вже пора одягатися. Ви не забули, що сьогодні ми йдемо до Флори?

Отже, цього вечора ми у Флори. Вже не пам'ятаю, в котрий раз, тому що наші каре давно стали традиційними й досить частими, а на календарі, незважаючи на лапатий сніг, — початок березня.

Німкеня перетворила цілий поверх у простору вітальню, з'єднавши дві кімнати й обставивши їх зручно, але невибагливо, тобто без надлишку меблів і настільних ламп, який характерний для нашого зеленого холу. І якщо обстановка якоюсь мірою відображає індивідуальність мешканців, то можна було б зробити висновок, що фрау Зайлер належить до жінок здорового практицизму, а не будуарного побуту. Жодних галантних сцен, жодних імпресіоністів. Усі прикраси зводяться до трьох-чотирьох порцелянових статуеток, що стоять на невисокому буфеті; це рекламні подарунки фабрики порцелянових сервізів: Флора представляє фірми, які постачають людству кухонний посуд.

На цей раз гра складається на мою користь — річ досить рідкісна, бо звичайно я програю. Правда, дрібниці, не так, як першого разу.

— Ви повинні б радіти, — втішає мене у таких випадках Бентон. — Це значить, що вам щастить у коханні.

— Не говоріть банальностей, Ральфе, — заперечує Розмарі. — Якщо людина апатична в грі, то вона апатична і в коханні.

Німкеня могла б заперечити, що американець, незважаючи на апатичність у коханні, не апатичний у грі. Але вона не заперечує, хоча й має на це підстави. Наскільки я можу судити з побіжних спостережень, Флора спочатку робила деякі спроби пофліртувати з Бентоном, які, одначе, не вивели його зі стану летаргії. Можливо, він просто не прихильник великих форм.

Отже, гра цього разу складається на мою користь, але найбільші успіхи в мене починаються тоді, коли я сідаю навпроти імпозантної фрау Зайлер, бо робер довгий, у моїх руках майже весь час виявляються добрі карти; Розмарі з Бентоном переходять до відчайдушної оборони, оборона триває навіть тоді, коли вони опиняються в небезпечній зоні; караючі удари невблаганної німкені сипляться один за одним, і колона наших виграшів стає все більше схожою на хмарочос, так що коли нарешті Флора підводить риску й визначає підсумки, — рахівництво завжди покладається на неї, — Ральф змушений визнати, що в своєму житті ще не мав такого нещасливого робера.

— Як бачите, для вас стараюся, мій хлопчику, — бурмоче Флора, і я помічаю, що її очі під впливом тихого внутрішнього задоволення набрали блакитно-синього кольору.

— Цілком природно, — відповідаю, — коли б не такі, як я, ніхто б не купував ваших тарілок, бо вони були б просто непотрібними.

— Думаю, ви помиляєтесь, ставлячи мою симпатію в залежність від своєї торгівлі продовольчими товарами, — додає німкеня і цим ще більше псує настрій Розмарі.

Внаслідок нашого тривалого співжиття Розмарі звикла дивитись на мене до деякої міри як на свою територію, хоча між нами по суті нічого не було, крім пустопорожніх розмов. Але якщо в даний момент Флорині жарти дратують її, то це більше через те, що вона розлючена нещасливим робером. Правда, Розмарі має звичку приховувати свою лють. Коли це не вдається, вона просто трошки гнівається. Якщо ж розлючена не на жарт, то воліє мовчати.

Тепер Розмарі вже сидить навпроти мене, з підкресленою зосередженістю дивиться у свої карти, і я задоволений, що можу хоч трохи поліпшити її настрій, прямо об'явивши три без козиря. Розмарі не може втриматися, щоб не відповісти чотирма піками, позбавивши мене двохсот від тузів. Це дещо поліпшує настрій моєї партнерки, і вона навіть заявляє:

— Шкодую, П'єре, але я зовсім не помітила, що ви могли мати двісті від тузів.

— Даремно шкодуєте. Для мене було справжньою насолодою бачити ваш магістральний розиграш, — відповідаю галантно, навіть занадто галантно, бо розиграш тут елементарний і з такою картою його можна зробити, як кажуть, навіть лівою ногою.

— Ну, ви задоволені? — питаю я, коли другий тур також закінчується на нашу користь.

— Ні, звичайно, — відповідає Розмарі. — Ви з Флорою виграли втроє більше. Значить, любите Флору більше, ніж мене.

— А може, я люблю його більше, ніж ви, дорога? — байдуже зауважує німкеня.

Так чи інакше, пора подумати не про любов, а про закуску, і ми направляємось до довгого буфета, де поряд з рекламною порцеляною стоять плоскі тарілки, наповнені м'ясом і овочами. Практицизм німкені проявляється й на терені кулінарного мистецтва. Вона обмежується небагатьма, зате досить смачними й поживними фірмовими стравами, не вдаючись до неекономних імпровізацій Розмарі й не ганяючись за дорогою вишуканістю американця, який для наших зустрічей замовляє закуску в сусідньому ресторані.

— Будьте великодушні, їжте якомога більше! Інакше я муситиму цілий тиждень доїдати все це, — заохочує нас німкеня, яка давно засвоїла манеру підтримувати світську розмову, відкидаючи світський тон.

Ми їмо скільки можемо, потім знову розташовуємось навколо стола, і я за правилом «як щастить, то щастить» продовжую вигравати; перший виграш припав нам із Розмарі, але він, як на зло, і на цей раз далеко менший від прибутку, який я здобуваю через півгодини з німкенею.

— Тепер уже цілком ясно: ви любите Флору більше, ніж мене, — констатує моя піднаймачка.

— Втричі більше, — уточнює господиня, підливаючи ще трохи масла у вогонь і підкреслюючи переконливу силу нашого спільного удару.

І вона кидає на мене швидкий погляд блакитно-синіх мигдалевих очей, немовби лише тепер, після стількох зустрічей, помітила мене. Погляд, який міг би викликати у мене певні роздуми, якби я був прихильником великих форм, а крім того, не знав однієї подробиці, яка, можливо, не відома Розмарі: у цієї Флори, що хизується своїм побутом холодної і незалежної жінки, є приятель.

— Здається, німкеня сьогодні пограла мені на нервах, — зізнається моя піднаймачка, коли ми повертаємось додому.

— Думаю, що справа більше у невезінні.

— Так, звичайно, але й у німкені також.

Після цього несподіваного самозізнання у слабості дама бажає мені доброї ночі й направляється у свої покої.

Про приятеля Флори я довідався зовсім випадково. Та коли місяцями підтримуєш зв'язки з певними людьми і при цьому доводиться жити в такій тісній місцині, як Берн, подібні випадковості стають закономірними.

Сталося це під час однієї з моїх звичних пообідніх прогулянок по головній вулиці та сусідніх провулках. Прогулюючись, я нерідко зустрічаю то Ральфа, то Флору, але ми нашвидку перекидаємось кількома словами, і кожен йде у своїх справах. Лише коли я стикаюсь з Розмарі й вона не поспішає на якийсь надзвичайно цікавий диспут, моїй програмі загрожують зміни, бо дама з тією ж невимушеністю, з якою вона влаштовувалась у моєму домі, тягне мене до кафе або в кіно.

Того разу я побачив не Розмарі, а Флору, й не на головній вулиці, а в одному віддаленому, менш пожвавленому і не зовсім звичайному місці. Треба сказати, що частина старого Берна розташована на двох горизонтах, причому верхній горизонт знаходиться на рівні головної вулиці, а долішній — значно нижче, на рівні річки Ааре. В той день прогулянка без певного напрямку привела мене якраз на цей нижній поверх, який складається з ряду потемнілих, похмурих будинків, уздовж яких тягнеться така ж похмура й низька крита галерея.

Отож іду я собі повільно галереєю, прислухаючись до своїх кроків, що чітко відлунюють під склепіннями. Потім виходжу на відкрите місце й простую далі. Зліва тече річка, глибока і швидка, але води її в цей зимовий день втратили свій яскравий синьо-зелений колір, стали холодно-сірими. «Такі ж мінливі, як і очі Флори», — думаю собі і, як буває в таких випадках, у цю мить бачу попереду саму Флору.

На щастя, вона досить далеко від мене, аж біля виходу до велетенського старого підйомника, незграбного, правда, але здатного за дві хвилини підняти вас до верхнього міста, звільнивши від необхідності йти два кілометри пішки в обхід. Я відступаю за грузовик, що зупинився поблизу, і знову обережно поглядаю в бік підйомника.

Флора не сама. Біля неї стоїть мужчина, значно нижчий від дами, але зате широкоплечий і кремезний, немов професіональний борець. Випадковий перехожий, навіть якби й звернув на них увагу, міг би прийняти їх за двох не знайомих між собою людей, що чекають підйомника. Очевидно, вони якраз на це й розраховували, призначивши зустріч саме тут, і, щоб посилити ілюзію, навіть стоять напівобернувшись одне до одного: Флора спрямувала погляд на річку, а борець втупив очі у своє взуття.

Вони стоять напівобернувшись одне до одного, ніби незнайомі й абсолютно байдужі. З тією невеличкою різницею, що розмовляють. Відстань, на якій я знаходжусь, і необхідність ховатися за грузовиком не дають ніякої можливості чути їхню розмову. Зате я маю змогу добре спостерігати за ними і через деякий час переконатись, що розмова ця дуже затягується як для двох незнайомих, котрі випадково зійшлися біля міського підйомника.

Нарешті Флора заходить у підйомник, який, мабуть, уже давно чекає пасажирів, а борець іде пішки, простуючи прямо в мій бік. Я швидко обходжу грузовик, перетинаю асфальтовану дорогу і спускаюся до берега річки, щоб зникнути з горизонту. Перечекавши кілька хвилин, я знову повертаюсь на вихідну позицію до грузовика й бачу, що незнайомий уже йде коридором галереї.

Хвилин через десять, коли важкий підйомник повільно виносить мене на площу перед Кафедральним собором, я влаштовую військову раду з самим собою. Такі військові ради, хоч, можливо, якийсь психіатр ладен був би прийняти їх за безперечний симптом шизофренії, — моє досить звичайне й дуже корисне заняття. На цих радах сперечаються: я — обережний скептик — і другий я — дійовий оптиміст. А, за словами генерала, суперечка нерідко породжує добре рішення.

Почати стежити зарцем неважко. Пішохідний підйом до верхнього міста лише один, і мені, після того як я зекономив стільки часу з допомогою підйомника, досить зачекати незнайомого. Однак далі справа ускладнюється. Не виключено, що Флора захоче перевірити, чи за її приятелем ніхто не стежить. Не виключено, що й він має якогось співучасника. Нарешті не виключено, що він просто вислизне від мене, шмигнувши в якийсь завулок і скориставшись своєю машиною. Виникає питання: чи варто вже сьогодні йти на ризик, чи краще зачекати.

Звичайно, мені вже осточортіло чекати. Чотири місяці я в цій країні й на трасі, а результат — нульовий. Але якраз тоді, коли вже осточортіло, треба бути особливо обережним, щоб не дати нетерплячості й досаді повести тебе туди, де ти зламаєш собі шию.

Коли я опиняюсь на площі перед Кафедральним собором, спішну військову раду закінчено й остаточне рішення прийнято. Я заходжу в маленьку кав'ярню в кінці головної вулиці, вичікую, поки з-за повороту появиться борець, і йду за ним, тримаючись на достатній відстані. Кінець кінцем немає нічого дивного в тому, що я опинився за тридцять метрів від якогось громадянина, про існування якого не маю поняття, та ще й у цьому тісному місці, де все — за кілька кроків від головної вулиці.

Незнайомий простує рівним прискореним кроком людини, яка знає, куди йде, і в якої немає зайвого часу. Виявляється, його мета — вокзал, а точніше — поїзд Берн — Базель — Мюнхен.

До відходу поїзда залишається ще вісім хвилин, цілком досить, щоб скочити до віконця і придбати квиток. Квиток до Базеля. Хоч, можливо, доведеться їхати й далі, до Мюнхена.

Неквапливо крокуючи пероном, помічаю, що борець влаштувався у купе другого класу. Піднімаюсь у той же вагон і сідаю досить далеко, щоб не мозолити очей незнайомому, і достатньо близько, щоб можна було спостерігати за ним. Витягую з кишені газету і за прикладом інших кількох пасажирів поринаю у вивчення біржової ситуації.

Подорож до Базеля триває близько години. Година, упродовж якої я лише чотири-п'ять разів глянув на борця, скориставшись тим, що він також заглибився у вивчення біржових курсів. Чоловік, без сумніву, абсолютно не побоюється, що за ним хтось може стежити, і я не маю жодного наміру переконувати його у протилежному, тим більше що кількох коротких поглядів цілком достатньо для того, аби зібрати візуальну інформацію, якщо виробив звичку дивитися, а не ловити гав.

Незнайомий — у віці між п'ятдесятьма і шістдесятьма роками, але без ознак фізичного підупаду. Тепер, коли він скинув сірого капелюха з вузькими полями, його велику голову увінчує купол наголо вибритого черепа. Видно, голить його так само регулярно, як і повні щоки. Є такі типи, які, боячись полисіти, прирікають себе на те, щоб ціле життя ходити з голими черепами.

Коли він часом піднімає очі від газети, я бачу, що вони злегка примружені, немовби незнайомий вдивляється у щось дуже яскраве або дуже неприємне. Зате пожадливі ніздрі великого носа добре відкриті, їііби чоловік сприймає навколишнє швидше нюхом, аніж зором. Та воно й не дивно, коли взяти до уваги, що в його щелепах з зімкнутими й опущеними губами та в масивній пиці є щось собаче.

За півхвилини до зупинки поїзда в Базелі незнайомий кидає газету на сидіння, підводиться, бере макінтош, капелюх і рушає до виходу, через хвилину я також виходжу і йду за ним по перону.

Минає сьома, коли чоловік, добре висидівшись у якійсь кав'ярні, нарешті доводить мене до свого дому — квартири на першому поверсі нового житлового будинку середньої категорії. Читаю на табличці:

Макс Брунер,

торговий посередник

Після того як мені вдалося встановити прізвище борця і зробити у кав'ярні кишеньковою запальничкою певну кількість знімків, я міг би вважати свою місію закінченою. Але де гарантія, що незнайомий привів мене саме до свого дому і що саме він Макс Брунер? У нашій професії, як і в будь-якій іншій, поспішні висновки іноді призводять до страшенної плутанини.

Я виходжу на вулицю й зупиняюсь за найближчим рогом, вагаючись, чи повертатися вже назад, чи чекати. Перспектива їхати ще раз у Базель не дуже приваблює мене, а до Берна, як з'ясувалося на вокзалі, є ще три поїзди. Отже, вирішую чекати, хай навіть і перед порожніми яслами, як каже генерал.

Моя старанність винагороджується через годину, коли борець знову з'являється на вулиці. На цей раз я йду за ним у квартальний ресторан, і цього виявляється цілком досить для встановлення його особи, бо кельнер, приймаючи у нього замовлення, без кінця бубонить «звичайно, гер Брунер» і «зараз же, гер Брунер», немовби він відчув мої вагання і намагається будь-що переконати мене, що тільки борець, а не хто інший є згадуваним Максом Брунером, торговим посередником.

Вечеря в цьому квартальному ресторані з точки зору професіонала уже зовсім зайва. Але, з іншого боку, вечеря ніколи не зайва, і я випиваю два пива, беру дві надениці[3] з квашеною капустою, тим часом роблю ще кілька додаткових знімків борця і відправляюсь на станцію.

Отже, двійка вже вимальовується: Флора Зайлер і Макс Брунер. Різні на зріст істоти, але однаково масивної конституції, що навіює асоціацію з важкими танками. Неприємна асоціація. Ставати таким на дорозі небезпечно. Але тепер виникають питання: куди пролягає їхній шлях і з якою метою? Чи не лежить він зовсім збоку від твоєї власної дороги? І чи не пішов ти по їхньому сліду з чистої професіональної підозріливості або від нічого робити?

Можливо, й так. Але щоб упевнитись, що це так, я при першій же можливості посилаю прохання про довідку. Посилаю через людину, з якою зустрічаюсь раз на тиждень за кілька кроків від головної вулиці.

— Власне, чому ви залишили Італію? — питаю я, уловивши момент, коли мій співбесідник замовкає.

— А мафія? — у свою чергу запитує він.

— Так, мафія.

— А інфляція? — запитує далі Бенато, бо це якраз він.

— Так, справді: інфляція.

— Щоб накивати п'ятами, достатньо одної-єдиної причини. У мене ж, як бачите, дві.

Ми вже закінчуємо обід, і для Феліче, який чергує недалеко від нас, також наближається кінець мук після того, як він кілька разів замінив перекинуті прибори й зібрав скло двох розбитих бокалів. Зараз ми зайняті кавою, отже, Бенато може хіба що розлити каву чи маленький келишок французького коньяку, який він за традицією замовляє як фінальний акорд для сприяння травленню.

На щастя чи на нещастя, мій компаньйон не розливає каву, а випиває, і це, як завжди, заохочує його до балаканини, тому я деякий час мушу слухати докладну інформацію щодо характеру і методів італійського гангстеризму. Бенато знає усі способи, якими вас можуть пограбувати вдома, у машині або тоді, коли ви йдете пішки вулицею, але водночас він володіє і всіма прийомами, щоб перешкодити подібним замахам.

— З такими, як я, ці типи нічого не можуть вдіяти. Але навіщо мені вічно бути напоготові, без кінця озиратися? З часом це починає втомлювати, правда ж?

І він запитливо дивиться на мене своїми круглими очима, що стежать за всіма небезпеками, які підстерігають нас, очима, які з цією метою озброєні багатодіоптрійними окулярами у масивній оправі. Не одержавши бажаної відповіді, він нахиляє над столом дитяче обличчя і його маленький рот розкривається в якесь несподіване «о»:

— Ця сигарета… Просто не знаю, де я її кладу. Знову прогоріла скатерка…

Бенато гасить сигарету, щоб через хвилину закурити нову, якою, звичайно, також пропалить скатерку або власні штани. Потім переходить до теми інфляції.

— Колись мій дід збанкрутував, — чую я його голос, що вже набирає деякої сонної інтонації, бо ефект від кави почав розвіюватися. — Згодом мій батько дещо поліпшив справи, щоб у свою чергу збанкрутувати саме тоді, коли я вже чекав на спадщину Так що в основному я успадкував борги. Двоє моїх дядьків теж збанкрутували у різний час. Взагалі банкрутство — це наша родинна хвороба. Але скажіть мені, чи не є це і хвороба віку? Може, ці банкрутства — перші передвісники того генерального банкрутства, яке загрожує всьому людству?

— Складне питання… — нерішуче відповідаю я, поглядом даючи знак Феліче, щоб приніс рахунок.

Трохи пізніше Бенато, хоч і з великим жалем, змушений покинути мене, бо саме сьогодні у нього невідкладна зустріч з домашнім ліжком, пардон, з якимось грецьким торговцем маслинами. Отже, як завжди, я залишаюсь у бюро сам між двома календарями, перед купою ранішніх газет. Але на цей раз сиджу трохи довше, ніж звичайно. У п'ятницю я завжди затримуюсь трохи довше, бо замість того щоб мотатися вулицями, ризикуючи зустріти когось, хай це навіть і дорога Розмарі, волію відправлятися прямо на місце зустрічі.

П'ятниця, так. Нещасливий день, за деякими забобонами. Але, з другого боку, — зручний. Напередодні уїкенда. Кожен поспішає зробити покупки і йти додому. Вулиці рано пустіють. І саме тоді настає пора зустрічі.

Я виходжу на Бундесплац, де здіймається потемніла від часу споруда парламенту — фортеця демократії, захищена фортецями банків: зліва — Кантональ-банк, справа — Національ-банк, а напроти — Креді Сюїс і Шпар-касе. Обігнувши парламент, простую далі вниз і виходжу до моста, яким завжди повертаюсь на Острінг. Але зараз я зупиняюсь на цьому березі річки. Оскільки вже згадувалось, що Берн — місто, розташоване на двох горизонтах, слід було б додати, що тут між двома горизонтами розмістились одна над другою, або, якщо хочете, одна під одною, кілька вузьких терас, які сполучаються між собою тісними сходами.

У цю тиху годину квітневих сутінків, та ще в мокру вітряну погоду, навколо не видно жодної живої душі. Я стою біля кам'яного парапету найвищої тераси й дивлюсь на ту, що під нею. У напівтемряві неясно окреслюється тонка фігура нашого хлопця. І, як завжди, мені здається, що поряд зі мною стоїть ще одна людина — мій покійний приятель Любо Ангелов. Тому що хлопець на нижній терасі — його син Боян.

Любо не каже нічого, навчений ще за життя оцінювати речі тільки з точки зору професіонала. Але, незважаючи на цю звичку, він кінець кінцем батько і не може втриматися, щоб не заглянути на це місце, де його син робить свої перші кроки. І хоч він не каже нічого, я згадую ті далекі часи, коли Любо вчив і мене робити перші кроки, так само, як я сьогодні допомагаю його хлопцеві вирушити у важку й сувору дорогу розвідки. Вирушити і йти, скільки йому судилося, а потім передати пароль іншому.

Власне, я міг би не ставати тут і не визирати з тераси, бо мініатюрна радіоапаратура діє на відстані двохсот метрів. Та коли навколо немає людей, я завжди стаю тут, щоб виконати негласну просьбу Любо і на власні очі побачити Бояна.

Легенько повертаю ковпачок ручки і після короткого потріскування чую тихий знайомий голос:

— «Вольво» п'ять.

Знову повертаю ковпачок і в свою чергу передаю:

— «Вольво» шість.

Готово. Передача закінчена. І, незважаючи на лаконізм, вона містить достатньо інформації для обох сторін. Боян повідомляє, що для мене є матеріал, який знаходиться в нашому тайнику — у чорній машині, схожій на мою, — і що машину залишено у відповідному місці на п'ятій за нашим списком вулиці. Я ж інформую, що посилаю через тайник свій матеріал і машину буде переміщено на шосту за списком вулицю.

«П'ята» — це довга бічна вулиця по той бік Бубенберг, досить далеко, щоб можна було упевнитись, що ніхто за мною не стежить, і досить близько, щоб не втомитися від ходьби. Я легко знаходжу машину, анонімну й непомітну серед багатьох інших на стоянці. Відмикаю її, сідаю за кермо і їду. А поки перечікую перший червоний світлофор, дістаю з-під радіоприймача залишене для мене послання і натомість кладу своє. Маніпуляція триває рівно вісім секунд.

Однак переміщення машини забирає у мене значно більше часу. Не лише тому, що «шоста» досить далеко від «п'ятої», а й тому, що мені не вдається знайти жодного місця, де можна було б поставити машину. Це змушує мене, згідно з домовленістю, залишити її на «сьомій», де немає такого скупчення. Прозаїчні, обтяжливі, але необхідні деталі діючої в даний момент комбінації — варіанта «дельта».

Нерідко найпростіші комбінації найліпші. Але коли просте провалюється, слід переходити до чогось складнішого. Зрив атаки з двома «б» — Боєв і Белев — викликав необхідність наступної можливої атаки з трьома «б» — Боєв, Боян і Борислав. Ці три елементи утворюють, по суті, той трикутник, який у грецькій азбуці називається «дельта». Мені належить здійснювати контакт з противником, Бориславу — зв'язок з Центром, а Бояну — між мною і Бориславом. У тому випадку, якщо одна з двох ланок — Боян чи Борислав — прогорить, трикутник буде знову відновлений іншою дійовою особою. Але якщо прогорю я, операцію «дельта» можна перейменувати в операцію «хрест». Принаймні до наступного розпорядження.

Я знову йду на Беренплац, щоб на цей раз скористатися своєю власною машиною. Досить таємниць. Повернімось до легального становища того звичайного і нудного громадянина П'єра Лорана.

Я саме шукаю в кишені ключа, але двері відчиняються, й на порозі показується Розмарі після одного із звичайних своїх перевтілень — одягнена скромно, але не без певного шику, наївна й миловидна мамина донька.

— А, ви йдете? І залишаєте мене напередодні уїкенда? — вигукую я з легким смутком, хоч насправді зараз мені щиро хочеться одного — щоб вона залишила мене і не морочила голови.

— Дуже шкодую, П'єре, але наш сусід гер Гораноф запросив мене на чашку чаю. Постарайтеся приборкати свій смуток. Гораноф — один з тих, хто після двох партій белоту[4] починає позіхати, так що навряд чи я надовго вас покину.

Підбадьорений цією обіцянкою, заходжу у свій скромний дім, ставлю на плитку воду на чай, після чого піднімаюсь у бібліотеку і витягую послання. Це відповідь на мій запит щодо Макса Брунера. Дуже коротка відповідь, для складання якої напевно потрібні були чималі дослідження.

З інформації видно, що Брунер вивчав економічні науки, що він пережив війну, — мабуть, з допомогою певних зв'язків, — на порівняно теплому місці — як обер-лейтенант інтендантської служби, а після війни подався на поприще торгівлі, напевне, знову з допомогою вигідних зв'язків. У воєнних злочинах не замішаний, а також не виявляє жодної політичної активності.

Словом, досить нецікаві відомості, крім однієї деталі: в 1943–1944 роках інтендантська частина, в якій служив Брунер, перебувала в Болгарії. Деталь, яка викликає роздуми. Особливо коли прийняти гіпотезу, що Флора, за якою ховається Брунер, опинилась у сусідстві з болгарином Горановим не чисто випадково, а з певних міркувань.

Брунер — Флора — Горанов — це вже набуває обрисів початкової схеми. Щось на зразок різновидності варіанта «дельта». Але якою б привабливою не виглядала згадана схема, вона в даний момент позбавлена якогось реального і конкретного змісту. І навіть якщо такий зміст справді є, ніхто не в силі розкрити мені його, крім самої Флори або самого Брунера. А я не знаю, наскільки зручно і тактовно було б з'явитися до когось із цих двох і запитати:

— Скажіть, якого дідька ви хочете від цього старого Горанофа? Я заходжу у ванну, спалюю листа над умивальником, потім пускаю воду, щоб змити попіл і навіть промиваю фарфор милом, бо для такої цікавої співмешканки, як Розмарі, краще не залишати жодних слідів. Після цього проходжу в спальню і крізь щілину в шторі певний час спостерігаю, як згадувана співмешканка ляскає картами в компанії цих блідих і підозрілих типів — Горанова й Пенева, а вони дарують їй милі усмішки, — наскільки це взагалі їм під силу — і чемно пригощають чаєм, цукерками й тістечками.

Нарешті мені набридає спостерігати цю інтимну ідилію, до того ж вода на кухонній плитці, мабуть, ось-ось закипить. Тому я спускаюсь на кухню, теж готую собі чашку чаю, а для доповнення дістаю дещо з холодильника. Отже, досить пісна вечеря як для уїкенда і досить бідна схема для гіпотези Брунер — Флора — Горанов.

Перебираюсь у зелений оазис холу і деякий час дрімаю в кріслі, слухаючи, як у цей синій вечір краплі надворі дзвінко сповіщають, що нарешті йде весна.

Так, нарешті йде весна, і нарешті приходить Розмарі, аби прощебетати, «як мило з вашого боку, що ви мене чекаєте» і «ці дріб'язкові люди справді мене гнітять».

— Мене це не дивує, — відповідаю. — Дивує швидше те, що ви так охоче терпите цей гніт. Охоче, якщо не сказати — радісно.

— Не будьте злим, — бурмоче вона, опускаючись на диван. — Ще трохи, і ви звинуватите мене у мазохізмі.

— Чому б і ні? Останнім часом збочення все більше перетворюються у щось нормальне.

— Що вдієш, коли я не можу озброїтися вашою байдужістю і не в силі відмовитись, якщо літній чоловік запрошує мене на чашку чаю.

За моїми особистими спостереженнями, щоб одержати цю чашку чаю, Розмарі досить довго нав'язувалася літньому чоловікові, не раз протягом тижня мило поглядала на нього і без кінця зупинялась побалакати біля огорожі, але це вже деталі.

До деталей можна віднести й ту обставину, що, вирядившись у коротку спідничку в стилі маминої доньки і недбало закинувши ногу на ногу, Розмарі безцеремонно оголила переді мною свої стрункі стегна аж до того місця, де їм природно визначено з'єднуватися. Взагалі з якогось часу у своїй домашній поведінці Розмарі раз у раз дозволяє собі подібні безцеремонності; доходить до того, що часто, коли я сиджу в холі, вона появляється на порозі своєї кімнати у комбінації, навіть у плавках, щоб мені щось сказати, неначе я бездушний предмет або ж безстатева істота. Не знаю, чи вона робить це тому, що справді вважає мене не схильним до пристрастей, чи тому, що має намір перевірити, до якої міри я безпристрасний, але ця розв'язність починає мене дратувати.

— Свого часу ви казали, що не скликаєте гостей, і почали їх скликати, — дорікаю їй.

— О П'єре! Але ж ви самі…

— Ви заявили, що не вішаєтесь на шию хазяїнові, і вже почали, — продовжую я.

— О П'єре! Невже ви вважаєте…

— Так, вважаю. І поза, яку ви зараз прийняли, свідчить, що вам, крім мазохізму, властивий і садизм…

— О П'єре! — втретє повторює Розмарі. — Не виступайте в ролі, яка вам не пасує, й не намагайтеся переконувати мене, ніби я для вас щось більше, ніж співбесідниця знічев'я. Хоч інколи я відчуваю, що ви не потребуєте і співбесідниці.

Вона виголошує цей невеличкий пасаж, навіть не пробуючи змінити визивної пози і не звертаючи уваги, куди спрямований мій погляд. І це ще більше дратує мене. Але жінка, видно, не розуміє цього, або ж, навпаки, чудово розуміє і, начебто прагнучи довести моє роздратування до краю, безсоромно запитує:

— Чого ви приглядаєтесь до мене?

— Це вас бентежить?

— В усякому разі я не люблю, щоб мене вивчали, як предмет. І не можу зрозуміти, чи то ви оцінюєте якість моїх панчіх, чи то хочете збагнути мої численні індивідуальності.

Якби я був Емілем Боєвим, я б щось сказав їй, і на цьому б розмова закінчилась. Оскільки ж я не Еміль Боєв, а П'єр Лоран, то ковтаю пілюлю і спокійно кажу:

— Не думайте, що ви такі вже джунглі.

— Ага! Ви нарешті знайшли провідну нитку. Було б дуже мило, якби ви мені її показали, бо я й сама відчуваю потребу в ній.

— Чому б ні! Вона таїться якраз у цих багатьох індивідуальностях, якими ви оперуєте.

— Сьогодні ви висловлюєтесь дуже неясно.

— Просто боюся вас образити.

— Не бійтесь. Ідіть просто через квіти.

— Навіщо топтати квіти? Ви й самі можете дати відповідь. Знаєте ж причину всякої мімікрії?

— Це й діти знають.

— Ну ось. Провідна нитка — якраз те, що й діти знають. Лише у хамелеона інстинкт діє безпосередньо, а у вас — через кмітливість. Ваша індивідуальність — це голий розрахунок. І цей голий розрахунок маніпулює всіма іншими вашими індивідуальностями. Усі ваші маски, пози й перевтілення керуються досить простою і з ©всім звичайною обчислювальною машиною, яка у вас виконує одночасно і функції мозку, і функції серця.

Байдужість, яка щойно була написана на її обличчі, поступово змінилася певним пожвавленням. Це пожвавлення такого роду, що я б не здивувався, якби вона раптом потягнулась до столика і шпурнула мені в голову кришталеву попільничку. Але, як я вже говорив, коли Розмарі справді розлючена, вона стримується від буйства. Якийсь час вона мовчить, втупивши погляд у свої обтягнуті нейлоном коліна, потім підводить очі й заявляє:

— Того, що ви зараз сказали, я вам ніколи не прощу.

— Я лише повторюю вашу власну теорію про людину-егоїста.

— Ні, того, що ви зараз сказали, я вам ніколи не прощу, — наполягає Розмарі.

— Що саме?

— Оте, про серце.

— Ну, якщо тільки про серце…

Я встаю, щоб відірватися від споглядання цих струнких стегон, і запалюю сигарету. Потім роблю кілька кроків до вікна і задивляюсь у синю ніч, а тим часом краплі дзвінко повторюють одну й ту ж радіограму про настання весни.

— Можливо, я висловилась занадто спрощено. Коли я кажу, що люди егоїсти, то це не означає, що між ними нема різновидностей, — чую я за плечима підкреслено спокійний голос Розмарі. — І якщо груди таких, як ви, набиті лише торговельними пропозиціями і фактурами, то не виключено, що в грудях інших є й серце.

— Не входьте у протиріччя.

— Протиріччя, якщо вони й є, — не в моїх міркуваннях, а в людині, — так само спокійно відповідає жінка. — Можливо, це абсурд, але все-таки існують люди, у яких поряд з егоїзмом є й почуття. І яким би неймовірним це вам не здавалося, я належу саме до цих людей, П'єре!

Вона встає, також вирішивши розім'ятися, і прямує в другий кінець холу.

— Вірю вам, — кажу я, щоб заспокоїти її. — Можливо, в останньому пункті я трохи перегнув.

— Ні, ви просто хотіли уразити мене. І якщо я зла на вас, то тільки за те, що це вам таки вдалося.

— Не переоцінюйте мене занадто.

— Бо я справді прив'язалася до вас, П'єре, — продовжує жінка, знову роблячи кілька кроків по холу. — Прив'язалася мимоволі, не маючи наміру вішатися на шию хазяїнові, як ви висловлюєтесь.

— Можливо, в цьому ваша помилка, — бурмочу я.

— В чому? — питає вона, спиняючись посеред холу. — В тому, що прив'язалася, чи в тому, що не вішалась на шию?

— Найбільше в останньому. Щоб виявити, чи хтось має серце, потрібні факти.

Вона знову робить кілька кроків і вже зовсім близько біля мене каже:

— Значить, я пропустила момент. Ми вже дійшли до такого ступеня взаємного звикання, що…

Вона не встигає докінчити фрази з чисто технічних причин.

— О П'єре, що вас підштовхнуло?.. — шепоче Розмарі. коли нарешті перший наш поцілунок, дуже довгий поцілунок, закінчується.

— Звідки я знаю, — бурмочу. — Напевно, весна. Не чуєте? Вже йде весна.

І знову намагаюся обняти її. Але перш ніж дозволити мені це, жінка різким жестом опускає віконну штору.

Бо, здається, я вже казав, що в житті, на відміну від театру, дія нерідко починається якраз після того, коли опущено завісу.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Весна іде бурхливо й навально. За кілька днів бруньки на деревах розкриваються. За кілька днів квартал одягається в зелень, не ту постійну темну й ніби постарілу зелень сосен, а в світлу і свіжу зелень ніжного молодого листя. Білі стіни й червоні дахи вілл, яка донедавна з геометричною чіткістю виступали на фоні голої темної гущавини, тепер тонуть у сріблястому й золотистому сяєві фруктових дерев. Кольори стають мінливими і нестійкими, як в улюблених картинах Розмарі чи в каменях, що мають чудернацькі назви, мінливими, нестійкими та помережаними світлом і тінню, бо в синьому небі, між землею і сонцем, теплий вітер з півдня жене свої білі отари.

Переміна, одначе, має в основному метеорологічний характер. І зовсім почасти — побутовий. Як каже моя квартирантка, ми з нею давно дійшли до такого ступеня звикання, що чуттєва переміна у наших стосунках — це просто легкий нюанс під поверхнею звичайного, нюанс, який лише ми з нею здатні уловити.

Словом, усе залишилось по-старому, кожен дотримується свого повсякденного розпорядку, і лише іноді після обіду, оскільки дні стали довшими, а ліс по сусідству — привітнішим, ми, замість марудитися у тісному зеленому інтер'єрі холу, блукаємо по просторому зеленому інтер'єру лісу або ж сидимо на якійсь лавочці біля стежки і вдивляємось у смарагдову рівнину, за якою знову тягнуться лісисті горби, над ними здіймається синій ланцюг гір, ще вище — засніжені альпійські вершини, а над ними — велетенський небесний купол, у безмежжі якого теплий південний вітер так само поспішає зі своїми отарами хмар.

Одного разу Розмарі приводить мене до своїх знайомих у Селищі Робінзона — молодої сім'ї інтелігентів-екстремістів, яка займає невелику стандартну квартиру в цьому супермодерному комплексі з двоповерхових бетонних коробок. Того факту, що жінка сама веде мене до своїх екстремістів, уже достатньо, аби вважати їх абсолютно нецікавими для мене з точки зору професіонала, і якби ми були щирими, я мав би пояснити їй, що знайомство з її шефом Тео Грабером принесло б мені більше задоволення. Однак бути щирим із Розмарі — це вже завелика розкіш, а я не максималіст і зараз задовольняюсь дружбою й коханням без зайвої одвертості, бо, як кажуть французи, навіть найкраща в світі дівчина не може дати тобі більше, ніж те, що вона має.

Екстремісти влаштувалися досить комфортабельно, якщо можна назвати комфортом безладне скупчення транзисторів, магнітофонів, книг і алкогольних напоїв на синьому мокеті[5] просторого холу. Взагалі це подружжя живе на мокеті, приймає гостей на мокеті, садовлячи їх на подушки, п'є віскі і слухає поп-музику на мокеті, та й, мабуть, і спить на мокеті, аби показати, що воно зневажає сходження на ієрархічну піраміду й дотримується побуту соціальних низів.

За винятком цієї деталі, мені не вдається виявити ніякого зв'язку між господарями квартири й експлуатованими класами; я дозволяю собі навіть висловити це вголос, коли мені набридає слухати знайомий репертуар про перманентну революцію та аскетичне убозтво в ім'я абсолютної безликості і цілковитої рівності.

— Хто ж вам перешкоджає? — запитую. — Повикидайте усі ці речі з квартири, в тому числі й ваш мокет, одягніться у три метри зеленої бавовняної тканини і живіть прямо на долівці. Або ще краще: забирайтеся самі з квартири і рушайте шляхами перманентної революції.

Я кажу це господині, вірніше тій, яка здається мені схожою на господиню, бо у цих типів в обох довге солом'яне волосся, хирляві безстатеві тіла і джинси, прикрашені штучними, чисто декоративними латками.

Однак господиня відповідає, що я надто вульгарно зрозумів їхні інтелектуальні погляди, що вони розглядали й оцінювали соціальну рівність як вищий абстрактний принцип, а не як примітивну життєву практику.

Після цього господар, або той, кого я приймаю за господаря, наливає ще по віскі, підкреслюючи цим, що його не дратує ідейна конфронтація, і починає розвивати наступну теорію — про терористську боротьбу як найвищу форму революційного насильства.

— Я продаю в основному маслини і бринзу, — зауважую через деякий час, — але у мене є достатні зв'язки у торговому світі, щоб дістати вам по дві пари пістолетів будь-якої марки і по ящику ручних бомб. Отже, коли відчуєте нестачу боєприпасів, скажете.

На це господиня знову відповідає, що теорія революційної дії — одна справа, а практика — інша і що поділ між розумовою і фізичною працею, який відбувся ще при рабовласницькому ладі, узаконив звичай, згідно з яким одні створюють принципи, а інші їх застосовують.

— Я не припускала, що ви можете поводитись так грубо, П'єре, — докірливо бурмоче Розмарі, коли ми повертаємося через ліс.

— Нічого не вдієш: я не звик до такого інтелектуального розгулу на рівні домашнього мокета.

— І все-таки це недостатня причина для того, щоб весь час називати чоловіка «пані»…

— Невже? Звідки ж я міг знати? У цього типа був тонший голос.

— Хіба він винен, що у його дружини нижчий тембр? Ні, ви справді перегнули.

Ми ще трохи сперечаємось про те, перегнув я чи ні, а потім заходимо в дім, їмо на кухні, як завжди, яйця з шинкою, проводимо традиційний час у холі: я — перед телевізором, а Розмарі — над своїми незмінними альбомами, — і нарешті лягаємо спати. Так, як робимо це вже місяцями. І, можливо, єдина різниця в тому, що лягаємо на одне ліжко у кімнаті моєї квартирантки й додаємо до звичайної програми ще одну невелику розвагу, яка також уже починає перетворюватись у звичку.

— Переміна… — любить мріяти Розмарі.

Я також мрію про цю переміну, хоч і мовчки, але що з того? Переміни немає. Хіба що в календарному часі. Він тане, тижні спливають, а ситуація не міняється: топчемося на місці.

День став довшим, і коли я точно в установлений час зупиняюся біля парапету тераси, мені вже зовсім чітко видно внизу високу и худу фігуру юнака. І, як завжди, я відчуваю, що поряд зі мною стоїть ще одна людина — мій покійний приятель Любо Ангелов. Бо юнак на нижній площадці — це його син Боян.

Боян змінив свій вигляд відповідно до тієї ж моди, за якою одягається й подружжя екстремістів, але нічого не вдієш: тепер він студент — реальний і вдаваний, як і моя Розмарі, тож мусить не вирізнятися на тлі показної екстравагантності своїх колег. Банальна екстравагантність робить його непомітним у натовпі емансипованої молоді.

Мені здається, ніби я чую голос Любо:

— Що це ти його так замаскував?

— То не я його замаскував, — відповідаю. — Вони самі маскуються. Але якщо не зважати на довге волосся і сині штани, то я не бачу, чим вони особливо відрізняються від нас.

— Вони зніжені, — відповідає Любо.

— А може, ми занадто огрубіли? Переслідувати цілими днями бандитів по урвищах… Це вже давно минуло…

— Зніжені, брате мій. Тому будь уважний, щоб не втратити цього, нашого.

— Мені не треба про це нагадувати. Я знаю, що новачок завжди небезпечний. І найбільше для самого себе.

Любо замовкає, проте я відчуваю, що його побоювання аніскільки не розвіялись.

Я не маю уявлення, як виглядає Борислав, але гадаю, що він все-таки не ходить у протертих синіх штанах, оскільки Борислав, як і я, виступає в ролі прозаїчного афериста, тільки на відміну від мене добуває гроші не в торговельній галузі, а в якійсь авіакомпанії. Мешкає він по той бік річки, у Кірхенфельді, а під дахом того самого будинку, де містяться його затишні апартаменти, одну із скромних холостяцьких квартир займає Боян. Я нічого не знаю про спосіб зв'язку між ними, але впевнений, що він досить секретний і практичний, щоб не створювати їм утруднень.

Авторучка у кишеньці мого піджака сухо потріскує, і чується тихий голос хлопця:

— «Вольво» три.

— Чотири, — відповідаю я.

Прийнято. У машині-тайнику для мене лежить послання, я ж залишу машину на наступній за чергою вулиці без мого повідомлення. А що я можу писати? Що все гаразд? Чи що все негаразд? Бо коли немає змін, можна з однаковою підставою твердити і одне, і друге.

Довідка, з якою я повертаюсь через годину у віллу і яку поспішаю прочитати на самоті в бібліотеці, стосується Горанова. Нарешті. Після довгого вивчення і копання в минулому, Горанов усе-таки ідентифікований. І виявляється, що насправді це не Горанов.

Мабуть, щоб дійти до остаточного висновку, Центр мусив діяти методом виключення. Збираєш докупи відомості про всіх підозрілих осіб, які втекли або зникли, і починаєш переглядати: цей ні, цей не може бути, цей — також. Поки з усіх підозрілих залишається кілька більш чи менш сумнівних типів. Тоді треба ще переконатися в тому, хто з них є тим, про кого йдеться.

Ним виявляється Борис Ганев, таємний і відповідальний працівник військової розвідки перед Дев'ятим вересня. Довідка свідчить про те, що всупереч звичайному відомчому суперництву між військовою розвідкою й поліцією Ганев по суті був людиною не так військових, як Гешева. Можливо, і не так людиною Гешева, як абверу. А напевно не так абверу, як гестапо. Взагалі складна особа, яка черпала інформацію від широкої агентури. Складна і, мабуть, не дурна, якщо вміла служити стільком хазяїнам.

Те, що Ганев не був дурним, випливає і з такої додаткової деталі: на відміну від своїх шефів він вчасно приходить до висновку про неминучу розв'язку і вважає за краще не чекати її на місці. Не вказуючи точної дати, довідка відзначає, що Ганев нишком покинув країну ще за кілька днів до Дев'ятого.

У посланні немає жодних подробиць якраз про період, котрий мене найбільше цікавить, — діла і дні згадуваного Ганева за кордоном. Бо, несподівано зникнувши з Болгарії, він ніби розтає у просторі. Щоб воскреснути аж тут і лише тепер. Тільки цей більш як тридцятирічний період, котрого мені бракує, не є незначною архівною деталлю. Саме з цим періодом зв'язані махінації, які необхідно розкрити і знешкодити, якщо вони ще в дії. Але цим уже має займатися не Центр, це вже моя робота.

Як завжди, спалюю послання, пускаю воду і начищаю умивальник. Потім заходжу в темну спальню і дивлюся крізь щілину штори. Знайома картина: Розмарі грає в карти у компанії тих двох з блідими обличчями й недовірливими поглядами. Можна скільки завгодно стирчати тут, причаївшись за шторою, — результат один: немає жодного шансу побачити ще щось, крім цієї картярської ідилії.

Я спускаюсь на кухню, щоб поринути у турботи навколо приготування й поглинання вечері, а заразом і в роздуми навколо рівняння з двома невідомими — Горанов і Ганев. Що людина, яка видає себе за Андрея Горанова, і людина, яка в дійсності є Борисом Ганевим, — одна й та ж особа, це, слава богу, вже встановлено. Однак звідси до остаточного розв’язання рівняння мене тепер чекає немалий шлях.

Коли прощаєшся зі своїм земним буттям, прийнято залишати на місці події свої тлінні останки, щоб близькі могли оплакати їх, а лікарі — встановити причини настання смерті. У суспільстві є свій порядок, якому навіть небіжчики підвладні і яким передбачено, що навіть переселення з цього світу на той, другий, слід реєструвати і документувати. Горанов же знехтував елементарним звичаєм і зник безслідно. Бо якщо він ще живий, то де його адресна картка? А якщо він за той час помер, де акт про смерть?

Та обставина, що більш як три десятиліття ніхто ніде нічогісінько не чув про існування Горанова, — я хочу сказати, справжнього, а не того, що живе по сусідству, — вже досить сумнівна. Кінець кінцем Горанов — не Борман і не має причин провалюватись крізь землю, якщо не рахувати тієї останньої причини, яка рано чи пізно усіх нас посилає в землю. Він не єдиний багатій, котрий напередодні Дев'ятого втік за кордон, і міг би так само, як інші, що втратили можливість продавати свою батьківщину вроздріб, жити з процентів від колишнього продажу.

Почавши колись з вивозу продуктів землеробства в Німеччину і швидко перейшовши до вивозу секретних даних до абверу, Горанов стає представником великих німецьких фірм, які виготовляють різноманітну техніку — від легкових автомобілів до бойових літаків. Проценти за поставки до армії незабаром перетворюють його у фінансову величину першої категорії. І не важко здогадатися, що, вирішивши тікати під загрозою назріваючих подій, він тікав не з пустими кишенями. Але питання полягає в тому, куди він утік і в яку нору заліз, а якщо це та, остаточна нора, то чому на ній не стоїть хрест з прізвищем.

Є, одначе, й друге питання: чому Борис Ганев прикривається особистістю Андрея Горанова? Що у Ганева значно серйозніші підстави ховатись, ніж у Горанова, це неважко зрозуміти, хоч і Ганев — не Борман. Але чому він ховається саме під прізвищем колишнього торговця? І раз він зробив своїм прикриттям згадане прізвище, то чи означає це, що Ганев дуже добре знає про безслідне й остаточне зникнення його справжнього власника?

Це питання, як і кожне тенденційне питання, вже містить у собі й відповідь. Але відповідь ця — поки що тільки гіпотеза, тепер її треба наповнити необхідними даними. І, можливо, аж тоді переді мною відкриється вхід у коридор, що веде до остаточного рішення.

— А, ви мене чекаєте, П'єре… Як це люб'язно з вашого боку… — цвірінькає Розмарі, що тільки-но увійшла. — Ці люди справді страшенно пригнічують…

Що ці люди страшенно пригнічують — то єдина інформація, якою Розмарі благоволить ділитися зі мною після кожної зустрічі з Ганевим і Пеневим.

— У мене таке відчуття, що вони і добряче оббирають вас, — зауважую я.

Ми з нею й далі на «ви», за звичкою, але це тільки залишок офіційності, яка по суті навряд чи колись існувала між нами.

— Скоріше користуються моєю добросердістю, — уточнює жінка, — вони такі скупі і дріб'язкові, що мені просто шкода їх оббирати. Треба б колись послати до них Флору, щоб знали, що таке противник.

— Давно треба було це зробити, якщо вони так обтяжують вас.

— А ви хіба можете усунути зі свого побуту все обтяжливе? — запитує вона, вмощуючись за звичкою на дивані й закладаючи ногу за ногу.

— Ні, бо тоді в моєму побуті не залишилося б нічого. Зовсім нічого… за винятком дорогої Розмарі.

— Мерсі, — киває вона. — Виглядає не дуже переконливо. — Потім каже: — Дайте мені сигарету.

Я даю їй сигарету і запитую:

— А як ви самі уявляєте життя, позбавлене всього обтяжливого?

— О, за найбільш банальним і надійним рецептом. Подорожувати, заводити нові знайомства, міняти місця, враження… Мати поруч Лорана, однак не Лорана-торговця, а такого Лорана, яким він буває в рідкісні хвилини, коли ненароком стає милим… Не залежати від батькового портмоне, задовольняти свої суєтні примхи, знати у хвилини втоми, що десь мене чекає мій маленький куточок.

— Далі? — запитую я, коли вона замовкає.

— Далі — нічого. Закінчити колись раптово, якось невідчутно, у катастрофі, перш ніж настане пересиченість і обтяжливість, не чекаючи, поки мене спотворить старість. Пройти своєю дорогою і щезнути… Що ж іще?

— Дійсно банально, — зауважую я. — До того ж досить збитково. Такі операції проти досади дорого коштують.

— Знаю без вас. Зате мрія не коштує нічого. Хіба лише трохи кмітливості. У мене таке відчуття, що ви, наприклад, навіть не задумувались, чи могли б ви мріяти.

— Справді, мені це ніколи не спадало на думку.

— Ви, мабуть, лише плануєте. І то в суворих рамках корисного і здійсненного.

— Саме так.

Я охоче погоджуюся з нею, щоб зробити їй приємність, але відчуваю, що це її тільки дратує. Вона кидає недопалену сигарету в попільничку, невдоволено дивиться на мене і вибухає:

— Чому ви говорите як тупак? А оскільки ви не тупак, то чому змушуєте мене думати, що ви брешете? Яку вигоду маєте від цієї брехні?

— Але що вас змушує думати, ніби я брешу? — запитую найспокійнішим тоном.

— Те, що ви зовсім не та людина, за яку себе видаєте. Я спостерігала, як ви проводите свій день, і як робите покупки, і як граєте в бридж. Ви не є звичайний торговець, поглинутий думкою, як зробити з одного франка два, а з двох — чотири. Ви навіть не маєте відношення до грошей. Ви тратите їх з такою ж недбалістю, з якою струшуєте попіл зі своєї сигарети.

— Я вихована людина, Розмарі.

— Не дуже. Коли поведінка — результат виховання, це видно. Особливо коли гра триває довгий час.

— А чому ви не хочете погодитися з тим, що я, як і ви, маю свій маленький життєвий принцип?

— Який саме?

— Протилежний вашому. Ви ганяєтесь за химерами. Природне прагнення, не заперечую. Людина завжди схильна ганятися за тим, що вислизає від неї.

— Ну добре, а ви? — запитує вона, витягуючись на дивані й безцеремонно кладучи на столик ноги, виряджені у туфлі з потворними дебелими каблуками, що з якогось часу вважаються вершиною модної вишуканості.

— Я? Можливо, що я також у певний період і в певному віці любив ганятися за химерами. Але чому ви не допускаєте, що я відмовився від цього і сприйняв протилежний стиль? Ви бігаєте, я сиджу тихо. Хіба це не такий же принцип, як і будь-який інший? Оскільки бажане є недосяжним — вчасно відмовляєшся від нього. Оскільки великі амбіції пов'язані з ризиком і ведуть до банкрутства — посилаєш їх к бісу. Навіщо мені власна вілла, якщо я можу жити у найнятій. Навіщо десять кімнат, якщо мені досить двох? Навіщо ганятися за великими грішми, якщо я без особливих труднощів дістаю необхідне?

Вона слухає мене з непритомним поглядом. Але я знаю, що вона не думає про інше; єдине, чого я не знаю, — це те, чи оцінює вона мої міркування як життєву програму, чи намагається заглянути у справжню мою особистість. Бо людина, яка вимушена доводити свою легенду, — це все одно що актор. Однак актор, який приховує, що він актор, потрапляє у досить скрутне становище, коли глядач один і той же.

— Можливо, ви маєте рацію, — нарешті втомлено каже жінка. — Але це ваша правда. Прикра правда прикрого світу. Так що я все-таки роблю ставку на химери.

Вона неквапливо підводиться, позіхає в кулак і йде у спальню, не забувши побажати мені доброї ночі.

Я також рушаю по сходах нагору, кажучи собі, що і її тривіальні химери, і мій убогий принцип в кінцевому підсумку нічим не відрізняються. Звичайно, я граю свою роль. Однак досить лише подумати на мить, що сонна апатія без надії на пробудження — не роль, а реальність, щоб відчути нудоту. Добре, якщо це саме від ролі, а не від смажених яєць. Здається, вони були не зовсім свіжі.

Моя невеличка кишенькова підзорна труба спрямована на виснажене, зморщене обличчя чоловіка, що стоїть на терасі. Зараз, у світлі, процідженому крізь смугастий зелено-білий полотняний навіс, це обличчя виглядає зеленуватим, ніби у вампіра Дракули. Справді відразливий, але не дуже страшний Дракула, бо замість гострих собачих зубів у нього штучні щелепи. Це, звичайно, Горанов, або, якщо хочете, Ганев.

У це раннє суботнє пообіддя Ганев змінив свій звичайний темно-червоний халат на темно-синій костюм, дещо старомодний, який служить йому для нечастих виходів у місто. Літній чоловік походжає по терасі під тінню навісу, час від часу поглядаючи на ручний годинник, і до його звичайної гримаси людини, в якої болить зуб, домішується нотка нетерпіння, немовби людина марно очікує зубного лікаря, що має зняти цей біль.

Коли вас цікавить поведінка якогось типа, котрий дуже рідко залишає дім, і коли ви бачите, що цей тип готовий до виходу, і йому навіть не терпиться вийти якомога скоріше, вам, цілком природно, хочеться постежити за ним. Це бажання я відчув ще тоді, коли якось уранці, через кілька днів після мого вселення, Горанов поїхав своїм «шевроле» у невідомому напрямку, щоб повернутись аж увечері. Він поїхав, а я залишився.

Бо я ще тоді зрозумів дві речі. По-перше, що всі вчинки цієї підозріливої людини, мабуть, добре узгоджуються з вимогами безпеки і, отже, не розкривають мені абсолютно нічого, вартого уваги. А по-друге, що саме у відповідності з вимогами безпеки Горанов напевно має необхідні засоби, щоб виявити стеження і розконспірувати мене. Тому я взяв себе в руки, пересилив своє бажання і залишився вдома.

З боку асфальтованої алеї долинає шум мотора і вщухає перед віллою навпроти. Чоловік у темно-синьому костюмі спускається по східцях тераси на садову доріжку. Тепер, поза тінню зелено-білого навісу, обличчя його зовсім бліде і хворобливе. Ганев наближається до воріт, а в цей час з вулиці входить Пенев. Розмова між ними коротка і, мабуть, не дуже приємна. Жести старого різкі й сердиті. Молодий подає йому ключ і, очевидно, чогось виправдовується, але той виходить, не вислухавши його.

Той виходить, і трохи згодом знову долинає шум мотора, однак у мене від мисливського почуття й сліду не залишилось. Я відчуваю пригніченість. Шість місяців — більш ніж досить для того, аби зрозуміти, що весь побут Горанова-Ганева педантично узгоджений з вимогами безпеки. І що так можна підглядати крізь щілину в шторі ще шість місяців або й шість років і не розкрити нічого цікавого. Навіть якщо я помчу вслід за «шевроле», наражаючись на нерозумний ризик, то й тоді не розкрию нічого цікавого. Бо цікаве, якщо воно взагалі є, ретельно приховується саме з огляду на існування таких допитливих типів, як я.

Єдиний вихід — порушити розмірений хід його педантично влаштованого побуту. Вибити цього чоловіка з недовірливим поглядом зі звичайного повсякденного розпорядку. Занепокоїти його, налякати, приголомшити, навіть, якщо хочете, ціною раптової пожежі.

Пожежа, звичайно, не вирішує справи. Але існує безліч інших засобів. Два дні тому один із таких засобів було запропоновано Центрові у короткому посланні, залишеному в машині-тайнику. І тепер мені доводиться тільки вичікувати результату.

Але пожежа не вирішує справи. Вона завжди притягує глядачів. Збирається натовп. Пропихаються наперед цікаві особи на зразок Флори і Розмарі. Словом, конспірація поступається місцем циркові.

У цей момент унизу чути виразний цокіт дамських каблуків. Співмешканка повернулася з обходу навколишніх магазинів. Каблуки цокотять уже по сходах. Я вчасно розлягаюсь на ліжку, щоб розіграти невеличку сценку, яку можна подати під назвою «Спокійний сон».

— П'єре, ви спите?

— Думаю, що спав… перед тим, як ви зайшли, — невдоволено бурмочу я.

— І маєте намір спати далі, коли я вийду?

— Мабуть.

— А той факт, що сьогодні ввечері у нас будуть гості, вас анітрохи не бентежить?..

— Знову? — стогну з мученицьким виглядом.

— Хіба зустріч з Флорою вас не радує?

— Я не відчуваю потреби у трьох жінках. Мені досить однієї.

— А, так їх уже стає три? Це щось нове.

— Тільки тому, що Флора дорівнює двом.

— Облиште свої гімназистські жарти і, будь ласка, допоможіть мені.

— Що? Ще один зелений стіл купуватимемо?

— Ви ж знаєте, що сандвічі за п'ять хвилин не приготуєш…

Я страдницьки зітхаю і встаю. Що ж, світським втіхам передують кухонні страждання, як гласить тупа формула, вигадана кимось.

Точно в означений час у дверях чується дзвінок: це, звичайно, Ральф Бентон, акуратний, як завжди. Він дарує Розмарі букет вогняно-червоних тюльпанів, а мені — бліду сонну усмішку й починає походжати по холу, щоб не м'яти передчасно костюм у кріслі.

Світло-сірий костюм у поєднанні із сніжно-білою сорочкою чудово пасують до його матового обличчя і густого чорного волосся — деталь, яка, мабуть, добре відома юрисконсультові.

В тому, що американець любить наряджатися, немає нічого дивного. Однак людина любить наряджатися для когось, а у Бентона, наскільки я помітив, немає особливої прихильності до самок. І це вже дивно. Правда, можна допустити, що він має потяг до самців, але це припущення було б надто вульгарним.

Розмарі вийшла на кухню, щоб принести щось, і Ральф хоч-не-хоч вимушений розпочати суто чоловічу розмову. А що може бути темою чоловічої розмови, як не гроші й угоди?

— Ну, П'єре, сподіваюсь, що у вас є підстави бути задоволеним. Ціни на продовольчі товари зростають…

— Зростають, — киваю головою. — Але не розумію, чому я повинен бути задоволений.

— Невже? Значить, ви не раді, що продаватимете дорожче?

— Аніскільки. Адже треба буде й купувати дорожче.

— Однак у вас, мабуть, є запаси…

— Боюся, що ви приймаєте мене за когось іншого, Ральфе. Я належу до тих паріїв своєї професії, які сьогодні купують, щоб завтра продати. І якщо не продадуть завтра, то післязавтра не зможуть купити…

Він, мабуть, збирається відповісти, що я прибідняюся або ще щось у цьому роді, але біля входу знову дзвонять, і я мушу йти зустріти Флору. Півтори жінки. Світлий костюм з шотландки й біла мереживна блуза, яку розпирає плоть.

— Ви — сама весна, Флоро…

— Стараюсь виправдати своє ім'я, мій хлопчику, — скромно відповідає вона. І, по-материнськи поляскавши мене по щоці, додає: — Дивіться, дивіться… Надійде Розмарі — будуть бідні ваші вуха.

В цей час, як і слід було сподіватися, справді виринає Розмарі й вигукує: «Ах, нарешті, дорога»; Флора відповідає: «Рада бачити тебе, мила». Розмарі додає: «Костюмчик тобі дуже до лиця», — немовби підкреслюючи цією зменшувальною формою, що в костюмчик спокійно можуть уміститися четверо картярів; Флора, у свою чергу, зауважує: «Довга сукня дійсно робить вас вищою». Цей репертуар зміїних люб'язностей дуже добре відомий, так що немає потреби його перераховувати.

Ніяких несподіванок не приносить і хід гри, до якої ми одразу ж приступаємо. Мається на увазі, що я, як звичайно, програю. Програю незначні суми, але послідовно і неодмінно, так що навіть Флорі не вдається витягти мене з трясовини.

— Надійтеся на мене, мій хлопчику, я врятую вас, — заявляє вона, сідаючи навпроти з непроникним обличчям жінки-вамп і войовничо випинаючи свій могутній бюст.

— Сумніваюся, — скептично мимрю я.

— Тільки не сумнівайтеся! Коли йдете до лікаря або до жінки, треба відкинути будь-які сумніви, інакше успіху не ждіть.

Успіх справді не приходить, і моє жахливо стійке невезіння вищерблює кілька франків із Флориного виграшу.

— Нічого, зате вам пощастить у коханні, — заспокоює нас Ральф, у якого хронічна криза дотепності.

А німкеня стріляє в мене швидким красномовним поглядом, який, незважаючи на картярські невдачі, здається мені блакитно-синім. Схоже на те, що ця жінка таки має деякі проекти щодо мого майбутнього, якщо тільки мені не ввижаються химери.

Може, цей уїкенд — остання доза пригнічення у тій сонній терапії, на яку я приречений ось уже шість місяців?

Новий тиждень починається з важливого повідомлення: Центр прийняв мій план з незначними поправками і дав вказівку діяти. Нарешті.

В результаті обміну думками між Бориславом і мною за посередництвом Бояна проект доводиться до остаточного вигляду, уточнюється розкладка часу. Настав момент активізуватися всім, навіть якщо хтось із нас погорить. Зараз найбільше ризикує Борислав.

Бориславові випадала висока честь або, якщо хочете, неприємне завдання — увійти в прямий контакт з Ганевим. Вирішено, щоб у п'ятницю вранці мій приятель подзвонив по телефону удаваному Горанову, запропонував зустрітися віч-на-віч, навіть змусив його до цієї зустрічі невиразними обіцянками і погрозами, аби Горанову стало ясно, що людина на другому кінці проводу знає про його комбінації.

Рандеву мусило відбутися того ж дня, щоб не дати Ганеву можливості підготувати засідку чи якусь іншу махінацію. У мої функції якраз входило стежити за сусідньою віллою і вчасно попередити Борислава, якби Ганев вдався до сумнівних дій. Попередження я мав передати Бориславові через Бояна.

П'ятниця, ранок. Я неквапливо купаюсь, повільно голюся, не поспішаючи снідаю — взагалі даю Розмарі можливість вирушити до міста раніше від мене. Так воно і виходить.

Потім займаю своє звичне місце для спостереження і дивлюся крізь щілину в шторі. У п'яти метрах від мене Пенев щойно закінчив мити «шевроле» і зараз натирає його до блиску. Сподіваюся, що він готує машину для себе, а не для Горанова.

Дивлюся на свій годинник: дев'ята. Думаю, що Бенато буде неприємно здивований моєю відсутністю і навряд чи оцінить позитивно надану йому можливість самому заплатити за свій обід у «Золотому ключі». Пенев відчиняє ворота, сідає у «шевроле», виводить його на алею і ще вниз, до центру. Це добре.

Через деякий час я вдруге дивлюся на годинник, а трохи згодом — втретє: десята година. За нашим планом Борислав якраз у цю хвилину набирає номер. Так і є. Крізь відчинене вікно холу, що навпроти, — похмурого і напівтемного в цей сонячний ранок, — я відмічаю появу темно-червоної плями — це знайомий мені халат сусіда. Ганев повільно, як немічний привид, підходить до телефону, що стоїть на буфеті, і бере трубку.

Розмова тягнеться довше, ніж передбачалось, однак причини я не можу знати. Нарешті старий кладе трубку і деякий час стоїть біля буфета: видно, обдумує. Тільки б не планував якої-небудь дурниці, яка дорого коштуватиме нам усім, в тому числі і йому. Старий робить кілька кроків до вікна, спирається обома руками на підвіконня і дивиться просто сюди. Звичайно, не бачачи мене. Думаю, що зараз він взагалі нічого не бачить, бо на його похмурому обличчі застиг вираз глибокої задуми. Потім Ганев обережно повертається, ніби боячись зламати хребет, і повільно зникає у напівтемряві холу.

Рівно о пів на одинадцяту авторучка у мене в руках попереджуюче потріскує. Я не бачу Бояна, та в цьому й немає потреби, бо мені відомо, що зараз він зі своєю машиною знаходиться за садом, там, за вкритими свіжою зеленню яблунями.

— Зустріч — середа о дев'ятій, — чути голос хлопця. «Середа о дев'ятій» нашою мовою означає «завтра о шостій».

Отже, Ганев відклав рандеву на завтра, а Борислав відступив. Зараз не час питати, чому і як. Хоча ми розмовляємо на хвилі, відомій лише нам двом, але залізне правило гласить, що коли турбуєш ефір словами, найкраще бути якомога оперативнішим і лаконічним.

— Поки що нічого, — передаю я у свою чергу. — Зустріч о другій.

«Зустріч о другій» слід розуміти так, що наступний сеанс зв'язку відбудеться сьогодні о п'ятій годині. І все.

Відтепер слід тримати під безперервним наглядом віллу й місцевість навколо. Добре все-таки, що день погідний і Ганев залишив вікно у холі широко відчиненим. Тільки-но я встигаю благословити цю зручну обставину, як старий виринає з напівтемряви, обома руками зачиняє вікно і на довершення всього опускає важку штору. Кінець видимості.

Які наслідки може мати відстрочка на кілька годин? Якщо Ганев вирішить подати сигнал тривоги, він має можливість зробити це вночі або використати Пенева як посланця. Єдине, що я міг би з відносною впевненістю сказати, це те, що сам Ганев не покине дому і що ніякий рятівник не прийде на допомогу. У нас одна серйозна надія: старий, як людина розумна, має досить часу, щоб зважити всі «за» і «проти» й вирішити, що майбутня зустріч нічим йому не загрожує і що в його інтересах дізнатися про наміри іншої сторони.

І все-таки ризик є. Не лише в тому, що я, можливо, переоцінив здоровий глузд цього типа. Ризик і в тому, що цей тип, можливо, взятий під нагляд також людьми, які не чекають спеціального запрошення, щоб включитися у гру. Якими б невинними не виглядали зараз чарівна Розмарі й пишна Флора, їх присутність тут — певна ознака, що не тільки трикутник «дельта» цікавиться Ганевим.

Таким чином, о п'ятій годині. Це найзручніший час. Бо звичайно моя квартирантка в таку пору ще не встигає повернутися. Але саме сьогодні вона, як на зло, повертається о четвертій п'ятдесят. Вірна своїй компанійській вдачі, Розмарі поспішає зайти в мою спальню, щоб глянути, як я себе почуваю. Виявляється, я хворий. Хоч і не на смертному ложі.

— Температура є? — співчутливо запитує вона, простягаючи білу руку до мого лоба.

— Думаю, що немає, — поспішаю з відповіддю. — Але в мене страшенно болить голова. Буду вдячний вам, якщо ви проскочите до Острінга й візьмете мені пірамідону.

— Навіщо вам цей жахливий пірамідон, — заперечує жінка. — Я дам аспірин.

— Ні, краще пірамідон, — наполягаю я, знаючи, що вона його не вживає. — Аспірин подразнює мені шлунок.

— Ви ж знаєте, що я готова на будь-які жертви заради вас, — відступає Розмарі і спускається вниз.

Але через хвилину чути її радісний голос.

— Вам щастить, мій дорогий! Я знайшла пірамідон тут, у шухляді.

Вона з тріумфом приносить пірамідон і кухлик води, тим часом уже за три хвилини п'ята, і єдине, що спадає мені на думку в цей момент, — попросити Розмарі замінити воду чашкою гарячого чаю, на що жінка, хвалити бога, відповідає: «Ну так, звичайно, чашка чаю вам краще допоможе», — і знову спускається вниз.

Приготувати чашку чаю — справа не складна, та все ж вона триває достатньо, щоб встигнути повідомити Бояна про необхідність стежити за Пеневим і про те, що наступний сеанс зв'язку відбудеться завтра о восьмій.

Пенев уже півгодини як повернувся, але я не знаю, де він зараз і що робить, бо неможливо одночасно вдавати з себе хворого й стирчати біля вікна, тим більше що Розмарі вже несе мені паруючу чашку і змушує пити, поїси чай гарячий…

Нарешті, коли я простягаюсь на ліжку і закриваю очі з хворобливою гримасою мученика, Розмарі залишає мене на самоті, і ця обставина дозволяє мені знову зайняти свій спостережний пост за шторою, хоча й без особливого результату, бо до самого вечора нічого не трапляється і ніхто з двох сусідів не виходить з вілли, принаймні у полі мого зору; зате близько дев'ятої години Розмарі приносить нову чашку чаю і вдруге примушує мене наливатися гарячим питвом і ковтати пірамідон.

Під дією такого гарячого піклування з мене цілу ніч ллється рясний піт, однак лихо не без добра: це не дає мені впасти у принадні, але небезпечні обійми сну, я до кінця залишаюся на своєму посту за шторою й досить чітко бачу сад і входи, освітлені лампою з вулиці, та все залишається без змін.

— Нічого, — чути з передавача голос Бояна в означений час.

— Нічого, — повідомляю і я.

Наступний зв'язок призначаю на половину шостої — як останній сигнал перед фатальною зустріччю. Трохи згодом приходить Розмарі, щоб запитати, як я почуваю себе; я поспішаю запевнити її, що мені значно краще, навіть зовсім добре, бо плекаю надію, що вона поїде своїм червоним «фольксвагеном» у місто, адже сьогодні субота. Цей тип переплутав усе своєю відстрочкою зустрічі. Розмарі крутиться вдома аж до другої години, потім знову приходить повідомити, що скочить у якесь кіно, і відразу заспокоює, що це ненадовго.

— Але навіщо псувати собі уїкенд заради мене, моя дорога, — протестую я. — Кажу вам, що мені вже добре.

Вона, одначе, запевняє мене, що не має наміру затримуватись, гадаючи, що цим приносить мені бозна-яке задоволення; я в цей час не без підстав думаю, що через три години вона появиться тут у найбільш непідходящий час, тобто якраз у момент зв'язку.

Нарешті я сам. З полегшенням зітхаю й підходжу до штори. Нічого вартого уваги, тим більше що вікна напроти все ще завішені. Десь аж коло четвертої Ганев з'являється на терасі і вмощується у шезлонг під смугастим зелено-білим навісом. Витягнувшись і зажмуривши очі, він стає схожим на сплячого, а можливо, і мертвого Дракула, з тією лише різницею, що довгі й гострі зуби вампіра замінені мирними штучними щелепами.

О п'ятій годині на терасу виходить Пенев. Вони обмінюються кількома словами, після чого Пенев направляється до «шевроле», відчиняє ворота і мчить у місто, а Ганев повертається в дім. Це не виходить за рамки звичайного і узгоджується з планом: Борислав попередив старого, щоб під час зустрічі в домі не було третьої особи.

Те, що не передбачено планом, відбувається через п'ятнадцять хвилин. Двоє осіб у чорних капелюхах і з чорними портфелями, двоє цілком буденних на вигляд і зовсім незнайомих людей заходять з вулиці, дзвонять біля парадного входу і зникають у будинку. Не пізніше як через десять хвилин вони виходять. Можливо, це звичайнісінькі торгові агенти або податкові чиновники, що вирішили відвідати клієнта якраз на початку уїкенда. Словом, зовсім прозаїчна, хоч і непередбачена дрібниця. Хоча у певній ситуації будь-яка непередбачена дрібниця може стати фатальною.

— Бориславу чекати наступного розпорядження, — повідомляю я під час зв'язку. — Підтримуй зі мною постійний контакт.

Точність і надійність операції одразу ж стали сумнівними. Зміна ситуації перекреслила добре продумані ходи, і тепер ми змушені діяти як авантюристи. Дві машини — Бояна і Борислава — роз'їжджатимуть туди-сюди по сусідству або ховатимуться за деревами хтозна-скільки, ризикуючи привернути до себе чийсь підозріливий погляд.

«Бориславу чекати наступного розпорядження». А коли буде це наступне розпорядження? Як рак свисне? Чи коли Пенев повернеться?

Поки я проводив коротку нараду з самим собою, задаючи собі неприємні запитання, унизу, в холі, почувся шум. Чіткий цокіт дамських каблуків. Дорога і чарівна Розмарі. Вона таки зробила мені неоціненну послугу, не зваживши на моє бажання не бачити її аж до вечора.

— Як справи, П'єре? — запитує жінка і заглядає до спальні. — Приготувати вам чай?

— Це зайве, моя дорога. Я вже почуваю себе добре.

— Ви робите все навпаки, друже, — зауважує квартирантка. — Коли взимку весь квартал хворів на грип, ви навіть не чхнули. А тепер, у розпалі весни, раптом лягаєте.

Вона іде вниз. І саме в цю мить я кричу їй услід, начебто щойно згадав:

— Мало не забув: недавно дзвонив по телефону гер Гораноф. Сказав, що вони з отим, другим, чекали на вас о п'ятій.

— О п'ятій? Але ж зараз не п'ята, а шоста без п'яти… Добре, що ви не сказали мені про це опівночі…

Вона йде далі, і за хвилину я чую, як стукнула хвіртка, а ще пізніше бачу, що Розмарі заходить у сад гера Горанова і дзвонить біля парадного входу. Але на дзвінок, очевидно, ніхто не озивається, бо трохи згодом вона дзвонить знову, а потім натискає на ручку і входить.

Входить. І виходить. Між цими двома діями минає не більше кількох секунд, але переміна у поведінці жінки настільки явна, що це можна побачити навіть без телескопа. Обличчя Розмарі побіліло, вона у паніці, здається, ось-ось крикне, а щоб не крикнути, закрила рукою рот і безпорадно водить очима туди-сюди, не знаючи, що діяти, і тут її погляд інстинктивно звертається до мене.

Я у цей момент стою, опершись руками на підвіконня, і радію сонцю, як кожен хворий, що уник могили, а зустрівшись з каламутним поглядом жінки, запитливо киваю головою: мовляв, «у чому справа?». Жінка рушає у мій бік, причому якраз тоді, коли вдалині чується тривожне завивання поліцейської сирени…

— Убитий… З ножем у спині… — задихано вимовляє Розмарі.

— Не стійте там, як ідіотка! — кричу їй. — Перескочте загорожу! Не чуєте, що їдуть?..

Мій грубий тон, видно, пробуджує у ній голос здорового глузду, бо вона, підсмикнувши спідницю, переступає через невисоку огорожу, кидається до чорного ходу нашої вілли і зникає у ній саме тоді, коли перед будинком Горанова, пронизливо вискнувши гальмами, різко зупиняється поліцейська машина.

Авторучка у моїх руках потріскує.

— Зникайте! Ганев убитий, — встигаю повідомити, перш ніж Розмарі вбігає до кімнати і притискається до мене у приступі істерії.

— Лежить у холі…—мимрить вона. — З ножем у спині… і все в крові…

— Гаразд, гаразд, заспокойтеся, — погладжую я її тремтячі плечі. — Це вас не стосується і ви нічого не знаєте.

— Якби ви бачили, скільки крові, — мимрить далі вона.

— Не більше, ніж є у тілі. Ну, заспокойтеся. Незабаром, мабуть, прийдуть сюди розпитувати. І якщо не хочете, щоб вам місяцями не давали спокою… Або ж, не дай боже, звинуватили вас у вбивстві…

Останнє зауваження, видно, цілком повертає їй здоровий глузд,

— А якщо хтось мене бачив?

— Не думаю, щоб вас хтось бачив, крім мене.

— О П'єре! Я все життя буду зобов'язана вам!

Я пропускаю вигук мимо вух, бо в цей час оглядаю її, чи немає де кривавої плями, наче у старих кримінальних романах.

— Єдина надія все-таки на те, що ви у рукавичках… — бурмочу я, коли знадвору дзвонять.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

— Як я виглядаю? — запитує Розмарі, виходячи зі своєї кімнати.

— Нормально, — кажу їй.

Наближається сьома година, а о сьомій нам треба бути на бриджі у Бентона, і моя піднаймачка старається набрати природного вигляду людини, не особливо пригніченої вбивством якогось майже незнайомого сусіда. Зараз обличчя її вже спокійне, до нього навіть повернувся звичайний здоровий колір — можливо, не без допомоги якихось незначних косметичних маніпуляцій.

Жінка ступає кілька кроків по холу, тримаючи одну руку на талії, як роблять звичайно манекенниці. Вона ніби репетирує зараз манери невимушеної поведінки.

— Ви виглядатимете ще краще, — зауважую я, — якщо не будете намагатися штучно надати собі невимушеного вигляду.

— На що ви натякаєте? — раптом зупиняється вона і дивиться на мене.

— На вашу поведінку перед поліцаями. Спочатку ви стояли, немовби закам'янівши, а згодом так відійшли й розбалакались, що обов'язково викликали б підозріння, якби вони так не поспішали. Отже, непогано було б сьогодні увечері менше говорити і не пускати в хід цей занадто дзвінкий і страшенно фальшивий сміх.

Вона мовчить, ніби засмучена моїми словами.

— Ви мене розчаровуєте, дорога моя, — наважуюсь я додати. — Ви, жінка з безліччю індивідуальностей.

— Мої індивідуальності призначені для мирних буднів, а не для кримінальних ситуацій, П'єре.

— Ну і що з того? Ви ж таки не вбивали його.

— Не примушуйте мене знову переживати, — стогне Розмарі. — Що з того, що я його не вбивала? Я ж бачила все своїми очима: розпростертий труп і кров… стільки крові… Мене ж могли застати на місці й запитати, що я роблю біля цього трупа у холі, зацікавитися, чому я так часто ходила у цю віллу і що мені потрібно було від того старого, і… і… одна хвилина запізнення — і я потрапила б у катастрофу.

Вона на мить замовкає, а потім, вірна своїй звичці раптово міняти тон, запитує:

— Ви певні, що чоловік, який говорив з вами по телефону, справді був гер Гораноф?

— Як я можу бути впевнений, коли я ніколи не чув його голосу?

— А який то був голос? З акцентом?

— Низький і хриплий. Акценту я не відчував.

— Значить, це був не Гораноф, — скрушно мимрить жінка й опускається в крісло.

— Яке має значення, хто то був? — недбало відповідаю я. — Може, це той другий.

— Ви хочете сказати — Пенеф. Ні, і не Пенеф, — хитає головою Розмарі. — Обидва розмовляють з виразним акцентом. І голоси у них не низькі й не хрипкі. Це була пастка, П'єре…

— Яка пастка?

— Пекельна пастка. Поміркуйте самі: дзвонять, аби заманити мене у віллу якраз тоді, коли там готується або вже вчинене вбивство…

— Але щоб робити таке, треба мати на це серйозні причини, — розмірковую я вголос. — У вас є недруги, здатні на таке?

— А чому ви вважаєте, що людина обов'язково повинна знати своїх недругів? Вони можуть існувати й без того, щоб я про них знала, — відповідає жінка не без певної логіки.

— Однак для «їх існування мусять бути причини…

— Причини також можуть залишатися для мене невідомими. Звідки мені знати… Можливо, вони заманили просто з надією, що мене найлегше запідозрити… Мої часті, хоч і невинні відвідування Горанофа…

— Усе можливо, — перебиваю я. — Думаю все-таки, що краще відкласти ці розмірковування на пізніше. А то ви й справді знову розстроїтеся.

І, щоб скерувати її думки в іншому напрямку, зауважую:

— У мене є підозріння, що ви вирішили цього вечора остаточно спокусити Бентона.

Маю на увазі її ультракоротку спідницю, одну з тих спідниць, які носять уже тільки дівчата-підлітки: Розмарі, мабуть, після довгих вагань знову вибрала роль розпещеної маминої доньки.

— І все-таки, — додаю я, — на мою думку, спокуса буде більш певною, якщо ви з'явитеся зовсім без спіднички.

— Навряд чи й це допоможе, — бурмоче жінка, починаючи заспокоюватись. — Здається, що ви не позбавлені деяких ілюзій щодо сексуальних смаків цього пана.

У невеличкий замок Бентона нас вводить його шофер; тим часом у прийомному залі слуга закінчує поратись біля буфета, поки нарешті Ральф не наказує йому йти. Обидва його вірні слуги — смугляві метиси, у їхніх великих очах і повільних граціозних рухах є щось жіноче. Може, це брати, а може, навіть близнюки; як би там не було, хоч Бентон називає їх Тім і Том, я ніколи не можу розрізнити, хто саме Тім, а хто — Том.

Не встигає Ральф сформулювати банального комплімента на адресу Розмарі, як у холі з неповторною величчю появляється і Флора. Випробування у вигляді енергійного потиску рук не обминає нікого з нас, але я помічаю, що масивний золотий перстень в американця на лівій руці. Каре у повному складі, так що можна було б почати гру, як завжди. Проте сьогодні день особливий.

— Яка сенсація, га? — каже новоприбула, вмощуючись на золотистому шовковому дивані, а не на стільці біля столу.

— Не хочу розчаровувати вас, але такі сенсації відбуваються щодня дюжинами в усіх кінцях світу, — апатично зауважує Бентон.

— Я теж не хотіла б завдавати вам прикрощів, дорогі мої, але дозвольте зауважити, що наш квартал — не Чікаго, — відповідає Флора, ображена тим, що хтось спробував недооцінити її сенсацію.

— У Чікаго далеко безпечніше, — так само апатично пояснює Бентон. — Там убивають вас лише у крайніх випадках і тільки з серйозних мотивів.

— Мотив завжди один і той же, — докидає Розмарі, яка сидить сама біля столу й розсіяно мішає колоду карт.

— Один і той же? — зводить брови жінка-вамп. — Кажуть, що вбивця навіть не торкнувся грошей у портфелі Горанофа.

— Мабуть, у нього не було часу займатися такими дрібницями, — вирішую втрутитись і я. — Він шукав чогось більш цінного

— Тридцять тисяч франків — зовсім не дрібниці, мій хлопчику, — заперечує Флора.

— Так, — киваю я. — Для вас або для мене. Але коли уявити собі, що вбивця шукав, скажімо, якусь річ вартістю в три мільйони…

— Не будьте легковажним, П'єре, — перебиває мене американець. — Коли людина має річ на три мільйони, вона зберігає її в банку. Особливо якщо живе у місті банків.

— Я не ставлю це під сумнів. Але ви краще знаєте, що такі речі тримають у сейфі, а до сейфа потрібен ключ. І немає нічого дивного, якщо вбивця прийшов саме по ключ.

— Точно! — вигукує Флора.

— Чи так уже й точно? — дивиться на неї Бентон. — Не забувайте: щоб добратися до сейфа, потрібен, крім ключа, ще й інший елемент, без якого вас туди не пустять, — шифр.

— Гаразд, — кажу я згідливо. — Можемо узагальнити: вбивця проник до нашого сусіда, щоб роздобути ключ і шифр.

Американець ліниво дивиться на мене, і в його чорних очах я, здається, уловлюю насмішку:

— Якби у вас був шифр, ви сказали б його першому-ліпшому напасникові?

— Якщо напасник тримає у руках ніж…

— Якщо він тримає ніж, ви підкинете йому фальшивий шифр, обманете його, виграєте час і повідомите поліцію, але навряд чи разом з ключем дасте йому і чарівну цифру.

— В такому разі? — запитує спантеличено Флора.

— В такому разі? — здвигає плечима Бентон. — В такому разі розпитайте вбивцю.

— Все ж ви як юрист не можете не мати своєї версії, — провокаційно озивається Розмарі, так само розсіяно мішаючи карти.

— Мої юридичні заняття стосуються лише сфери банківських операцій, — нагадує американець. — В усякому разі, будь-яка версія не будується на основі вуличних пліток, без повного уявлення про особу вбитого.

— Ви, здається, добре знали його, дорога приятелько, — в ту ж мить звертається Флора до Розмарі.

— Якщо ви вважаєте, що якогось типа можна вивчити за три партії белота… — озивається моя піднаймачка мертвим голосом, але не докінчує.

— Три партії белота? — здіймає брови жінка-вамп. — У мене склалося враження, що ви досить частенько його провідували…

— Чи не йдуть ці дані, мила, від гера Пенефа, з яким ви, здається, маєте чудові зв'язки? — з осяйною усмішкою запитує моя квартирантка.

— «Чудові зв'язки»? Тільки тому, що ви бачили, як я позавчора перекинулася з ним кількома словами біля кав'ярні на Острінгу…

— І ще раз я вас бачила, — поправляє її Розмарі. — Причому не біля кав'ярні, а в кав'ярні.

— А коли за ваш стіл сяде якийсь нахаба, ви що будете робити? Зчините скандал?

Флора дивиться на нас, немовби просячи поспівчувати їй у тому, що вона стала жертвою недостойного закиду, і додає:

— Думаю, моєї вини немає в тому, що я справляю таке сильне враження на мужчин…

— На певних мужчин… — поправляє її Розмарі.

— Немає такої жінки, моя дорога, яка б справляла враження на всіх мужчин, — філософськи виголошує Флора.

Вона встає з дивана з якоюсь дивовижною для такої масивної фігури легкістю і йде до грального стола. Ми з Ральфом також займаємо свої місця. Розмова виглядає закінченою і, можливо, таки закінчилася б, але Розмарі не втримується й докидає:

— Я чула у бакалійній крамниці, що ваш Пенеф був затриманий. Цікаво все-таки знати, де він перебував під час убивства.

— Щодо цього, то він, кажуть, представив незаперечне алібі, — відповідає Флора, сідаючи навпроти мене. — До вашого відома, його одразу ж звільнили. І, крім усього іншого, він зовсім не «мій Пенеф».

— Я сказала це без заміру… — бурмоче Розмарі тоном, який має переконати нас у протилежному.

— Я й не сумніваюсь, — погоджується не менш лицемірно німкеня. — Але коли говорити про смаки і мужчин, то мені здається, що мої смаки не дуже відрізняються від ваших.

Вона говорить це, ясна річ, з єдиною метою — розлютити мою квартирантку і в ім'я цієї ж мети нагороджує мене довгим поглядом відвертої симпатії. Після цього гра нарешті починається.

Хол у Бентона та й весь цей приватний замок значно просторіші від наших апартаментів; так і належить людині, що не лише обіймає посаду юрисконсульта у великому банку, а й є власником певної кількості його акцій. І все-таки це замок, зданий у найми, хоч і з дещо більшою кількістю м'яких меблів та англійських гравюр з мисливськими сценами, на відміну від наших галантних сюжетів. Взагалі, якщо ви захочете визначити характер господаря за характером інтер'єру, то неодмінно помилитеся, оскільки все тут привезено і розставлено у відповідності зі смаком власника, а не теперішнього господаря. Словом, Ральф належить до людей, котрі переконані в тому, що високий місячний доход забезпечує їм свободу жити за власною волею, і навіть не усвідомлюють, що по суті усе своє життя вони підкорені волі іншого — хазяїна, чи кравця, чи перукаря, чи метрдотеля, який організовує їм у прийомні дні «холодний буфет».

Хоча заради справедливості треба визнати, що холодний буфет дійсно неабиякий. Принаймні такої думки Флора і Розмарі, бо я особисто не дуже розуміюся на омарах, не знаю, що це за риба з якимось там майонезом, і, коли голодний, ладен їсти що-небудь, наприклад смажені яйця з шинкою.

Отже, коли настає черга «холодного буфету» й дами задовольняють своє бажання покуштувати всього, розмова, звичайно, повертається до попередньої теми, а саме до ймовірного убивці; Розмарі вважає, що Пенеф навряд чи вже на волі, бо таких не звільняють ні з того ні з сього, а Флора дотримується думки, що його звільнили одразу ж, і коли хочете, можете самі глянути, що його вікно навпроти освітлене; на це Розмарі відповідає, що вікно, ясна річ, світитиметься, бо поліцаї ж не сидять у темряві; нарешті, щоб припинити цю пусту суперечку, я пропоную Бентону:

— Ральфе, ви не могли б послати когось зі своїх людей дізнатися, як там справи з Пенефим, щоб ми поінформували дам і продовжили гру?

Американець галантно запевняє, що раз ідеться про дам, він готовий на будь-які жертви; на це дами в один голос заявляють, що для них той Пенеф ламаного гроша не вартий, і ми знову сідаємо біля грального стола.

Газетне повідомлення про вбивство Горанова вражає лише крупним заголовком. Сама ж інформація під цим заголовком куца й бідна на цікаві дані. Згадується можливий час вчинення злочину і той факт, що нападник напевно був у рукавицях. Після цього йде коментар журналіста, присвячений занепаду звичаїв; мовляв, дійшло уже до того, що навіть у такому порядному місті, як Берн, з його багатими культурними традиціями, стали можливими вульгарні і криваві замахи.

Убивство, про яке місцева публіка забуде у той же день, а мешканці кварталу — через тиждень-два. Убивство з незрозумілих причин і з невідомим злочинцем, приречене на списання в архів. І в той же час убивство, яке я й мої колеги навряд чи схильні так швидко кинути до канцелярського мотлоху.

Людина, на ідентифікацію і вивчення якої затрачено стільки сил і часу, вже не фігурує серед живих. Здавалося б, можна зробити висновок, що це кладе край операції і знімає з наших плечей важкий тягар. Хай собі спить спокійно… мертвий — не ворог нам… та інше в цьому роді. Шпигуни, що отираються у потойбічному світі, не входять у сферу інтересів розвідки.

Однак якщо Ганев уже не фігурує між живими, то вбивця його напевно фігурує. І ця обставина автоматично ставить на порядок денний певні питання. Якщо у покійного, як я схильний припускати, була кадрова картотека його агентури, то де вона зараз? І чи не є справжньою причиною вбивства якраз бажання накласти лапу на цю картотеку? І якщо вона справді перейшла до іншого хазяїна, то чи не роздобув він її для того, аби тепер використати? Хто, як і навіщо — це лише підтеми тих основних питань, які чекають свого з'ясування і підказують, що операція, незважаючи на несподівану смерть її головного об'єкта, не закінчена.

Ґрунтовний огляд вілли, де мешкав Горанов, міг би кинути деяке світло на проблематику, що цікавить мене. Але говорити на цю тему — значить просто ділитися своїми мріями. Обшук лише одного-єдиного приміщення, — мається на увазі справжній обшук, педантичний і точний, — вимагає довгих годин напруженої роботи. А в мене немає можливості провести у цій віллі не те що години — навіть хвилини. Бо будинок усе ще зайнятий швейцарською поліцією. Між іншим, швейцарська поліція не грається. Добре підготовлений, добре оплачуваний і надійно підтримуваний суворими законами, місцевий поліцай діє енергійно. Звичайно, тоді, коли хоче діяти. І якщо злочинність ще не забруднила тут соціального побуту до такої міри, як у деяких сусідніх країнах, то причина цього — не в цілющому альпійському повітрі, а в міцній руці, що стискає поліцейський кийок.

Отже, весь нижній поверх вілли, де мешкав Горанов, знаходиться у розпорядженні властей. Що стосується другого поверху, то там, як і раніше, живе Пенев. Як тільки було виявлено злочин, Пенева справді розшукали в місті і викликали для довідки, але його алібі, як твердить і Флора, залізне. Під час замаху він був у одній кав'ярні, яку він часто відвідував і де весь персонал його знає.

Правда, залізним алібі звичайно володіють саме ті, кому воно найбільше потрібне. Але на користь Пенева свідчить і така обставина: з усіх можливих убивць Горанова Пеневу в найменшій мірі потрібне було вбивство, щоб досягти тієї чи тієї корисливої мети. Довірена особа покійного, він не раз залишався сам у віллі, щоночі перебував під одним дахом з її сплячим власником, отже, у нього було безліч нагод, щоб учинити можливий грабіж і не кривавити своїх рук.

Ясна річ, в очах поліції грабіж — не єдиний можливий мотив. І, по суті, гіпотезу про якийсь інший мотив підсунув властям якраз Пенев. Коли його запитали про можливі причини замаху, він не упустив сприятливої нагоди очорнити свою країну, натякнувши, що, мабуть, убивство є справою рук болгар і носить політичний характер. А це, в свою чергу, дає добру нагоду місцевій консервативній газеті вмістити черговий опус проти політики розрядки.

Отже, Пенев. Після того як Ганев остаточно згас, цілком природно на перший план виходить Пенев. І в тому немає нічого дивного, що саме Пенев успадкує якщо не майно, то шпигунську діяльність свого покровителя. Власне, як видно з вуличних пліток, Пенев не від того, щоб стати спадкоємцем і майна, він навіть намагається виставити перед властями свідчення нотаріуса, у якого Горанов мав намір зробити заповіт на користь свого квартиранта. Проте власті, очевидно, не вірять голим словам, потрібні документи, підписані і з печаткою, отже, — знову ж таки згідно з вуличними плітками, — майно покійного підлягає продажу на користь державної казни.

Отже, Пенев. Досьє цього чоловіка з довгастим обличчям і гострими очима я добре знаю. Свого часу він виїхав погостювати до дядька, що жив в Ганновері, й оголосив, що не збирається повертатись. Чергова мікроскопічна сенсаційка з черговим мікроскопічним повідомленням у місцевій пресі під звичайним заголовком «Вибрав свободу». З огляду на деяку освіту Пенева, свобода уявлялася йому як можливість вільно обпльовувати свою батьківщину з мікрофона радіостанції «Вільна Європа». Саме в цей час у Мюнхені перебував також Белев, займаючись розкриттям діяльності деяких людей навколо цієї установи. Зовсім мізерна участь Пенева в радіопередачах дає підставу припускати, що свою платню він заробляв активними зусиллями в інших напрямках. Зрештою, ці напрямки теж не становлять таємниці: зустрічі з болгарами, які тимчасово перебували на Заході, розмови, мізерні спроби роздобути у них якусь інформацію, а в окремих випадках і завербувати. Згодом Пенев зникає з горизонту, щоб через кілька років з'явитись у цьому сонному кварталі цього мирного міста як ад'ютант Горанова.

Жалюгідна біографія, яка повністю характеризує цю нікчемну людину. Але зовсім недостатня, щоб з'ясувати становище Пенева в останній час. Ад'ютант Горанова? В якому розумінні? Щоб служити йому партнером по вечірньому белоту? Старий міг би й без допомоги Пенева готувати чай і давати собі раду з податковою службою. Роль Пенева як можливого охоронця також під сумнівом. Він як своєю зовнішністю, так і функціями однаково далекий від домашнього пса. Залишається інше. Нав'язаний Горанову хазяями або ж добровільно прийнятий ним, Пенев був його помічником у шпигунській діяльності. Необхідна кваліфікація у нього є. До того ж він досить молодий і рухливий, щоб служити вдалим доповненням до цього дряхлого старого. Саме доповненням. Однак зараз, коли шефа не стало, доповнення, в свою чергу, перетворилося на шефа. І якщо Горанов з Пеневим справді керували якоюсь шпигунською секцією, то логічно припускати, що тепер вона буде повністю в руках Пенева.

Мої бідні спостереження крізь щілину штори, доповнені деякими уривчастими даними, що їх одержано від Бояна, створюють у мене уявлення про цього типа, у якого все гостре — починаючи від гострого носа, схожого на пташиний дзьоб, до гострого погляду невеличких очей, — як про досить тупий різновид людини. Одягається він з дешевою елегантністю, міняючи костюми двічі на день, хоч єдині приступні для нього світські місця — це кінотеатри і раз на тиждень кабаре «Мокамбо», яке у цьому сонному місті символізує розгул плотських пристрастей. Поза цим його вечори заповнюються, — принаймні так було донедавна, — партіями белота, а ночі, мабуть, еротичними видіннями, що навіюються програмою згаданого «Мокамбо» або чарами загадкової Флори. Одна-єдина його оригінальна риса — звичка смоктати незапалену цигарку, яку він через певний час викидає й замінює новою, також незапаленою. Хоч і це не бозна-яка своєрідність. Наскільки я пригадую, Борислав, утримуючись від куріння, користувався такими ж прийомами самообману. Тільки той з метою економії смоктав пустий мундштук.

Розмарі влітає у хол, стає переді мною на повен зріст, кладе собі руку на талію, неначе манекенниця у бойовій позі, і встромлює у мене настирливий погляд.

— Ця сукня з великими ліловими квітами чудово пасує вам, — кажу я, припускаючи, що вона напрошується на комплімент.

Але жінка залишає комплімент поза увагою й запитує:

— Чули новину? Вілла Горанофа піде з молотка.

— Чудово. Не розумію лише, чому мене повинна хвилювати ця подія.

— То ж розкішна вілла. Навіть коли не брати до уваги, що це також прекрасне капіталовкладення: ціни на майно весь час зростають.

— Я не маю потреби в майні.

— Але ж я маю.

— В такому разі залишається єдина дрібниця — мати гроші.

— Я вже говорила з батьком. Він міг би відпустити мені певну суму.

— Тоді чого ви чекаєте від мене? Поздоровлень?

— Допомоги.

Дійшовши до суті питання, Розмарі підсмикує сукню, — ці літні сукні страшенно мнуться, — кидається на диван, закладає ногу на ногу. Я пропоную їй сигарету, перш ніж вона сама попросить, і чекаю додаткових пояснень.

— Недавно ви простягли мені руку у скрутний момент… — починає жінка з дещо книжною інтонацією, заодно посилаючи у мій бік вдячний погляд і густий струмінь диму. — Ви знаєте, як я вам вдячна… і, мабуть, зрозумієте, що мені дуже незручно знову просити у вас допомоги… Але що вдієш, П'єре. Жінка, навіть така незалежна жінка, як я, інколи відчуває страшенну потребу опертися на когось…

— Мене тішить, що ваш вибір упав на мене. Сподіваюсь, однак, не в ролі жениха.

— Тут ви можете бути абсолютно спокійні. Можливо, цей сентиментальний вступ зайвий, бо йдеться про справу зовсім прозаїчну. Як я вже сказала, у мене є певна сума від батька. Припускаю навіть, що її цілком досить для покупки. Але уявіть собі, якщо, на біду, не вистачить.

— Уявити неважко. У ці часи інфляції…

— Я хочу попросити у вас в борг, якщо мого власного капіталу виявиться недостатньо.

— А коли і як ви мені сплатите? — запитую я невимушено, оскільки досвід навчив мене, що при оборудках кавалерська люб'язність не обов'язкова.

— Одразу ж і дуже просто: заставляю віллу під позику і повертаю вам борг.

— У такому разі, мабуть, я зможу дещо зробити для вас.

— О П'єре! Ви з кожним днем все більше зворушуєте мене! З цими словами, ризикуючи таки справді зім'яти сукню, жінка

кидається мені на шию. Потім, коли хвилююча сцена минає і все повертається на своє місце: Розмарі — на диван, а я — у крісло перед вимкненим телевізором, — я роблю спробу повернути квартирантку до реальності:

— Думаю, одначе, що ви трохи переоцінюєте свої шанси. Кажуть, що Пенеф також збирався купити віллу.

— Нехай збирається.

— Але він має деякі переваги… Хіба що ви поділите між собою ці переваги, попередньо взявши шлюб…

— Які переваги? — запитує Розмарі, зневажливо пропускаючи повз вуха згадку про шлюб.

— Він же там наймач.

— Це зовсім не перевага. Принаймні у Швейцарії.

— Чудово, — киваю я. — Тоді пішли.

— Поспішати нема чого. Аукціон аж через два дні.

Встрянеш несподівано в якусь ідіотську історію — зайдеш бозна-куди. Так у нас і з цим аукціоном. Торги мають відбутися у масивному старому будинку, пофарбованому охрою, як і всі подібні казенні установи, і розміщеному на Бубенбергу. Через два дні, у точно визначений час, тобто о другій годині після обіду, ми з Розмарі заходимо в зал номер три, де вже зібралося близько десятка торгових гієн, що годуються купівлею-продажем нерухомого майна.

Комісар-оцінювач стає за кафедру й оголошує перший за списком об'єкт, не наш, а якусь скромну хатину в якомусь глухому кварталі.

Комісар — кволий чоловік з аскетичним обличчям, у чорному костюмі; стоячи за кафедрою під прямим світлом з високого вікна, він скидається на священика, який виголошує проповідь, з тією різницею, що цей викликає повагу своїх прихожан не божим хрестом, а кістяним молотком.

— Бачите, — шепоче мені Розмарі, коли молоток коротким стуком сповіщає про кінець змагання на торгах. — Купили всього за п'ятдесят тисяч.

— Але то звичайнісінький барак.

— Не має значення, побачите…

Вона не докінчує фрази, бо ми помічаємо того, хто справді заслуговує на увагу: серед нечисленної публіки пробирається Пенев, стає недалеко від нас і дружньо вітає звідти Розмарі, на що вона відповідає з цілком зрозумілою байдужістю, ледь-ледь киваючи головою.

Завжди одягаючись на найвищому рівні простацького смаку, емігрант цього разу, мабуть, на честь урочистої події, перескочив самого себе. Він виряджений у спортивний костюм ящірково-зеленого кольору з ліловими смугами, у жовту клітчасту сорочку та галстук з великим вузлом і таким розгулом барв, який взагалі не піддається опису.

Другий у списку будинок майже такий самий убогий, як і перший; після короткої суперечки між двома торговими гієнами комісар різким ударом молотка фіксує купівлю за шістдесят тисяч.

— Бачите? І цей також… — шепоче мені Розмарі.

Та вона й цього разу не закінчує фрази і звертає свій погляд направо, де з'явилися ще два конкуренти, один з яких на голову вищий від оточуючих пігмеїв. То Ральф і Флора.

— Ця нахабна німкеня… — бурмоче квартирантка.

Однак за мить натягує на своє обличчя люб'язну усмішку, бо новоприбулі помітили нас. Зміїну усмішку, на яку Флора відгукується такою ж зміїною усмішкою. Щоб виграти бодай одне очко у цій дуелі на відстані, Розмарі бере мене під руку, немовби хоче сказати цим: «У мене є союзник», у той час як німкеня не може цього зробити, оскільки Бентон не настроєний на інтимності. Зрештою, я теж не в інтимному настрої, але хто мене питає.

Бідна моя квартирантка. Вона, видно, не здогадується, що Флора також розраховує на союзника. Або ж забула, що якби нам з американцем довелося сісти один навпроти одного рахувати наші гроші, то мені ліпше було б взагалі не виймати своїх.

Після ще двох незначних об'єктів настає нарешті черга й нашого. Комісар швидко показує виставлені у кутку знімки, — тут усі об'єкти представлені знімками, на які, звичайно, ніхто не завдає собі клопоту дивитись, тому що будинки завчасу оглянуті на місці. Потім комісар сухим офіційним голосом починає чітко перераховувати достоїнства вілли, її квадратуру і кубатуру, розміри саду, кількість дерев і все інше в цьому роді, а вкінці голосно вигукує:

— Початкова ціна — сто тисяч!

— Сто десять тисячі — відразу ж чую біля себе дзвінкий голос Розмарі.

— Спокійніше! — мимрю я. — Послухайте інших. А коли добавляєте, робіть лев'ячий стрибок, щоб збентежити їх.

Вона затискає губи, збагнувши, що поспішила, бо якраз у цю мить чути спокійну репліку німкені:

— Сто двадцять тисяч!

Настає пауза, під час якої оцінювач просить присутніх поспішати, бо ясно, що така вілла все одно не буде продана за таку малу суму. Однак присутні, маю на увазі гієн, вже зрозуміли, що боротьба тепер розгориться, тому всі мовчать, і лише якийсь дилетант, більше для проби, озивається з кутка:

— Сто тридцять тисяч…

— Сто сорок, — миттю перекриває його німкеня.

І знову пауза. І знову нагадування комісара, щоб ми поспішали. І не лише нагадування, а й провокаційний рух молотка:

— Сто сорок тисячі Раз… Два…

— Двісті тисяч! — оголошує в цю мить Розмарі. На що Флора спокійно відповідає:

— Двісті десять!

Моя квартирантка після деякого вичікування підвищує ціну до двохсот п'ятдесяти. Цією сумою по суті вичерпуються її власні активи, але вона розраховує на мою невиразну обіцянку якогось дріб'язку — тисяч п'ятдесят чи трохи більше.

Однак і на цей раз Флора добавляє свої постійні десять тисяч. Вона з самого початку піднімає ціну щоразу на десять тисяч, але піднімає нещадно і методично, навіть коли Розмарі доходить до трьохсот тисяч.

— Триста десять! — заявляє німкеня.

Лише на цей раз пауза значно довша. Аукціонна ціна поступово починає перевищувати реальну вартість майна.

— Що у цій віллі, золото? — чути ззаду репліку якогось роззяви.

«Так, справді, що є у цій віллі? — думаю я собі. — І чи взагалі є щось, крім повітря».

Присутні з явним інтересом стежать за розвитком подій, бо коли двоє суперників зчепляться не на жарт, спектакль привертає увагу. Проте всі вже перетворились у глядачів, усі, крім двох амбітних дам, усі, навіть Пенев, який, всупереч нашому очікуванню, за весь час взагалі не озвався.

Розмарі запитливо дивиться на мене і, вловивши мій ледь помітний кивок, знову голосно сповіщає:

— Триста двадцять тисяч!

— Триста тридцять! — відгукується німкеня, але у спокійному голосі вже відчувається легкий нюанс втоми.

Розмарі знову звертає погляд до мене. Я здвигаю плечима: мовляв, робіть що хочете. Йдеться вже не про мої гроші, а про її, бо вілла Горанова зовсім не варта цієї суми. Жінка декілька секунд вагається, але, побачивши піднятий молоток оцінювача, не втримується і знову вигукує:

— Триста сорок тисяч!

На цей раз вагаються вже справа. Причому настільки явно, що всі розуміють: моя приятелька нарешті забезпечила собі далеко не виграшну покупку. Комісар востаннє піднімає молоток:

— Триста сорок тисяч, дама у центрі… Раз… Два…

— Триста сімдесят тисяч! — несподівано лунає голос у залі. Але це не Флорин голос, це чоловічий бас. Я дивлюсь у той бік: якийсь громадянин середнього віку, середнього зросту, з пересічною фізіономією, в звичайному сірому костюмі, взагалі з тих людей, які на вулиці не те що не запам'ятовуються, а навіть не привертають нашої уваги.

Розмарі також подивилась на нього, і по її байдужому кам'яному обличчю я безпомилково вгадую, що вона осатаніла.

— Він рятує вас, — бурмочу я, щоб заспокоїти жінку. — Припиніть це безглуздя.

— Припиню, звичайно, — відповідає вона байдужим голосом. — Але не тому, що це безглуздя, а тому, що я не можу дозволяти собі таке безглуздя.

— Триста сімдесят тисяч, пан у глибині залу… — починає експерт, але замовкає, бо до нього підходять двоє чоловіків і молода жінка.

Між незнайомими чоловіками і комісаром зав'язується розмова упівголоса, потім пред'являється і вивчається якийсь документ, після чого експерт знову повертає до публіки аскетичне обличчя і втомлено повідомляє:

— Продаж вілли в Острінгу відміняється.

У залі чується глухий гомін незадоволення.

— Думаю, я маю право знати причину? — лунає бас із глибини залу.

— Причина не процесуального характеру, а по суті, — сухо пояснює комісар. — Вілла не підлягає продажу, оскільки у покійного є законна спадкоємиця.

Знову гомін у залі, але на цей раз уже гомін здивування.

— Це найкращий кінець, — резюмую я, дивлячись у підлогу. — Вам хоч не буде прикро, що вас перемогли.

Розмарі нічого не відповідає, і я обертаюсь, щоб запитати, чому вона мовчить. Виявляється, біля мене її немає.

— Ну, раз ми вже зібралися, то, може, складемо каре, — добродушно пропонує Бентон, підходячи з Флорою до мене.

— Чом би й ні! — відповідаю я люб'язно. — Сьогодні чи завтра — мені все одно, коли платити.

— Платити мусила б наша мила Розмарі, — озивається німкеня. — Вона сьогодні побила всі рекорди легковажності.

— До речі, де Розмарі? — запитує американець.

Я також не можу второпати, куди вона поділася, але нарешті помічаю її біля молодої жінки, яка оце недавно появилась у компанії незнайомих чоловіків. Вони повільно йдуть собі удвох, і я уловлюю безтурботне щебетання моєї квартирантки:

— Ах, дорога, ваш батько був чудовою людиною! Справжній джентльмен…

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

Часто видається, що у звичайному на Заході змаганні між статями найсильнішою зброєю жінок є краса. І лише небагатьом спадає на думку, що якби це справді було так, то важко було б пояснити, яким чином тисячі жінок з непоказними обличчями і плоскими фігурами можуть справляти владний вплив на чоловіків. Напевне, жіночі засоби впливу далеко різноманітніші, і повний їх реєстр міг би бути розкритий лише якоюсь жінкою.

Я не думаю, що Віолетта Горанова, спадкоємиця мого покійного сусіда, володіє цим повним реєстром. Тому вона, хоч і зовсім несвідомо, послуговується своїм скромним умінням викликати співчуття.

Якщо Розмарі нагадує струнку грецьку вазу, а Флора — розкішну амфору, то Віолетта скидається на пробірку. Рівна і монотонна фігура з вузькими плечима, нерозвиненими стегнами і кволими ногами, якесь безстатеве тіло, увінчане анемічним обличчям. Але в цьому тілі відчувається якась безпорадність, якась тінь боязні, а погляд карих очей такий полохливий і дитячий, що у вас мимоволі виникає бажання взяти це ніжне створіння під свій захист.

Очевидно, відчувши заздалегідь, що в неї ніколи не буде зовнішності жінки, вона й досі одягається, як дівчина. Коди дивишся на неї, виряджену у плісировану спідницю й тірольський жакетик, у короткі білі панчохи й туфлі без каблуків, то приймаєш її скоріше за гімназистку старших класів, аніж за молоду даму, якій недалеко до тридцяти. Гадаю, що у створенні такої ілюзії немалу роль відіграє і сірий плюшевий ведмедик, якого Віолетта звичайно носить з собою, — можливо, не стільки як іграшку, скільки як талісман.

— Я почуваю себе нав'язливою, — признається вона Розмарі у перші ж хвилини їхнього знайомства в торговому залі.

— Дурниці. Ви маєте право. І якщо хочете знати мою думку, треба розпорядитися, щоб гер Пенеф ще сьогодні забрався.

— А де він живе?

— Таж займає майже весь другий поверх вілли.

— У такому разі пан мені зовсім не заважатиме. Я поселюся на нижньому.

— Але, дорога моя, його не можна залишати навіть на тиждень, бо тоді він не вибереться й через рік. Такі справи треба вирішувати одразу ж і категорично!

— Ні, мені незручно, — мимрить Віолетта. — Мені зовсім не випадає. Зрештою, він абсолютно не заважає…

Про ці подробиці я дізнаюся того ж таки вечора, коли Розмарі повертається додому. Бридж довелося відкласти з її вини. Моя квартирантка бере спадкоємицю під свою опіку ще в торговому залі, — це не знати чому страшно дратує спокійну Флору, — супроводжує її до батьківської вілли, допомагає розташуватися і взагалі виявляє материнські турботи про бідну сироту, яка, мабуть, на рік-два старша від неї.

— А чому ви так хочете вигнати Пенефа? — запитую я після того, як вона коротко передала мені свою розмову з Віолеттою.

— Звідки я знаю… Не тому, що це мене дуже обходить… Просто він мені несимпатичний.

— Просто ви говорите навмання, — додаю я. — Ви знаєте, що не мусите обов'язково відповідати на мої запитання. Але навіщо підмінювати свою відповідь фальшивими фразами?

— А ви завжди щирі зі мною, П'єре?

— Я не бачу причин бути нещирим. Наскільки мені відомо, ви не конкуруєте зі мною в доставці рибних консервів.

— А ви не припускаєте, що я можу бути вашим конкурентом у чомусь іншому?

— Це виключено.

Відповідь звучить категорично і відверто. Не хочу твердити, що я завжди був щирим з Розмарі, але цього разу моя репліка справді відверта, і жінка це розуміє.

— Я рада чути це, — відповідає вона, ніби сама до себе.

— Чому вам аж так радіти?

— Тому що Пенеф, наприклад, не сказав би цього.

— У чому сходяться ваші з Пенефим інтереси?

— Звідки я знаю? Запитайте в нього. У всякому разі я відчуваю його ненависть і те, що він у змові з Флорою проти мене.

— Відносно вілли?

— Напевно.

— Ну, можете бути спокійні, це відпадає.

Вона задумливо дивиться на мене, ніби обмірковує щось. Потім робить два кроки у мій бік, наче має намір у чомусь звіритися мені. Відтак іде до дивана, сідає, за звичкою закидає ногу на ногу і зітхає:

— Ах, як мені потрібна приятельська рука!..

— Скажіть, кого треба вбити? — запитую з готовністю.

А оскільки вона й далі сидить з тим же замисленим виглядом, я вирішую не заважати їй і піднімаюсь у свою кімнату.

Отже, я піднімаюсь у свою кімнату і за звичкою припадаю до щілини у шторі. Внизу, в холі Віолетти, горить світло, але штори опущені. Нагорі, у Пенева, також світиться, однак і тут вікна запнуті. Осточортіли вже ці штори!

Не засвічуючи світла, сідаю на ліжко. Не знаю, як хто, але я у пітьмі завжди відчуваю, що у мене в голові прояснюється. Розмарі вирішила будь-що вигнати Пенева і зробить усе можливе, щоб домогтися цього. Значить, треба якось перешкодити їй. У мене немає особливих симпатій до цього чоловіка з гострим обличчям, проте справа зовсім заплутається, якщо я спущу його з очей. Це одне.

Друге. Друге — це той непоказний чоловік у сірому костюмі і з непримітним обличчям. Противник нарешті висунув голову з окопу, показавши свою фізіономію.

Правда, лише виставив фізіономію і відразу ж зник. Але якщо він показався раз, то напевно покажеться і вдруге. Важливо, що він є і що мої припущення підтверджуються. Триста сімдесят тисяч. Згадалося здивоване: «Що там, золото у цій віллі?» Отой у сірому костюмі знає дуже добре, що там є. Це мене заспокоює: значить, воно ще там. Бо якщо мене й мучило щось досі, то це була не скорбота за покійним, а думка про тих двох з валізами. І побоювання, що, можливо, в цих валізах був якраз той архів, на який ми тратимо стільки сил і часу. Триста сімдесят тисяч! Вигук, здатний повернути тобі віру в життя.

І ще одне. Останнє і найважливіше. Треба випередити суперників. Флору і Пенева, які можуть об'єднатись у небезпечну двійку. Особливо небезпечну тим, що вона по суті стає трійкою, якщо додамо і Брунера. Розмарі, яка шукає не знати чого і здатна заплутати все, особливо коли втягне у свої комбінації оту наївну Віолетту. Нарешті чоловіка в сірому костюмі. Одинака. Одинака, за плечима якого ховається ціла організація.

Поки я розмірковую над усім цим, упорядковуючи для себе інформацію або й сперечаючись із самим собою, до моїх вух раптом долітає шум мотоцикла. Шум, який навряд чи привернув би мою увагу, якби несподівано не затих перед сусідньою віллою. Зазираю крізь щілину і якраз встигаю помітити поштаря, який дзвонить у двері, а через хвилину вручає Віолетті якогось термінового листа чи телеграму.

Тільки-но поштовий працівник знову сів на свого моторизованого коня, виходить Віолетта, вже в світлому плащі, швидко замикає двері, вибігає на вулицю і також сідає на свого моторизованого коня — білий «рено». Білий «рено» серед темної ночі.

Здається, це не тільки моя звичка — підглядати через вікно, але якщо у мене й були деякі сумніви відносно цього, то останнім часом вони розвіялись. Бо не встигає затихнути на алеї гуркіт білого «рено», як моя квартирантка вискакує з дому і мчить своїм червоним «фольксвагеном» услід за ним. Думаю, це вже чистий педантизм, але додам-таки, що незабаром у тому ж напрямку відправляється і «шевроле» Пенева.

Я дивлюсь на годинник: десять хвилин на дев'яту. Лягати ще рано. Але чи не рано й діяти? Добре, що я не емоційна натура, а то довелося б лікті собі кусати від злості. У цьому місті в мене двоє помічників, і якраз тоді, коли мені потрібна братерська допомога, жодного з них немає поруч. Роботу можна було б організувати леге артіс[6], якби, наприклад, Боян знаходився неподалік, щоб у будь-який момент попередити мене про можливу небезпеку.

І все-таки треба діяти. Такої зручної ситуації, мабуть, ніколи вже не буде. Я не дуже ризикую, раз головні дійові особи п'єси зникли майже всі, причому в одному напрямку.

Усі, крім чоловіка в сірому костюмі. Але чоловік у сірому костюмі не живе по сусідству й не може визирати з-за штори.

Думаючи про це, я спускаюся по сходах і через чорний хід вибираюсь у сад. Освітлена з фасаду лампами, що на асфальтованій алеї, вілла кидає темну тінь якраз туди, де я стою. Така ж темна тінь лежить і за сусіднім будинком. Але між двома тінями пролягає широка смуга освітленого лугу, розділеного невисокою огорожею. Отже, треба пройти у глиб саду і там під прикриттям яблунь перебратись на сусідню садибу Горанова. Тепер уже тінь від будинку стає мені у пригоді, бо навряд чи хто з алеї помітить мене тут, у темряві.

Я прослизаю до чорного ходу вілли Горанова і квапливо беруся до замка. Він секретний, але звичайного типу, який давно вже ні для кого не становить таємниці, так що хвилин через п'ять я проникаю в коридор, проходжу через кухню й опиняюсь у холі.

Насамперед треба забезпечити собі другий вихід. Тому я перетинаю хол і опиняюсь у вітальні, що веде до парадного ходу. Защіпка подвійного замка, на щастя, відсувається ручкою зсередини, ключі тут не потрібні.

Повертаюсь у хол Єдине джерело світла — мій мініатюрний кишеньковий ліхтарик, що кидає сильний, але тонкий промінь. Швидко проводжу променем по стінах і меблях, після чого пробираюсь у сусідню спальню. Власне кажучи, що я шукаю? Голку в сіні. Малесеньку голку у величезному стозі, та ще й при дуже обмеженому терміні розшукування. Надія хіба що на професіональний рефлекс. Якщо пустити в ці приміщення якогось невігласа, він може змарнувати два дні і нічого не знайти. Людина ж із певним досвідом знає, які місця у кімнатах і в який спосіб використовуються як тайники. До того ж, на щастя чи нещастя, переді мною тут побувала поліція, і навіть побіжного огляду досить, щоб визначити, де саме вже шукали, й не витрачати марно часу.

Так вийшло, наприклад, із сейфом над комодом у холі; він замаскований картиною з банальним міфологічним сюжетом. Картину навіть не повісили як слід на її місце: контури рамки не співпадають з обрисами темного прямокутника, що утворився з часом на стіні. Я все-таки знімаю картину, за якою виявляю замок сейфа, але це вже складний механізм, у даному випадку мої кишенькові інструменти не годяться. Та це й не має значення: поліція безперечно вже пройшлася тут.

Без особливих надій, а просто для очистки совісті швидко оглядаю шухляди письмового столу. Не виключено, що тут могли залишитися якась записка з телефонним номером чи уривчастою фразою, якийсь відбиток на промокальному папері, взагалі якийсь слід, не помічений поліцейським працівником. Однак слідів немає. Ганев теж був професіоналом і також дотримувався елементарного правила: ховай у безпечному місці або спалюй.

Переходжу до наступного вразливого сектора — книжкової шафи, але в цей час мій слух уловлює підозрілий шум з боку чорного ходу: хтось зайнявся замком. Перший мій порух, старий як світ, — вислизнути через парадні двері. Однак моя обчислювальна машина в мозку, за три секунди опрацювавши наявну інформацію, видає іншу програму. На алеї не чути було гуркоту мотора, незнайомий діє так само обережно, як і я, — отже, він також зайда, а для мене зараз винятково важливо встановити його особу.

Вдаюся до найелементарнішого і в той же час найефективнішого трюку. Заскакую в спальню й залишаю в кутку увімкнений кишеньковий ліхтарик. Потім повертаюсь у темний хол і ховаюся за дверима. Хвилини через дві чути скрадливі невпевнені кроки, і мої очі уловлюють невиразну тінь прибулого. Він ступає ще крок уперед і на якусь мить зупиняється, очевидно, обдумуючи свої дії, бо помітив світлий промінь, що прорізує темряву в спальні. Потім безшумними кроками скрадається в тому напрямку. Скрадається, власне, доти, поки минає мою схованку; тільки-но він порівнявся зі мною — я ззаду захоплюю його однією рукою за шию, а другою затуляю йому рот і ніс. Деталь, але не випадкова: в долоні у мене крихка ампула приголомшливого газу, яку я роздушую об його зуби.

Ефект моментальний і, сподіваюсь, безболісний. Тіло чоловіка раптом обвисає, наче мішок картоплі, сповзає додолу й витягується на килимі. Я приношу ліхтарик. Виявляється, це незнайомий з аукціону, отой з невиразним обличчям і в сірому костюмі. Обмацую кишені. В одній з них, — спеціальній, під пахвою, — маузер калібру 7,65. У портфелі, крім грошей і паспорта на ім'я Кьоніга, знаходжу службову карту, видану ФБР. Нічого дивного. Деякі працівники ЦРУ для більшої секретності ходять з картами ФБР.

Серед іншого не вартого уваги дріб'язку, який усі ми носимо в кишенях, я виявляю ключ дещо незвичайної форми. І оскільки це ключ, а не щось інше, у мене в голові зринає відповідна асоціація. Отже, треба знову зняти міфологічну картину зі стіни й перевірити правильність мого припущення. Ключ справді підходить. А сейф, як я й сподівався, виявляється порожнім.

Проте сейф, нехай і порожній, заслуговує ретельнішого огляду. Під променем ліхтарика сантиметр за сантиметром вивчаю всю його середину. Стінки металеві, ідеально рівні й, очевидно, суцільні. У жодному з кутків немає ніякого сліду секретного відділення. Але сталево-сірий інтер'єр розділений такою ж металевою поличкою товщиною до двох сантиметрів. Дещо незвичайна товщина, беручи до уваги, що сейф — не штанга. На жаль, побіжне обмацування знизу переконує, що у поличці немає подвійного дна. І все-таки ота товщина… Пробую зусиллям витягти поличку, що мені не одразу вдається, бо вона міцно укріплена в сейфі. Але коли нарешті справу зроблено, я не без певного задоволення бачу в глибині, на тому місці, що маскувалося поличкою, широку щілину, цілком достатню, аби просунути туди секретне досьє.

Однак досьє у порожнині нема. Нема нічого. Я дістаю з письмового стола випадково завважену там канцелярську лінійку й засуваю її в отвір, щоб до кінця обслідувати його. Лінійка наштовхується на щось тверде. Коли мені нарешті вдається витягти предмет, виявляється, що це плоска коробочка, облицьована чорною шкірою. Коробочка, схожа на ту, в якій гімназисти тримають циркулі, хоч і значно шикарніше з вигляду. Відкриваю — перед моїми очима виблискують на фоні темного оксамиту два рядки крупних коштовних каменів, чудово шліфованих і зовсім безбарвних. Словом, діаманти чи щось у цьому роді.

Кладу коробку в кишеню, відновлюю попередній вигляд сейфу, замикаю його і повертаю ключ власникові.

Якраз вчасно, бо за хвилину моє чуйне вухо уловлює нові звуки — і знову з боку чорного ходу. Видно, у цей будинок гості звикли з'являтися тільки з чорного ходу.

За браком часу я не встигаю придумати чогось оригінальнішого і вирішую повторити номер. Відтягую важке тіло незнайомого в другий кінець холу, щоб звільнити місце, залишаю увімкнений ліхтарик у спальні і ховаюся за двері. Фігура, яка незабаром нечітко окреслюється на фоні ледь світлої щільної штори, настільки імпозантна, що зовсім закриває і це убоге джерело світла. Мені доводиться зіп'ястися навшпиньки, щоб узяти її в свої мужні обійми. Пенев на моєму місці, мабуть, затремтів би від збудження. Ще б пак: тримати в своїх обіймах таке пишне тіло… Цю розкішну Флору…

Але Флорі також не чужі гострі й несподівані відчуття, бо вона раптом завмирає у мене в руках, — не смію думати, що це від любовного забуття, — і важко сповзає на килим. Підлога здригається так, що сплячий по той бік стола виявляє ознаки пробудження. Т^еба ткнути йому ще одну ампулу в рот, перш ніж продовжувати свої дослідження. Хвилин через п'ятнадцять починає приходити до тями Флора, так що доводиться вгостити і її повторною дозою.

Однак я даремно розтринькую матеріали. Дальші дослідження, описувати які — справа обтяжлива і марна, виявляються безрезультатними. Звичайно, я б не взяв на себе сміливість твердити, що обстежив усю віллу до останнього сантиметра. При такому імпровізованому обшуку людина не може бути абсолютно впевненою в тому, що не пропустила нічого. Але те «щось», яке я шукаю, — річ цілком визначена, і досвід підказує мені, що вона навряд чи перебуває у цій віллі, якщо взагалі існує

Отже, нічого піддавати себе дальшому ризику і вгощати отих двох у холі наркотиками. Досить наркоманії. Я виходжу з гостинного дому і тією ж дорогою повертаюсь у свої покої, не забуваючи навідатись на кухню й покласти на місце тонкі пластикові рукавиці, які я взяв для тимчасового користування з-поміж господарського начиння Розмарі.

Діаманти… Прозорі, безбарвні і сліпучі… Але тільки ми за такі, інші — за мутні й нечисті. Чорні діаманти зради.

«Рено» повертається вранці о восьмій тридцять, точніше — під час мого скромного сніданку. Я стежу за подіями через кухонне вікно, але зараз, при денному світлі, біла машина зовсім не ефектна, тим більше, що вона досить-таки брудна. Не встигла Віолетта зайти у віллу, як Пенев також зупиняє «шевроле» метрів на двадцять далі і зі звичним злодійкуватим зирканням пробирається до чорного ходу. А ще через кілька хвилин відчиняються кухонні двері і чується репліка:

— А, ви снідаєте, П'єре…

— Можу й вам запропонувати каву.

— З задоволенням випила б чашку кави, — бурмоче жінка і сідає на сусідній стілець.

Вона справді потребує чогось тонізуючого, бо вигляд у неї дуже втомлений, причому це не є приємна втома людини, котра успішно виконала якесь важке завдання.

— Ви виглядаєте досить-таки замученою, моя дорога, — зауважую я, подаючи їй каву. — Сподіваюсь, це не від обіймів пана Пенева.

— Пенева? — запитує вона кволим голосом. — Ви вважаєте, що я зовсім невибаглива…

— … Як Флора.

— Сумніваюсь, чи й Флора лягла б з таким. Але це її справа. Хоче — нехай лягає.

Вона замовкає, я також не виявляю більше цікавості, і ми деякий час мовчки куримо й попиваємо каву.

— Мені треба навідатись до мого Бенато, — оголошую нарешті і встаю.

Я вже перейшов через хол і збираюсь піднятися по сходах нагору, щоб узяти піджак, коли дивлюся — Розмарі наздоганяє мене.

— Ви навіть не питаєте, де я була?

— Невже ви за такий тривалий час не переконалися, що я не допитливий? І що я не маю потреби ні в якій інформації, крім відомостей з торгової біржі?

— Навіть у тому, що стосується мене?

— Відомості, що стосуються вас… Це ваша справа — повідомити їх мені, якщо ви вважаєте за потрібне…

Оскільки вона й досі стоїть з таким же зів'ялим виглядом, я додаю:

— Ви ж знаєте, моя дорога: відвертість не випрошують.

— У мене таке відчуття, що ви взагалі не потребуєте моєї відвертості, П'єре.

— Навпаки. Але я відчуваю, що це щось недосяжне.

— Ви не вперше звинувачуєте мене у нещирості.

— Я не звинувачую. Просто констатую. Все-таки ви розумієте, що я не дитина і не сліпий. Але я не звинувачую вас. Припускаю, що у вас є на це свої причини.

— Які причини? Що ви припускаєте? — запитує жінка, наче тільки-но прокидаючись.

— Припускаю, по-перше, що ви весь час обманюєте…

І оскільки вона пробує заперечити, я заспокійливо піднімаю руку:

— Я вже сказав, ви ж чули: я не звинувачую. Але якщо у вас є якісь підстави грати свою невеличку роль перед іншими, то на мене ви даремно тратите сили. Вчора увечері я, здається, заявив вам, що я не ваш конкурент, і це істинна правда. Так що зі мною не варто перевтомлюватися.

Говорячи це, я дивлюсь на годинник і наміряюсь рушити по сходах нагору.

— Конкурент у чому, П'єре? — запитує напружено Розмарі.

— Ви примусите мене пропустити зустріч з милим Бенато… — бурмочу я.

— До дідька вашого Бенато! — вигукує вона. — Кажіть: конкурент у чому?

— Я дійсно міг би вам сказати це. Я міг би вам сказати це точно і вичерпно. Але майте на увазі, що тоді вашій запізнілій відвертості гріш ціна. І ви даремно чекатимете допомоги чи довір'я з мого боку.

Вона втуплює у мене свої темні очі:

— А якщо ви тільки випробовуєте мене? Якщо ви по суті нічого не знаєте, а тільки випробовуєте?

— Хома невірний… у сукні… — бурмочу я з обтяженим виглядом. — Ну, добре: представлю вам речовий доказ, що я знаю. Але тільки тоді, коли переконаюсь у вашій відвертості.. І лише після того, як скочу до милого Бенато.

— До дідька вашого Бенато! — знову вигукує вона. Потім іншим тоном додає:— Зробити вам ще каву?

Отож ми сидимо у холі перед новими порціями кави і на своїх звичних місцях: вона — на дивані, заклавши ногу на ногу, а я — навпроти, потонувши у кріслі.

Дивно, ми сидимо як двоє нероб у цей робочий день, коли скрізь навколо лічильні машини й каси-автомати уже вистукують на повну швидкість.

— По-перше, ви не студентка, — кажу я, щоб допомогти їй.

— Студентка, — заперечує вона. — Правда, формально. В усякому разі, записана.

— По-друге, ви тут перебуваєте за наказом вашого шефа, — додаю я, щоб розвіяти її вагання. — А шеф ваш — Тео Грабер. — І, зручніше вмощуючись у кріслі, докидаю: — Продовжуйте далі.

— Але якщо ви про все знаєте…

Вона мовчить, дивлячись на мене з деяким напруженням, однак напруження це вже не від недовір'я, а від здивування.

— Не думаю, що я знаю про все, але про важливіше, мабуть, знаю.

— Ну, це справді так: я у Тео Грабера секретаркою, або, якщо хочете, заступником директора, бо ці дві посади він для більшої економії об'єднав. І я тут за його розпорядженням… — Розмарі замовкає і тягнеться за сигаретою. — Від самого початку розповідати? — Думаю, що так буде найкраще.

— Якось уранці, це було десь у перші дні листопада, на наше підприємство заявляється незнайомий пан і хоче бачити шефа. Я думала відправити його, оскільки зустрічі з шефом відбуваються за попередньою домовленістю, але незнайомий твердив, що йдеться про щось дуже важливе і Грабер його прийме. Не знаю, про що вони розмовляли, але ясно було, що йдеться про оборудку, причо у крупну оборудку, навіть незвичайну, тому що через деякий час шеф виходить з кабінету, дає мені чек на п'ятсот тисяч і наказує негайно скочити в банк й одержати гроші. Це, звичайно, здивувало мене, бо ви ж знаєте, що ніхто в наш час не наважується брати такі суми готівкою і носити їх у кишенях. Я виконала розпорядження, передала гроші Граберу, а незабаром незнайомий пішов. Пізніше я довідалась, що це Андре Гораноф.

Розмарі посилає в мій бік густий струмінь диму і запитує:

— Я не дуже деталізую?

— Анітрохи, — заспокоюю її. — Говоріть вільно. Ми не протоколюємо.

— Тільки не згадуйте мені про протоколи, — насуплюється вона. — Протоколи, стенограми, ділові листи — усе це мені остогидло…

— В такому разі слід думати, що ви із задоволенням взялися за нову місію.

— Так. Спочатку я не зорієнтувалася. Подумала, що це буде щось на зразок канікул. Навіть не подумала, що Грабер не з тих, хто дає додаткову відпустку своїй секретарці.

— Ну, якщо секретарка красива, як-от ви…

— Не робіть ілюзій щодо цього… Грабер занадто ощадливий, щоб вибирати собі жінок-службовців за тілесними пропорціями. Думаю, що він народився і виховувався в камері холодильника, щоб поступово вирости до розмірів крижаної брили.

Вона кидає недопалену сигарету в попільничку і продовжує:

— Наступного ж дня після візиту незнайомого шеф викликає мене, інформує про необхідні деталі і ставить переді мною завдання. Виявляється, Гораноф запропонував Граберу великий діамант, про існування якого шеф уже знав, оскільки, як вам, мабуть, відомо, великі діаманти такі ж популярні, як і великі кіноактори. Припускаю, що розмова між цими двома хитрими лисицями — Горанофим і моїм шефом — відбувалась приблизно в такому дусі.

Тут Розмарі починає розігрувати невеличку сценку, не дуже багату на інформацію, зате досить забавну щодо міміки, бо моя квартирантка блискуче імітує двох хитрих лисиць, передаючи всі нюанси недовір'я, здивування, вагання, незадоволення і старечої жадібності. Жінка прибирає відповідну позу, немовби розглядаючи у своїх руках уявну дорогоцінність, і починає:

Грабер. Думаю, я міг би дати вам за нього триста тисяч…

Гораноф. Мерсі. Він вартий уп'ятеро більше.

Грабер. Правильно, він коштує трохи більше. Я знаю точно, скільки він коштує, бо він мені добре відомий. Як і решта його дев'ять побратимів. Ви напевно також їх знаєте…

Гораноф. Не розумію, про що ви говорите.

Грабер. Подібний діамант породжує законне питання: «Звідки він у вас?» Я, одначе, не запитую. Не запитую, між іншим, і тому, що мені відомий і його попередній власник. Але ви не цінуєте цієї моєї риси — утримуватись від незручних запитань.

Гораноф. Припустимо, що я її ціную. Однак не змушуйте мене розорятися через цю вашу чесноту.

Грабер. У такому разі запропонуйте камінь комусь із моїх колег і приходьте знову.

Гораноф. Запропоную я його чи ні — це моя справа. Але дарувати його не збираюсь нікому. Він у мене вже тридцять років.

Грабер. Вірю вам. Колекція, про яку йдеться, зникла тридцять три роки тому. Проте на подібного роду привласнення строк давності не поширюється. Та й спадкоємці живі.

Гораноф. Не розумію, про що ви говорите…

Грабер. Але хоч розумієте, що сказане мною має пряме відношення до питання про ціну? Ціна крадених каменів завжди нижча. Значно нижча. Принаймні тому, що їх необхідно полірувати заново, а отже, вони зменшаться в каратах.

Гораноф. Не розумію, про що ви говорите.

Грабер. Триста тисяч — велика сума.

Гораноф. Добре, дайте мільйон і покінчимо з цим.

Грабер. Можливо, добре розміркувавши, я погоджуся підвищити ціну до трьохсот п'ятдесяти.

Гораноф. Ну, гаразд: хай не мільйон. Хай дев'ятсот тисяч.

— Якщо вірити шефові, вони остаточно зійшлися на круглій цифрі — півмільйона, — підсумовує Розмарі, немовби подає епілог сценки. — Це означає, що Грабер одержав камінь за третину реальної ціни. Дійсно щасливий удар. Тільки ж Грабер не така людина, щоб задовольнитися одним ударом, коли можна реалізувати ще дев'ять. Бо принесений діамант справді належав до цілої колекції, добре відомої шефові, оскільки він сам сприяв її поповненню в передвоєнні роки. Колекція належала якомусь грецькому архімільйонерові, одному із власників кораблів, у свій час пограбованому колись нацистами. Згодом він помер. Можливо, спадкоємці його також померли, якщо вони взагалі існували, але про це Грабер не говорив мені нічого.

Вона міняє позу і вмощується у кутку дивана.

— Моїм завданням було змінити свою зовнішність і винайняти квартиру якомога ближче до вілли Горанофа, адресу якої шеф установив одразу після того візиту шляхом найвульгарнішого переслідування. Я мала стежити за всіма діями старого, щоб він, прагнучи одержати вищу ціну, не зв'язався з іншим ювеліром і не запропонував йому решту каменів, значно більших від першого.

Розмарі замовкає, ніби намагаючись пригадати щось, і кілька хвилин дивиться на свої туфлі з дебелими каблуками — останній крик моди. Потім веде далі.

— Власне кажучи, це було моїм завданням лише на початковій стадії, бо згодом я одержала наказ спробувати зав'язати особисте знайомство з Горанофим, завоювати його довір'я і по можливості наштовхнути на думку поділитись тими незручними і викривальними коштовностями, ясна річ, на найвигідніших умовах. Але до цього, як ви знаєте, не дійшло. Більше того — завдання ускладнилось. Втрутилися інші сили, і, очевидно, ворожі: Пенеф… Флора… А тепер і той нахаба з аукціону.

— Він також, на вашу думку, нанюхав діаманти?

— А ви як вважаєте? Невже допускаєте, що нормальна людина купить віллу за подвійну ціну, коли вона знає, що в тій віллі немає нічого іншого?

— Але чому ви думаєте, що те «інше» — якраз ваші діаманти?

— А що думати? Може, йдеться про золото в цеглинах? Вона знову тягнеться до сигарет, і я підношу їй запальничку.

— Подумайте, П'єре: досі ніхто нічого не знайшов. Ні Флора через Пенефа, ні Віолетта, ні навіть поліція. Чому? Бо заховано щось дуже мале за розмірами — невеличку шкіряну коробочку з дев'ятьма маленькими, але жахливо дорогими і страшенно красивими каменями. Маленьку коробочку, а не торби з луїдорами або золоті злитки.

— Часом коробочка, про яку йде мова, не є чимось отаким? — недбало запитую я, виймаючи з кишені вчорашню знахідку і кладучи її на стіл.

У першу мить я відчуваю, що Розмарі на грані припадку. Рум'янець щезає з її обличчя, але відразу ж з'являється у подвійному розмірі, а в темних очах виникає дивне сяйво. Жінка повільно простягає білу руку до коробочки, наче боячись, щоб не розвіялось дороге серцю видіння. Потім натискає кнопку, кришка відкривається, і перед нашими очима з'являються блискучі камені на темному оксамиті.

— Десять… — як у напівсні промовляє Розмарі.

Вона обережно бере двома пальцями камінь, ретельно оглядає його, піднімає напроти світла і знову кладе в коробочку. Казка скінчилася. Видіння розвіялось.

— О П'єре! — каже квартирантка уже звичайним голосом. — Якби я померла від розриву серця, вина лягла б тільки на вас, — і, прочитавши у моїх очах здивування, додає:— Це не діаманти.

— А що?

— Це точна копія колекції, але шліфована з гірського кришталю.

Розмарі різким жестом закриває коробочку й відсуває до мене. Жест досить красномовний, щоб сумніватися в тому, чи впевнена вона.

— Колись колекцію треба було представити на якусь виставку. І щоб не виявитись жертвою банди грабіжників, грек доручає Граберові виготовити точну копію оригінальних каменів. Тому-то Грабер розповів мені про існування дублікатів. Хоча вони не можуть ввести в оману нікого, хіба що невігласа…

— … як я, — додаю.

І сумно опускаю дублікати назад у кишеню. Жінка допитливо дивиться на мене. Потім з напівусмішкою запитує:

— Ви, здається, таки були впевнені, що вони справжні.

— Вгадали, — киваю я.

— Просто дивно… — каже вона, ніби сама до себе.

— Чого тут дуже дивуватися, — зауважую незадоволено. — Я не торгую діамантами. Якби йшлося про сир, я б відразу сказав вам, добрий він чи ні. А коли це камені…

— Мене дивує ваш жест, — уточнює жінка. — І дивує саме тому, що ви вважали їх справжніми.

Вона машинально приминає сигарету, яка вже давненько даремно тліє на попільничці, обдаровує мене поглядом темних очей і тихо мовить:

— Не хотілося б обманюватись, але тими фальшивими діамантами ви так розхвилювали мене, що…

— Залиште подяки на кращі часи, — перебиваю я. — На ті часи, коли я запропоную вам справжні.

Потім, немовби мені раптом прийшла в голову якась досадна думка, вдягаю на своє обличчя вираз внутрішньої боротьби і вагання:

— Ні, боюсь, що я ніколи не запропоную вам справжніх. Та й навіщо вони вам? Аби віднести Граберові?

— О П'єре! Не баламутьте мене. Ви жахлива людина. Спокусник.

— Значить, думка встругнути номер Граберу вже приходила до вас?

— Скільки разів! Але це дуже ризиковано. Ювеліри, знаєте, — все одно що масонська ложа. Навіщо мені діаманти, якщо я не можу їх продати? І де гарантія, що, коли я навіть продам, Грабер тут же не дізнається й не кинеться слідом за мною?

— Це не проблема, — заспокоюю її. — На всяку справу знаходиться спосіб. Однак усякій справі і свій час. Насамперед роздобудьте діаманти, а тоді вже думайте про продаж.

— А яким чином ви роздобули ці, фальшиві? — раптом приходить їй у голову.

Питання, якого я давно вже чекаю і на яке відповідаю недбало:

— Це якась зовсім дурна історія… Колись розкажу вам.

— Значить, так ви відповідаєте на мою відвертість?

— Зовсім дурна історія, запевняю вас. Але в ній для мене самого не вистачає двох-трьох елементів. І я не можу розповісти вам, поки не перевірю двох-трьох речей.

— Ви не довіряєте мені, П'єре.

— Для того щоб вам щось довірити, треба його знати. Хіба не досить того, що я показав вам ці камені, нехай і фальшиві. І хоч як це смішно, я знайшов їх у кам'яній вазі в глибині саду.

— Кам'яна ваза? — повторює Розмарі у задумі.

Жінка якийсь час розмірковує, потім обличчя її світлішає:

— Ясно тоді: невідомий Ікс пригрозив Горанофу, що коли той не залишить каменів у визначений час на визначеному місці, — цим місцем, звичайно, мала бути кам'яна ваза, — його чекає смерть. Аби виграти час, старий залишив дублікати. Але Ікс зрозумів, що це дублікати, і здійснив свою погрозу.

— А може, забрав і справжні камені? — докидаю я.

— Не міг він забрати. Якби йому вдалося намацати їх, то навіщо було йти на вбивство? Гораноф не наважився б скаржитись, що у нього вкрали річ, яку він сам колись украв. А крім того, є й інше…

— Що інше? — запитую я, оскільки вона мовчить.

— Те, що всі й далі крутяться навколо: Пенеф, Флора, отой з аукціону. Не будемо вже рахувати Віолетти, яка теж, можливо, не така вже й наївна, як це здається. Якби діаманти зникли, можете бути певні, що цього напливу не стало б. Вони всі в курсі справи. Усі, крім мене…

— Не нийте, — зупиняю її. — А то ви справді змусите мене шукати ті діаманти.

— Я не настільки нахабна, щоб вимагати від вас таких речей. Єдине, чого я насмілююсь просити, — це вашої дружньої допомоги.

— А саме?

— Флора накинула на вас оком, вульгарно кажучи.

— І ви посилаєте мене в обійми Флори.

— Я цього не сказала. І розраховую на ваш добрий смак. Але ви могли б уділити їй трохи уваги, пофліртувати, щоб викликати на розмову. Такі дебелі жінки чутливі до компліментів, тому що рідко їх чують… Тоді можуть і розм'якнути.

— Сподівайтеся.

— В усякому разі ви могли б викликати її на розмову. А інколи одне слово може багато чого розкрити. Я така безпомічна й необізнана, і Грабер думає, що я можу голими руками виконувати функції Другого бюро і Скотленд-Ярду разом узятих…

— ЦРУ і ФБР, — поправляю її. — Користуйтесь більш сучасними висловами.

— Флора і Пенеф напевно щось затівають, а я про це навіть уявлення не маю. Може, вони збираються спровадити кудись Віолетту й обшукати віллу або ще щось у цьому роді.

— Але ж ви вже здружилися з Віолеттою й можете випередити їх.

— Ви так думаєте? Вона справді здається мені безпомічною й наївною, але такі особи, як правило, підозріливі і недовірливі, бо вони розуміють, що можуть стати легкою здобиччю. Ні, з цими безпомічними й наївними треба поводитись обережно…

— Особливо коли йдеться про те, щоб позбавити їх обтяжливого спадку…

— Не спішіть оплакувати її. Вона має довічну ренту і два будинки. Так що не спішіть її оплакувати. Ліпше зжальтеся наді мною.

— А якщо я почну фліртувати з цією розкішною Флорою, це вас не дратуватиме?

— Стисну зуби і намагатимусь зберігати спокій.

— І помилитеся. Навпаки, мусите сердитись. Правда, без надмірностей.

— Це неважко, — запевняє мене жінка. — Мені навіть здається, що я вже відчуваю перший приступ ревнощів. Хоч і вірю у ваш добрий смак.

Якщо ви у пізній час, — у Берні вважається, що після дев'ятої години вже пізно, — обходите перехрестя головної вулиці у пошуках відчиненої кав'ярні, ви не можете не натрапити на «Мокамбо» — нічний заклад у цьому місті, яке славиться відсутністю нічного життя.

Нічого дивуватись, що ми також натрапляємо, причому зовсім свідомо. Після чергової зустрічі у нас, після бриджу. Після того, як Розмарі заявила Ральфу, що нечесно грабувати гроші у трьох інших.

— Я б вам одразу повернув їх, якби не боявся образити вас, — відповідає американець. — Але коли хочете, давайте проп'ємо їх разом…

Моя особиста думка з цього приводу така: якщо неодмінно треба пити, то можна залишитися і вдома. Та Розмарі швидким красномовним поглядом зупиняє мене, і я замовкаю. Ми розміщуємось у просторому смарагдово-зеленому «б'юїку» Бентона і їдемо в «Мокамбо».

Спочатку у нас скромний намір — посидіти в затишному барі з відчиненими на вулицю вікнами. Але Розмарі, продовжуючи атакувати, зауважує, що Ральф, як і всякий банкір, тремтить над кожним грошем, отож ми спускаємось на кілька сходинок і опиняємося в самому кабаре.

У кабаре досить вільно, щоб знайти зручний стіл біля дансингу, і досить людно, щоб позбутись почуття незручності від того, нібито ми єдині розпусники в цьому порядному місті. Кельнер у чорному смокінгу церемоніальним жестом відкриває і розливає в бокали шампанське, бо дами, вирішивши якомога відчутніше поскубти американця, бажають тільки шампанського і нічого іншого. Заради істини варто уточнити, що їхні спроби потьмарити настрій американця залишаються марними, бо у Ральфа крива настрою по суті являє собою пряму, він взагалі належить до тих людей, які живуть без ілюзій, але зате й без розчарування.

Оркестр починає якийсь допотопний рок, і я, бажаючи підстроїти Бентону і свій невеличкий номер, запитую, чи не запросив би він Флору потанцювати, однак номер відскакує рикошетом від грудей Ральфа до мене, бо замість нього озивається Флора:

— Не тривожте його сну, хлопчику мій. Краще самі запросіть. Виходу немає: я встаю і направляюся з дамою до пустого дансингу, де ми одразу перетворюємося в об'єкт загальної уваги. Я б сказав, поштивої уваги, бо публіка, очевидно, вважає, що це початок програми. Не знаю, чи я вже згадував про це, але могутня Флорина якихось п'ять-шість сантиметрів вища від мене. П'ять-шість сантиметрів, звичайно, не бозна-яка різниця; за легендою, різниця між Давидом і Голіафом була значно більша. Та коли до невідповідності у зрості додати ще невідповідність в об'ємі, а також своєрідний стиль, у якому ця пишна дама трясе своїм велетенським бюстом і викручує не менш імпозантними тазовими частинами, думаю, стане ясно, чому публіка сприймає наш танець як невеличкий вступний номер з комічним відтінком.

Однак комічні номери, як відомо, рідко викликають комічний ефект, тому що глядачі вважають їх занадто штучними. Отож присутні незабаром перестають звертати на нас увагу, запаморочливий рок нарешті закінчується, і я вже з полегшенням готуюся повернутися у спокійну обстановку за столом, але той ідіот, диригент, несподівано починає нову, ще допотопнішу мелодію — якесь аргентінське танго; Флора бере мою руку, мовчазно запрошуючи обняти її за талію, потім притискається до мене і, ведучи по дансингу, шепоче:

— Обніміть мене міцніше, хлопчику мій. Я не зламаюсь.

Я виконую побажання і навіть прикладаюся зручніше до її бюста — заколисуючої й досить широкої подушки, а Флора при кожному кроці визивно притискається до мене масивними стегнами, і я віддаюсь на волю гойдаючим хвилям плоті, цьому океанові плоті, аж поки знову не вловлюю м'який спокійний голос:

— Здається, ви трохи захопилися. Не боїтеся, що Розмарі цієї ночі може добряче нам'яти вам вуха?

— Така небезпека завжди існує. Та що робити, коли неможливо приховувати своїх симпатій, — відповідаю я, виринаючи із забуття.

— Симпатій? — вона зводить свої брови фатальної жінки. — Стільки місяців треба було чекати, щоб почути з ваших уст ці слова.

— А ви не завважили, Флоро, що найсильніші почуття звичайно найповільніше розгораються?

— Не примічала такої деталі, — зізналася вона. — Мабуть, тому, що взагалі не переживала сильних почуттів.

— Не переконуйте мене, що ви безчуттєва, — заперечую я, ще міцніше притискаючи до себе високий імпозантний бюст.

— Розмарі обов'язково намне вам вуха, — попереджає Флора, але не опирається. — Що ж до вашого натяку, то мушу зізнатися, що я дійсно не позбавлена пристрастей. Правда, не тих, великих, а інших — маленьких, приємних і безпечних.

— Не думав, що така могутня жінка може бути боязкою…

— Це не страх, мій маленький П'єре, — муркоче мені на вухо самка. — Це схильність до життєвого комфорту. Бурхливі пристрасті завжди пов'язані з незручностями і хаосом. А мені більше до душі затишок і порядок.

Вона зі спокійною впевненістю гіпнотизера втуплює в мої очі свій лазуровий погляд і додає:

— Я нудна жінка, мій хлопчику. В мені немає нічого від примх і фантазій вашої чарівної легковажної Розмарі.

Ця відверта декларація ламає весь мій проект блискавичної чуттєвої атаки, і я протягом кількох солодких тактів вагаюсь у виборі іншого плану, але тут Флора мимоволі сама виручає мене:

— Ви також не належите до людей спопеляючих емоцій, і якщо ви задумали переконати мене у протилежному, то мушу наперед запевнити вас, що я не повірю. Ви людина урівноважена, з холодним розумом, мій хлопчику, і даремно пробуєте перевтілюватись.

— Нічого не вдієш, — зітхаю я. — Мусимо не відставати від моди.

— Не бачу необхідності в цьому, — заперечує Флора. — Якби я особисто була вимушена жити за модою, я насамперед залилася б чимось запальним, а потім чиркнула б сірника. Але повірте, що таке ніколи не спадало мені на думку. Нехай карлики пристосовуються до моди карликів. Такі люди, як ми з вами, не мусять цього робити.

Тут аргентинське танго нарешті обривається, і я, трохи сп'янілий від усвідомлення того, що могутня дама поставила мене нарівні з собою, не надавши жодного значення різниці у п'ять сантиметрів, урочисто веду її назад до стола.

— Ви були чудові, — поздоровляє нас Розмарі, — особливо в року. Ці швидкі танці, дорога, могли б досить благотворно позначитись на вашому здоров'ї.

— У мене немає ні грама жиру, моя мила, — повідомляє їй Флора, царствено всідаючись у крісло. — Я тішусь чудовим здоров'ям. А ви, по-моєму, останнім часом трохи зблідли. І якщо зайшла мова про здоров'я, хотілося б нагадати вам, що прогулянки справді дуже корисні. Тільки не нічні…

— Бачу, пан Пенеф ніколи не запізнюється з інформацією. Однак, дбаючи про швидкість, він забуває про точність. Бо тієї ночі я мусила прогулятися до хворого батька, моя дорога.

Вони продовжують бесідувати у цьому дружньому тоні, а ми з Ральфом, аби відновити мир, акуратно наповнюємо їхні бокали; кельнер ставить у відерце з льодом уже третю пляшку, але дружня бесіда не припиняється, і врешті-решт Бентон змушений запросити Розмарі на танець, щоб хоч на деякий час розвести суперниць, які зчепилися у мертвій хватці.

— Якщо вона і вдома у вас розмовляє так, то ваш стоїцизм справді вартий захоплення, — бурмоче Флора, коли ми залишаємось удвох за столом.

— Вона просто трохи знервована, — недбало відповідаю я. — Ця раптова хвороба батька…

— Хвороба батька? — перебиває мене дама. — А чому не папи римського?

— … Або, можливо, хронічне недоїдання..

— Не думаю, що вона недоїдає, — знову перебиває мене Флора. — Якщо у жінки недолуге тіло, то це не обов'язково від недоїдання.

— Ще один бокал? — галантно пропоную я, щоб змінити тему.

— Налийте, якщо це вам приємно. Але не думайте, що напоїте мене. І що взагалі є рація мене напувати.

Флора упирається в мене всезнаючим поглядом і після короткого гіпнозу запитує:

— Навіть якщо й напоїте, то чим це мені загрожує? Адже мила Розмарі завжди на посту?

— Думаю, що ви трохи перебільшуєте владу Розмарі наді мною, — дозволяю собі заперечити.

— Невже? А що б ви сказали, якби я запропонувала перевірити ваше твердження?

— Як саме?

— Найбрутальнішим способом — укравши вас.

— Ви починаєте вгадувати мої сни.

— Я вам не вірю, — хитає головою дама. — Але й не збираюся перевіряти вас. Словом, заспокойтеся: досі я не викрадала нікого… та й мене не викрадали…

Друге неважко зрозуміти, однак я не ризикую казати цього, тим більше що компанія знову в повному складі. Компанія-то в повному складі, проте веселощам чогось бракує, хоча у відерці остуджується вже четверта пляшка; лише Флора почуває себе в належній формі, якщо судити з теплих слів і теплих поглядів, якими вона обдаровує мене, і це ще більше псує настрій Розмарі, — в усякому разі поступову деградацію настрою вона розігрує чудово, — бо нарешті моя квартирантка зізнається, що в неї страшенно болить голова і що вона хотіла б уже йти; Ральф, звичайно, чемно зголошується відвезти її, я пропоную їхати всією компанією, на що Розмарі відповідає: «Чому? Залишайтеся, я не хочу псувати вам вечора»; у цей момент Флора кидає мені красномовний погляд, я, скоряючись цьому поглядові, відповідаю, що ми, можливо, дійсно ще трохи залишимось, — і це вже вершина безшумного скандалу, який Розмарі увінчує своїм демонстративним відходом у супроводі Ральфа.

— Я просто не вірю своїм очам, — зізнається Флора. — Ви таки можете проявляти характер, якщо наважитесь.

— Це тільки ваша заслуга, — спокійно відповідаю я. — Цього вечора ваша чарівність полонить мене більше, ніж будь-коли.

— Облиште ці книжні вислови, хлопчику мій. Ця Розмарі, видно, заразила вас своїм нахилом до пустих фраз. З такою жінкою, як я, слід говорити простіше. І змістовніше.

Під впливом цієї поради, справді простої і змістовної, я виводжу її з кабаре, наймаю таксі, і через чверть години ми опиняємось у знайомій квартирі, обставленій зручно і практично.

— Наливайте собі, не бійтеся, що завдасте мені збитків, — пропонує Флора, вказуючи на пляшки, вистроєні на столику. — А я тим часом прийму душ.

Перш ніж прийняти душ, їй треба, звичайно, роздягтися, що вона й робить зовсім вільно, неначе у присутності Макса Брунера, а не П'єра Лорана, і зникає у ванній. У мене ніякого бажання пити, ще особливо тепер, у безпосередній близькості від цієї п'янкої жінки, тому я витягуюсь на дивані і влаштовую чергову маленьку нараду з самим собою.

Отже, всупереч нашій домовленості, Розмарі штовхнула мене в обійми Флори з абсолютно діловою метою, яку вона зважилася відкрити мені. В силу якогось збігу, якими життя часто дивує нас, моя мета не суперечить її, хоч і далеко не збігається з нею Питання полягає в тому, чи пора мені приступати до дії. І якщо пора, то чим я ризикую.

Поки я розмірковую над цим, Флора виходить з ванної — так само несподівано, як Венера вийшла з хвиль.

— Сліпуча, — бурмочу я, не в силі опанувати себе.

— Краще скажіть: добре збудована. Я ж вам говорила, що гучні вислови — не моя пристрасть.

Вона запинається напівпрозорим рожевим пеньюаром і прямує до мене.

— До речі, — кажу я, коли вона підходить зовсім близько і зіткнення здається майже неминучим. — Ця ваша дружба з Пенефим…

Жінка кидає на мене погляд, який раптом став металево-сірим, і вимовляє:

— Я запідозрила це, хоч не була певна: Розмарі послала вас до мене на випитування.

— Не вгадали, — заперечую спокійно. — Моя симпатія до вас дійсно пов'язана з певними практичними інтересами. Але жінку з холодним розумом навряд чи здивує таке поєднання приємного з корисним. І щоб уникнути непорозумінь, спішу наперед заявити вам: у даному разі Розмарі — поза грою.

Вона стоїть переді мною, взявшись у боки, аніскільки не соромлячись своєї наготи чи навіть не думаючи про неї, й обмірковує мою декларацію. Потім сідає, але не в інтимній близькості біля мене, а в крісло, схрещує свої масивні стегна і сухо вимовляє:

— Ну, гаразд, хлопчику мій. Слухаю вас.

— Так, але, перш ніж бути відвертим, я хотів би, щоб ви відповіли на моє питання: ця ваша дружба з Пенефим…

— Відповідаю! — перебиває мене Флора. — Цей кретин — поза грою. Так само, як і ваша мила дурепа.

— В такому разі ось що…

І я викладаю без зайвого словесного марнотратства, — знаю вже, що вона не любить пустих фраз, — мої власні відомості відносно її побуту й намірів, її зв'язків з Брунером, її інтересу до покійного Горанова, а звідси й до Пенева, і, ясна річ, відносно її кінцевої мети — діамантів.

— Думаю, що ви враховуєте відвертий тон нашої бесіди й не будете заперечувати ці безсумнівні речі, — закінчую я свій виклад.

— Я не скажу ані «так», ані «ні», — відповідає вона. — Взагалі нічого не скажу, поки не почую головного: на що полює сам П'єр Лоран?

— Поки що відповім вам у заперечній формі: я не полюю на діаманти.

— Усі так кажуть. Теперішній світ просто переповнений альтруїстами.

— Киньте цю плоску іронію і зверніться до логіки. Якби я розшукував діаманти, хіба б я розкрився перед вами, якщо ви також їх шукаєте?

— Можливо, розкриваєтесь, щоб у відповідний момент підставити ногу. А можливо, надієтесь на розподіл. Це, звичайно, — більш солідно. Тільки ж я, хлопчику мій, не люблю ділитися. — Вона замовкає, потім пояснює: — Кажу вам це просто так, у вигляді гіпотези.

Хай навіть і у вигляді гіпотези, але досить ясно. Як я й сподівався, метою цієї команди також є діаманти. Будемо сподіватись, що тільки діаманти.

— Так ось, дорога, я зовсім не зазіхаю на ваші камені. Більше того, міг би бути вам корисним у їх розшукуванні.

— Чим?

— Деякими відомостями.

— В обмін на що?

— На деякі відомості.

— «Деякі»… це звучить досить туманно, — незадоволено мимрить вона.

— Я конкретизую, якщо ви створите мені відповідні умови.

— Говоріть ясніше. Що ви маєте на увазі?

— Щоб ви влаштували мені зустріч з Брунером.

Вона відкидається на спинку крісла і сміється — коротко й не дуже весело.

— Це все?

— Це тільки початок.

— Дивна ви людина, Лоран. Боїтеся Флори, а шукаєте Макса. Таж Макс зітре вас двома пальцями, як тільки запідозрить щось.

— Немає такої небезпеки.

— Вам видніше. Що ж стосується зустрічі, то прийміть її як маленький подарунок від мене, мій хлопчику.

Потім підводиться з крісла, знову береться в боки й діловито запитує:

— Лягаємо?

— Ми ж для того й прийшли… — кажу у відповідь.

Прокидаюсь я з думкою, що в таку пору року давно вже треба було відмовитись від перини. Але периною виявляється Флора, чиї великі білі руки міцно обняли мене. Друга моя думка — про бідного Бенато. Видно, і сьогодні йому судилося почати робочий день без мене, а можливо, й обідати самому.

Намагаюсь звільнитись з обіймів розкішної жінки, але вона уві сні ще міцніше стискає руки. Мені стає жарко. Могутні обійми. Доведеться почекати.

Вимучена нічними переживаннями, Флора випускає мене з обіймів лише о дев'ятій. Але треба визнати, що вона одразу ж, тільки-но відкривши очі, проявляє завидну активність. Кілька енергійних вправ на присідання, кілька хвилин у ванній під душем, а вже через чверть години перед нами — щедрий сніданок на кухонному столі.

— Ти мені подобаєшся, мій хлопчику, — каже господиня, тягнучись до плетеної хлібниці з булочками. — Хоч я мусила б почувати себе ображеною.

На відміну від Розмарі, вона у першу ж ніч перейшла зі мною на «ти».

— Ображеною чим?

— Твоїм недовір'ям. Обминаєш Флору і шукаєш Брунера.

— Справа зовсім не в недовір'ї, а в необхідності; дані, які мені потрібні, я можу одержати тільки від Брунера.

Жінка замислено дивиться на мене, ніби намагається збагнути, що це за дані, які відомі її приятелеві, але не відомі їй. Потім знизує плечима:

— Хай буде так. Хоч було б більш нормальним, якби розмови велися між нами — двома торговими представниками, чи не так?

— Власне, кого ти представляєш?

— Ти ж знаєш: Макса Брунера.

— Брунер — не фабрика посуду.

— А чому він має бути фабрикою посуду?

— Значить, ти його інструмент.

— А чому не навпаки?

— Тому що він смикає за нитки.

— Боже мій! — вона здіймає брови. — Якщо він почне смикати за нитки, то заплутається у них так, що й мені не вдасться витягти його.

— А ти не боїшся, що він може позбутися тебе, коли здобич буде в руках?

Жінка сміється своїм коротким невеселим сміхом:

— Скоріше я можу позбутися його. Але я цього не зроблю. Одинокій жінці, мій хлопчику, завжди потрібен домашній собака.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Цей заклад, напевне, ще донедавна був звичайним просторим підвалом, куди скидали різний мотлох. Однак сексуальна революція невидимими шляхами проникла і сюди, правда, несміливим далеким відгомоном. Кілька плакатів паризького казино початку нинішнього століття, кілька червоних ламп у нішах, дюжина столів, естрада, освітлена прожекторами, — і підвал перетворився, принаймні в очах нечисленної місцевої богеми, у вертеп еротичного розгулу.

Це другий і останній нічний заклад у порядному Берні, за рангом значно нижчий від «Мокамбо», але, видно, набагато цікавіший, судячи з того, що публіки тут повно. Магнітофон, — замість дорогого і зовсім зайвого у такому підвалі оркестру, — через підсилювальну апаратуру переповнює приміщення просто-таки нестерпно поп-істерією. При цьому надмірність децибелів різко контрастує з браком світла, так що я досить довго блукаю поміж столами в червоному напівмороці, аж поки в якомусь кутку надибую особу, котрою я цікавлюсь.

— Можна?

Особа, неуважно скинувши на мене короткий погляд, байдуже знизує плечима. Потім окидає поглядом ще раз і, напевно, впізнає, тому що бліде довгасте обличчя видовжується ще більше, а гострі очі починають неспокійно бігати.

— Вино? — запитує кельнер, який, незважаючи на метушню, помітив мою появу.

Я ствердно киваю і, побачивши, що сусід тримає в зубах незапалену сигарету, люб'язно клацаю запальничкою. Чоловік від несподіванки здригається, потім бурмоче:

— Мерсі, я не курю.

— А раніше, мабуть, курили? — запитую якомога люб'язніше, щоб підтримати розмову.

— Над міру. Але якось лікар заявив мені: «Якщо багато куритимеш, мало житимеш». Мої груди не в найкращому стані.

Він замовкає і знову перестає звертати на мене увагу, задивившись на жінку, яка раптом появляється на естраді під попереджувальне торохтіння ударних інструментів, що гримить з магнітофона.

Не маю уявлення про програму «Мокамбо», оскільки того вечора, передчасно викрадений Флорою, я був позбавлений можливості побачити її. Що ж до тутешньої програми, то вона дуже далека від класичних традицій відомого паризького казино. Дама, яка вийшла на естраду, очевидно, прибула не з Парижа, а з якогось вертепу, перетвореного в руїни Бейрута. Досить-таки гладка, але ще рухлива, вона пробує поєднувати східний танець живота з американським стриптизом, поступово скидає свої ефірні вуалі, щоб показати все, чим обдарувала її природа, вертить тазом, показує його публіці то спереду, то ззаду і трусить тілесами, ніби якимись драглями, під екзальтоване завивання підсилювачів.

Мій сусід, весь перетворившись у слух і зір, напевно належним чином оцінює еротичну насиченість видовища. І все ж я відчуваю: щось йому заважає зосередитись як слід. Сподіваюсь, що справа не в мені.

Після того як товстуля поскидала з себе геть усе, крім туфлів, показала публіці все, що могла показати, і з кількома прощальними вихилясами зникла за завісою, на естраді відразу з'явився її антипод — дуже довга білява представниця північної раси, так щільно затягнута у шовки і шкіри, що, мабуть, мине чимало часу, поки вона зовсім роздягнеться.

Однак я не збираюся дрімати тут так довго, та й, зрештою, останні події не дозволяють дрімати, отже, я насмілююсь трохи відвернути увагу сусіда від чергової сексуальної страви.

— Я прибув сюди не заради стриптизу, пане Пенев, а з тим, щоб сказати кілька слів, які, на мою думку, вам варто вислухати

Чоловік кидає на мене швидкий погляд, потім знову втуплює очі в скандінавку, яка, скинувши жакетку із штучного горностая, взялася за сукню.

— Я вас не запрошував на розмову, — бурмоче Пенев. — Але як маєте щось сказати — кажіть. Я не глухий.

— Мені потрібні досьє агентури. Агентури Горанова.

Сусід знову стріляє в мене поглядом, а потім спрямовує його на довгу білу самицю, яка вже добралася до мереживної білизни.

— Досьє? — глухо мовить чоловік. — А більше нічого? Надзвуковий літак, атомна бомба, космічна ракета? Давайте сміливо свої заявки, я до ваших послуг.

— Слухайте, Пенев, давайте обійдемося без цього звичного, але дуже обтяжливого вступу — наївного здивування. Я сказав ясно: досьє. І треба б додати: часу обмаль.

— Я особисто нікуди не кваплюсь…

— Однак ті, що ходять за вами по п'ятах, поспішають. Не знаю, чи вам це відомо, але з деякого часу ви під наглядом. Я б не здивувався, якби й зараз за нами стежили з-за якогось столу.

— Чому це вас так турбує моя доля? — зауважує сусід, не відриваючи очей від естради. — Якщо ви й далі будете пхати носа не в свої справи і марити різними агентурами, то я думаю, що вам ліпше подумати про себе.

— Я думаю про нас обох. І не тому, що симпатизую вам, просто так склалася ситуація: мені потрібна річ, яка є у вас, а ви розшукуєте те, що є у мене. Отже, пропоную обміняти те, що потрібно мені, на те, що треба вам. Гадаю, все ясно.

— Не зовсім, — злегка похитує головою мій співбесідник. — Я вже чув, що розшукуєте ви, але не зрозумів, що я шукаю.

— Діаманти.

Пенев нарешті зволив-таки відвести очі від сцени, хоч північна красуня, сівши у безсоромній позі на стілець, якраз починає скидати панчохи. Вона стягає їх страшенно повільно, ніби розповідає якийсь безконечний і нудний анекдот. Зовсім старий анекдот.

— Ви не могли б бути точнішим? — запитує чоловік, забираючи з зубів уже мокру сигарету й кидаючи її в попільничку.

— Я сказав: діаманти. Діаманти, які лишив Горанов і за якими ви вже хтозна-відколи безрезультатно полюєте. І даремно сподіваєтесь докопатися до них через Віолетту, або через Флору, або власними зусиллями. Абсолютно даремно, Пенев. Бо вони у мене.

— Досьє… Діаманти… Казочки, — зневажливо мимрить чоловік.

Але той факт, що він уже втратив будь-який інтерес до довгої скандінавки, свідчить про інше. Він дістає з кишені пачку сигарет без фільтрів — для холодного куріння він завжди бере без фільтрів — і затискає нову сигарету кутиком губів.

— Здається, ви справді не уявляєте собі реального становища, — зауважую я спокійно. — Ви бережетеся тютюну, щоб довше жити. І навіть не підозрюєте, що життя ваше має всі шанси залишитись таким, як ця незапалена сигарета, яку ви постійно жуєте. Ті, що знищили Горанова, збираються розправитись і з Пеневим. Я навіть припускаю, що вони вже давно готові до операції. Отже, коли хочете вціліти, не витрачайте марно часу на розмови і пусті вагання.

Репліка досить довга, щоб дати артистці можливість стягнути панчохи, а Пеневу — подолати хитання.

— Ви про які досьє? — раптом запитує він, не забуваючи додати: — Якщо взагалі є якісь досьє.

— В них записані мої близькі, які вже не бажають фігурувати там і взагалі хотіли б спати спокійно в майбутньому.

— Значить, ви болгарин? — запитує сусід на цей раз рідною мовою.

— А ви як вважаєте, хто я? Американський негр? — відповідаю тією ж мовою.

Він не відповідає на питання й заглиблюється у свої думки; тим часом висока жінка на естраді царственим жестом відкидає геть бюстгальтер і нарешті доходить до кульмінації номера — звільнення від плавок. Оскільки мій співбесідник навіть у цей напружений момент не підводить очей на красуню, а роздуми його починають здаватися мені надто довгими, я наважуюсь допомогти йому:

— Мушу попередити вас: коли ви сподіваєтеся врятувати себе ціною мого життя, то це тотальна помилка. Те, що я відкриваюся перед вами, мусило б підказати вам, що тил у мене добре забезпечений. Люди, які ліквідують вас при будь-якій спробі зрадити, є, і вони напоготові, Пенев. Вони не випускають вас з очей, і немає такого місця, куди б ви могли сховатися, щоб уникнути кулі.

І оскільки справа й так уже дійшла до цього, дозволяю собі додати:

— По суті, ви вже давно заслуговуєте кулі. Я проявляю надзвичайну великодушність, надаючи вам амністію. Коли ж зважити, що разом з амністією я даю вам і діаманти, то великодушність ця справді фантастична.

— Чим фантастичніша річ, тим меншого довір'я вона заслуговує, — не без деякої підстави відповідає Пенев.

— Ви дуже добре знаєте, що люди, яких я представляю, не цікавляться діамантами. Особливо коли вони крадені.

— А, власне кажучи, що то за діаманти, про які ви весь час мені говорите? — починає невеличку перевірку сусід.

— Багатокаратові. Неймовірна колекція. Зі смаком складеш у маленьку чорну коробку.

— Скільки штук?

— Дев'ять,

— Помилилися, — хитає головою Пенев. — Десять.

— Було десять. Але один уже потрапив на ринок крадених речей. Так що тепер дев'ять.

Він, звичайно, чудово знає, що їх дев'ять. Просто вдається до хитрощів, щоб дізнатись, наскільки я в курсі справи.

Довга скандінавка вже зникла за завісою, поступившись місцем великій мулатці з визивними формами в легкій попліновій сукні. Ця явно працює за принципом «Економте наш час».

— Не мудруйте, — нагадую я сусідові. — Якщо будете мудрувати, операція може не відбутися. У вас дуже мало часу, щоб устигнути зібрати свої манатки і зникнути.

— Між іншим, як ви собі уявляєте ці досьє? — запитує Пенев, підвівши нарешті голову і глянувши на мене.

— Їх зовнішній вигляд мене зовсім не цікавить. Ані спосіб, яким вони написані. Ані шифр, якщо він є.

— Шифру нема, — заспокоює Пенев. — Але є інше: ці досьє, громадянине, розрізані на три вертикальні смужки. Десять аркушів, розрізаних натроє, — це становить тридцять шматочків, так? Ну ось. Навіть якщо і дійде до діла, я зможу запропонувати вам всього десять шматочків з цієї серії.

— А де решта?

— У двох різних місцях.

— Але ви знаєте, де точно знаходяться ці місця?

— Одне — так. Що ж до другого, то про нього мусите запитати Горанова.

— А де саме те, одне?

— А де діаманти?

— За них не турбуйтеся. Я можу їх вручити вам ще цього вечора.

— Коли вручите, тоді одержите й інформацію. Разом з десятьма смужками.

— Обмін, який ви пропонуєте, абсолютно нерівноцінний.

— Я вам нічого не пропоную. Пропонуєте ви.

— Все одно він нерівноцінний.

— Я не можу дати більше, ніж маю, — знизує плечима Пенев.

— А що містять у собі ваші «смужки»?

— Найголовніше: псевдоніми. Аркуші, як я сказав, розрізані натроє. В одній частині — псевдоніми, в другій — прізвища, в третій — дані про відповідну діяльність.

— Але псевдоніми — не найголовніше.

— Для нас — найголовніше, бо ми з ними працюємо. В усякому разі, що маю, те і пропоную.

— Пропонуєте дрібниці, які нічого не значать. Я розраховував на інше.

— Може, я також розраховував на інше, але, як бачите, дійшов до того, що починаю оборудку з таким, як ви… — похмуро бурмоче він і зминає мокру сигарету в попільничці.

Це для нього справді вершина падіння, бо, не маючи більше можливості зраджувати свою вітчизну, він змушений тепер викрити частину зрадництва, загребти здобич і щезнути в невідомому напрямку.

Мулатка давно вже з рекордною швидкістю скинула з себе майже все, але це виявилось лише скромним вступом до головної частини атракціону — якогось нескінченного шаленого танцю під навіжений вереск магнітофона.

— Ще кілька слів, — кажу. — Відносно передачі. Я пропоную влаштувати її ще цієї ночі.

Ще цієї ночі. Довір'я панів до слуг — якщо воно взагалі колись існувало — останніми днями упало зовсім. За Пеневим стежать, і це йому добре відомо. Однак, вступивши з ним у контакт, — а цей контакт зараз неминучий, — я теж можу потрапити під нагляд, хоча б у мене було скільки завгодно пристойних приводів для легенди про одну випадкову зустріч у випадковому закладі. Тому необхідно поспішати.

Жменя діамантів вартістю в мільйони доларів здатна закрутити голову навіть найбільш обачному хитрунові. Так сталось і з Пеневим. Він збирався було, як хвалився перед Флорою, купити віллу за свій рахунок — звичайно, за гроші ЦРУ. І ось ЦРУ усуває його від оборудки, й на торзі з'являється Кьоніг. Відкритий вихід Кьоніга на сцену, як і раптова поява несподіваної спадкоємиці, викликають у Пенева страх, що здобич, до якої він так довго підкрадався, може бути раптом перехоплена у нього. Це штовхає його на свавільні дії, зокрема на невідступне стеження за Віолеттою, чого, можливо, ніхто йому не доручав і що якраз тепер засікли люди типу Кьоніга. Не виключено й таке: замах на Кьоніга у віллі приписали Пеневу з огляду на те, що іншого можливого виконавця не було. Так чи інакше, спадкоємець Горанова — під наглядом. І ця деталь не лише примушує його замислюватись, а й, напевне, підштовхує до рішення якомога швидше виместися звідси і піти в підпілля.

У підпілля? Куди? Якщо людина встигла якось утекти зі своєї батьківщини, якщо їй один раз вдалося змінити гамірний Мюнхен на тихий Берн, то це не означає, що можна безперестанку стрибати з місця на місце, особливо коли ЦРУ несхвально дивиться на подібне безглуздя. Але це вже проблеми самого Пенева.

Зараз важливо, щоб операція відбулася без ускладнень. Ще цієї ночі. Отже, за нашою домовленістю Пенев першим залишає задимлений червоний напівморок сексуального підвалу, трохи пізніше виходжу я і їду на деякій відстані за його «шевроле». У мене немає серйозних підстав побоюватись, що спадкоємець пана Горанова спробує обманути і видати мене. Він не в такому становищі, аби дозволити собі подібну розкіш. І все ж, як людина бувала, я волію їхати за ним, спостерігаючи віддалік, чи не спробує він звернути кудись із прямого шляху.

Якщо вірити відображенням, які мелькають у дзеркалі, хвоста за нами немає. Проте я вже казав, що не люблю піддаватись ілюзіям. У розпалі технічної ери існують найрізноманітніші способи непомітного стеження. Саме тому операцію призначено на третю годину ночі, тобто залишиться досить часу, щоб після того повернутись додому і виспатись, навіть якби треба було й зачекати.

Третя година. Обстановка досить знайома для людей старого покоління, які ще пам'ятають тужливу пісню: «Нічка тиха й безмісячна, липи ронять золотий пилок…»

Що стосується лип, то це, звичайно, поетична вільність: у саду біля моєї вілли їх немає, однак усе решта абсолютно точно, під прикриттям тиші й темряви пробираюсь у глиб галявини серед густих яблунь, де між двома садибами стоїть на низькій огорожі нікому не потрібна кам'яна ваза.

Незважаючи на темряву, помічаю, що біля вази, по той бік огорожі, мене вже чекає Пенев.

— У мене пістолет, Лоране, — попереджає він. — Якщо маєте якісь погані наміри, то ліпше забудьте. Продірявлю тельбухи, хоч і доведеться потривожити квартал.

— Я теж озброєний, — обманюю якомога нахабніше. — Але думаю, що ми прийшли сюди не для того, щоб дірявити один одного. Діставайте папери.

— Спершу діставайте діаманти!

Сягаю рукою в кишеню, виймаю коробку й відкриваю її. Хоча ніч і безмісячна, але діаманти виблискують досить красномовно, уловлюючи тьмяні промені вуличних ламп крізь яблуневу гущавину. Сусід, не маючи сил стримати свій порив, жадібно простягає руку до коштовностей.

— Не хапайте! — попереджаю його. — Я хочу бачити папери!

Він приймає руку, длубається, в свою чергу, в кишені піджака й дістає якісь вузенькі, складені вдвоє аркуші.

— Я думаю, ви мали їх з собою і в кабаре… — кидаю я.

— Звичайно. Так само, як і ви свої камінці.

— Можна було спокійно обмінятися товаром під столом. Але з такою недовірливою людиною, як ви…

Немовби підтверджуючи мої слова, Пенев несподівано запитує:

— А де гарантія, що камені — справжні?

— А де гарантія, що досьє — справжні? — відповідаю я питанням на питання. — У вас перевага хоча б у тому, що ви знаєте, як виглядають камені, в той час як я поняття не маю про дійсний вигляд досьє. Однак я вже вам казав: якщо замість справжніх документів ви підсунете мені звичайнісінькі шматки паперу або взагалі якусь фальшивку, то кара для вас неминуча. І невідкладна, Пенев!

— Не лякайте, — буркнув сусід. — Давайте камені!

— На все свій час. Насамперед я хочу почути вашу інформацію. Де інші смужки?

Він мовчить, зважуючи можливий риск. Потім шепоче:

— У Кьоніга. Не знаю, це прізвище вам про щось говорить?..

— Говорить про ЦРУ, — відповідаю я.

Пенев мовчить, але в таких випадках мовчання — красномовніше від слів.

— Тепер давайте камені!

— Я кладу їх на огорожу. А ви кладіть поруч папери.

Він виконує наказ. Не рахуючи до трьох, — за частку секунди неможливо порахувати до трьох, — ми хапаємо здобич, кожен свою.

— Одна порада, — кажу йому, перш ніж піти. — Щезайте негайно. Ваше життя справді висить на волосинці.

Він буркає щось відносно стріляного горобця і зникає у темряві в напрямку вілли.

Життя його не варте й мідяка. Зрадник у хвилину зради сам кладе хрест на своєму житті. Але в даний момент для мене важливо, щоб він утік якомога далі. Перш ніж відкриє для себе справжню вартість каменів. І поки його хазяїн не пронюхав про оборудку, через яку їх одержано.

Я пробираюся у темряві до будинку, тихо піднімаюсь по сходах і заходжу в кабінет. Хоч напруження й не таке вже велике, щоб аж серце вискакувало, — я давно пережив період подібних юнацьких хвилювань, — однак не буду обманювати, що я зовсім спокійний. Яким би незначним не був риск, все-таки у мене немає цілковитої певності, що мені не підсунуто фальшивку.

Вмикаю настільну лампу і швидко переглядаю папірці. Тонкі, міцні, вони досить-таки пом'яті від гортання і збляклі від давності. Машинописні літери вилиняли, отже, було б безглуздо вважати, що досьє виготовлене спеціально для мене. Машинопис є оригіналом, а не копією, хоч зараз це мене не дуже цікавить. Що ж до змісту, то він зводиться до власних назв, розміщених колонкою через нерівні інтервали: Іскир… Огоста… Росиця… Янтра… Места… Осим… Назви нерідко повторюються, але в супроводі різних цифр: Іскир-2… Іскир-3… Загалом п'ятдесят дві назви, переважно річок. Між нами кажучи, я не чекав такого повноводдя.

Чимала спадщина минулого. П'ятдесят два зрадники, які періодично діяли або ж були готові до дії при відповідних обставинах.

П'ятдесят два агенти, якими розпоряджатиметься ворог, поки їх не викрито. А можливе викриття — поки що справа непевного майбутнього, оскільки ці списки, що в мене, містять лише маски. Справжні ж особи значаться у другому фрагменті рукопису, якого мені не вистачає.

Відрізки, до яких я добрався, — досить гірка перемога. А все-таки перемога. Тому що перші підозріння, які дали хід операції, повністю підтвердились. І тому що у мене вже точне уявлення про розмір лиха та про необхідність якомога швидше покласти йому край. І ще тому, що я нарешті знаю, де перебуває інша частина рукопису.

Погано тільки, що та інша частина — не друга й найважливіша, а третя, якщо вірити додатковим даним, одержаним від Пенева ще в кабаре. Це, власне, було і завершенням нашої розмови:

— Як фрагменти потрапили до іншої людини?

— Напевне, їх забрали з сейфа відразу ж після вбивства.

— А хіба у них не було копій досьє?

— Ви що, Горанова маєте за ідіота? «Картотека, — говорив він, — отут!» — Пенев багатозначно стукає себе по голові вказівним пальцем. — Старий був стріляний птах. Хоч і на нього прийшла черга.

— А чому?

— Ну, бо після недоречного жарту над Караджовим, який, як виявилось, зовсім не Караджов… Не знаю, чи ви в курсі…

— В курсі, — перебиваю його.

— Найбезглуздіше те, що Старий попав у халепу саме через прагнення остерегтися. І від страху, що його не схопили ваші спільники за недоречний жарт… Ікса. А Ікс послав мене на підмогу, і здавалося, що все вже позаду. Але потім з'явилися ці жінки… Розмарі, Флора… і стало ясно, що Старого підозрюють. А потім оте повідомлення по телефону.

— Яке повідомлення?

— Я гадав, що то ваша робота. Хтось із підозрілими натяками запропонував йому зустріч… напевно не знаючи, що телефон Старого підслуховують… Це й вирішило долю Горанова.

— Вони навряд чи очистили б його, якби ви їм не сказали, що досьє існують на папері, так би мовити, чорним по білому, — вставляю я, аби тільки підтримати розмову. — Немає таких дурнів, які б замахувались ножем на живу картотеку, перш ніж вони витрясуть її.

Пенев відповідає:

— Думайте, як хочете.

— І що в тих паперах із сейфа?

— Третій розділ.

— А другий?

— Я вам уже сказав: про другий вам може розповісти тільки Горанов.

Те, що не вистачало саме другого розділу, із справжніми прізвищами, було, з одного боку, погано, а з другого — добре. Кьоніг і його люди поки що не могли виходити на агентів. Відомості, які містив у собі третій фрагмент, були важливі, але без відповідних прізвищ практичної користі не могли принести.

З цією до певної міри втішною думкою виймаю фотоапарат-запальничку й беруся знімати аркуші машинопису. Знімаю їх двічі, на дві різні плівки. Одна ще завтра вранці буде в тайнику. А друга… друга також може знадобитись.

— Ви йдете вулицею, і на голову вам падає вазон. Що це — випадковість чи доля? — запитує Бенато, дивлячись на мене з-за окулярів своїми круглими дитячими очима.

— Так, — з готовністю відповідаю я.

— Що «так»? — знову запитує він, уже з ноткою незадоволення. — Ви, дорогий, просто не слухаєте, що я вам кажу.

— Визнаю, що я згубив нитку розмови, — бурмочу я, відриваючись від своїх роздумів.

— При вашій розсіяності ми ризикуємо залишитись без обіду, — все ще незадоволено зауважує мій компаньйон і поглядає на годинник. — Чи не вважаєте ви, що ваша дама примушує нас надто довго чекати себе?

— Думаю, що можна б уже замовляти, — кажу я, оскільки розмова відбувається в затишному куточку «Золотого ключа», і оскільки я саме в цей момент бачу, що у дверях появилася імпозантна фігура, яка, немов велика й добре заокруглена хмара, затулила світло білого дня.

Я підводжусь і виконую неминучий церемоніал знайомства, після чого садовлю даму між мною і Бенато. Бенато проймається повагою до Флори, але тільки з точки зору зросту. Він, здається мені, давно вже увійшов у той вік, коли починаєш дивитися на жінок лише як на можливих співрозмовниць.

Після короткої наради з Феліче, який завжди готовий запропонувати вам найдорожче, замовляємо напої, визначаємо меню. Бенато знову повертається до попередньої теми, але тепер уже спрямовує свої несміливі дитячі очі на Флору:

— Дорога пані, уявіть собі, що ви йдете вулицею і якийсь вазон падає на вашу чарівну голову. Як ви вважаєте, що це — випадковість чи доля?

— Вазон, — лаконічно відповідає німкеня.

— Ну, так, але ж він рухається під дією якоїсь сили…

— Земного тяжіння, — підказує дама.

— А невже питання про фатум не виникло перед вами?

— Бачите, пане, якщо вам на голову впаде вазон і ви все-таки уцілієте, то найкраще подумати не про фатум, а про телефон «швидкої допомоги». Якщо ж не вцілієте… Ну, в такому разі можете бути певні, що проблема фатума вже ніколи не турбуватиме вас.

Вирішивши в такий спосіб важке філософське питання, Флора бере щойно налитий метким Феліче бокал дюбоне і відпиває великий ковток. Гадаю, що наперекір погрозам долі Бенато зробив би те саме, якби він у цей час не умудрився розлити свій бокал; Однак, на щастя, постраждав його власний костюм, а не плаття дами. Моментально підбіг всюдисущий співвітчизник, прикрив сліди двома чистими серветками і приніс нове дюбоне. Ми з Флорою не без певного напруження стежили, щоб не повторився нещасний випадок; Бенато також, видно, ще в полоні подібних побоювань, бо поспішає залпом опорожнити бокал.

Поки мій компаньйон в очікуванні коктейля розвиває перед нами одну із Своїх улюблених тем — тему про звірячі вбивства, скоєні мафією, німкеня злегка нахиляється до мене і тихо повідомляє своїм байдужим голосом:

— Сьогодні вранці отого, Пенефа, було вбито.

— Хто вбив? Як?

— Так само, як Горанофа: ножем у спину.

— Виявляється, ви не слухаєте мене, — з легким докором бурмоче Бенато. — А я вам кажу, що в наші дні ці убивства справді набирають загрозливих розмірів…

Нарешті подають коктейлі, а слідом за ними теляче філе з макаронами по-італійськи, зелений салат, фруктовий салат, каву і чарочки коньяку для кращого травлення. Словом, якщо не брати до уваги кількох розбитих бокалів і перекинутих приборів, обід проходить цілком нормально не лише для Бенато, а й для Флори, яка, незважаючи на передчасну загибель знайомого зі свого кварталу, має прекрасний апетит.

— Вип'ємо ще по каві, — пропоную я з надією почути тільки те, що чую:

— Чудова ідея, однак особисто я вже вставатиму. Важко залишати цю приємну компанію, але я змушена йти: невідкладна зустріч.

Що ж стосується Бенато, то йому не тільки важко залишати нас, а й навіть говорити важко, бо пообідня сонливість остаточно здолала його, так що для нього зустріч з домашнім ліжком справді невідкладна. Тому я відправляю свого компаньйона, прошу у Феліче ще одну каву і запитую:

— Коли його знайшли?

— Його виявила ота, Віолетта, близько одинадцятої. Приходить додому, направляється до кухні й наскакує просто на нього — розпростертий у передпокої з ножем у спині. І, мабуть, був убитий незадовго перед тим, бо Віолетта вийшла аж біля десятої, щоб відвідати кондитерську на Острінгу.

— Між десятою й одинадцятою. Швидко діють, — бурмочу я.

— Залиш ці деталі для поліції, мій хлопчику. Для нас найважливіше інше: чия тепер черга.

— Питання слушне. Я радий, що ти пам'ятаєш про це.

— Чого тут радіти?

— Так легше побачиш користь від співробітництва зі мною.

— При умові, якщо гра чиста, — докидає Флора.

— За це не бійся. Бійся іншого: у тебе небезпечні суперники, дорога.

— Я знаю це й без тебе. Однак сподіваюся, що вони — і твої суперники.

— Мене не цікавить…

Я не закінчую фрази, бо дама подала застережливий знак про наближення кельнера. А коли Феліче відходить, розмова точиться в іншому напрямку:

— Ну як, зустріч влаштована?

— Тільки тому і прийшла, щоб ощасливити тебе. Слова звучать у тоні досить похмурого гумору.

— Де і коли?

— Точно о шостій. Внизу, при вході в ліфт. Сподіваюсь, ти знаєш, де це.

— Який ліфт? Отой, біля Кафедрального собору? — запитую невинно.

— Власне. Таж не в Емпайр Стейт Білдінг.

До шостої години ще далеко. І оскільки Флора вирішила залишитися, щоб купити дещо на головній вулиці, я їду машиною на Острінг з наміром почути деякі подробиці про вбивство від милої Розмарі. якій завжди все відомо.

Однак я не застаю Розмарі вдома. Після пам'ятної ночі у Флори в мої стосунки з квартиранткою закрався легкий холодок. Зовсім легенький, ледве помітний, але все-таки холодок.

— У мене таке враження, що ви дуже щиро й занадто самовіддано атакуєте цю німкеню, — зауважила моя піднаймачка, коли я з'явився наступного ранку.

— Якщо мені не зраджує пам'ять, ви самі поставили переді мною це завдання, — намагався я виправдовуватись.

— Так, але не в сексуальному плані, як ото ви, здається, зрозуміли.

— Сексуальний план… Давайте не будемо перебільшувати, — примирливо пробурмотів я.

— Не думайте, що я ревную. Просто за вас боюся. Чоловік завжди починає з якихось дрібних відхилень від нормального смаку — скажімо, вульгарно велика жінка або щось у ньому роді. А потім зовсім непомітно доходить до тяжких збочень.

— Не будемо перебільшувати, — повторив я. — Це зроблено тільки для вас.

— І який результат? Не той, що інтригує вас, а інший, котрий цікавить мене.

— Якщо ви вважаєте, що таку фортецю, як Флора, можна взяти за одну ніч…

— А скільки вам ще треба ночей, щоб повністю оволодіти укріпленням? Тисяча і одна? Чи трохи більше?

— Ваша іронія починає засвідчувати брак смаку, мила. Я не заперечую, що це дає мені певне задоволення. Видно, ви все-таки ревнуєте мене.

— Облиште ілюзії. Мені абсолютно байдуже. І якщо я трохи й зла, то тільки через те, що за всю цю ніч ви взагалі не згадали про мене і про мої турботи.

— Не знаю, як мені переконати вас, що я про інше не думав.

— Тільки факти, милий. Факти і більше нічого.

— А факти у даний момент такі: Флора справді цікавиться діамантами, і через це вона тут.

— Про це неважко здогадатися.

— І що за Флорою, як і за вами, ховається інша людина.

— Я це підозрювала.

— І цією іншою людиною є німецький торговець Макс Брунер.

— Торговець чим?

— Не діамантами. Але, як вам відомо, діаманти цікавлять не лише ювелірів. Інакше ювеліри не мали б кому їх продавати.

— Ваше роз'яснення дуже доречне. А які у неї стосунки з Пенефим?

— Думаю, відносно цього ви можете бути спокійні. Вона прямо називає його кретином.

— Це нічого не значить. Кретини на те й існують, щоб розумні використовували їх.

— Я переконаний, що вона вже не розраховує на нього. Не знаю, чому саме, але не розраховує.

— А як вона ставиться до мене?

— Вас вона просто обожнює.

Ми продовжували ще якийсь час розмовляти у тому ж тоні, однак Розмарі, щоб не виглядати зовсім невдячною, визнала все-таки, що мої повідомлення не позбавлені певного значення, й висловила надію, що найближчим часом я зумію з'ясувати ще деякі подробиці і взагалі повністю оволодію цією масивною фортецею, хоч це не означає, що я мушу обов'язково лізти на неї в буквальному розумінні слова. Отже, усе закінчилося в досить примирливому тоні. І все ж таки у наших стосунках залишився якийсь легкий холодок. Зовсім легкий, аби лиш не закипіти від спеки.

Я піднімаюсь у спальню, щоб крізь щілину у шторі кинути контрольний погляд на віллу навпроти. Поліцаї напевно вже зробили своє діло. Після двох убивств підряд на одному й тому ж місці люди починають набувати ділових навиків, і все йде швидше. Сад безлюдний, немає нікого і в похмурому холі, штори в якому підняті, він видається мені пустельним і німим. Німим і, одначе, по-своєму красномовним: значить, Розмарі не пішла заспокоювати оте бліде створіння. Або якщо й пішла, то вже справилася зі своїм завданням. Мені вже нічого робити у цій порожній віллі. Я виходжу і йду алеєю до лісу, просто щоб розім'ятися й подивитись на цю ситуацію збоку. Ліс повільно огортає мене тінню і прохолодою, немов колонний зал, урочистий і тихий. За колонадами, удалині, проглядає смарагдово-зелене поле, далі видно синій ланцюг гір, а ще далі — засніжені громади високих вершин, над якими синіє небо.

Я повертаю на бічну стежку, щоб посидіти на першій-ліпшій лавці, однак лавка виявляється зайнятою. На кінці її сидить, зіщулившись, худенька дівчина у темній шкільній сукні з білим комірцем. А на колінах у неї лежить сірий оксамитовий ведмедик. Дівчина здригається, помітивши моє наближення, але я поспішаю заспокоїти її:

— Не лякайтесь… Я ваш сусід… хазяїн Розмарі…

— Здається, я вас колись бачила, — киває дівчина, якій, як уже згадувалось, напевно йде до тридцяти.

— Дозвольте присісти на хвилинку?

— Чому ж ні? Лавка не моя.

— Я не хотів би вам докучати.

— Ви мені зовсім не докучаєте… Хіба що затієте розмову про те страшне вбивство…

— Будьте спокійні, — відповідаю я, хоч маю бажання говорити тільки про це.

— Тут усі намагаються заспокоювати мене і всі говорять лише про речі, які ще більше розстроюють, начебто не досить того, що ця страшна картина не йде мені з-перед очей… і це тіло… і ця кров… Навіть коли заплющити очі…

— Не треба заплющувати, — раджу їй. — Коли хочете відігнати кошмари, слід не закривати очі, а, навпаки, розкривати їх якомога ширше й дивитися на прості речі, які вас оточують, на красиві дерева, луки, гори і небо… прислухатися до звичайних звуків…

— Здається, що прості речі я розумію, — каже Віолетта, притискаючи до себе ведмедика, ніби він збирається розплакатись. — Якщо я чогось не розумію, то це людей… І, можливо, тому завжди боюся їх… навіть люб'язних і доброзичливих.

— Люди є різні, — кажу я повчально. — І справа не тільки в тому, чи вони дружелюбні. Головне — що ховається за їхньою доброзичливістю — співчуття чи розрахунок.

— Але чого, власне, хочуть від мене всі ці люди? — несподівано запитує молода жінка, неначе своїми банальними повчаннями я роз'ятрив тільки-но затягнену рану. — І ваша квартирантка… і та дебела німкеня, яка сьогодні запросила мене на чай і торт до кондитерської… і той пан Кьоніг… чули про такого?..

— Ім'я мені відоме… — кажу непевно.

— Воно відоме всьому світові, бо коли візьмете навмання п'ять чоловік, то один з них буде Кьоніг, але я маю на увазі пана, який учора прийшов запитати мене, чи я не продаю віллу, чи я справді не продаю її, чи абсолютно точно не продаю, бо йому не віриться, що я не думаю її продавати, маючи інше житло, а я його запитала: «Яке інше житло?» — а він мені кричить: «Ви ж досі жили десь!» — а я йому кажу (думаю, що після такого нахабства я мала право сказати йому): «Яке це має значення, де я жила?» — а він відповідає: «Ніякого, звичайно. Просто я подумав, що ви готові продати якщо не віллу, то хоч те інше житло. Власне, де воно було і чи є вигляд на озеро?» — а я його питаю: «Про яке озеро йдеться?» — а він кричить: «Ви ж ліпше знаєте!» — поки нарешті, хай це виглядало й грубо, я не хряснула дверима у нього перед носом…

Цю маленьку повість, варту цікавого заголовка «Непрошений гість», вона випалює скоромовкою, квапливо, неначе нею раптом оволоділо прагнення вилити всю гіркоту, що зібралася, і я чудово розумію її, тому що справді неприємно, коли заходиш у батьківський дім і раптом виявляєш, що потрапив у гадючник.

— А як ви пояснюєте все це? — наважуюсь запитати.

— Ніяк, ну абсолютно ніяк. Я ж вам кажу: мені здається, що легше зрозуміти предмет або тварину, ніж людей.

Вона замовкає, знов укладає ведмедика собі на коліна, ніби йому вже пора спати, потім зауважує:

— А може, воно й краще, коли не розумієш. Бо якщо почну розуміти, боюсь, що мені стане ще страшніше. Оце тільки-но я собі подумала, наприклад: може, та німкеня навмисне покликала мене до кондитерської, щоб тим часом убили цю нещасну людину. Мабуть, я починаю фантазувати і таки напевно фантазую, але як тільки станеш думати, то вже не можеш зупинитись і доходиш до страшних речей…

— Навколо вас дійсно творяться незвичайні речі. Якщо й не страшні, то принаймні дивні.

— Так, але чому? — запитує жінка із змученим виглядом. — Що я їм зробила? Чого вони хочуть від мене?

— Від вас — напевно нічого. Але, можливо, їх цікавить вілла. Ви добре оглянули приміщення, де жив ваш батько?

— Як я можу нишпорити там, коли не минуло й десяти днів після похорону? Як тільки подумаю собі, що його поховали без мене… Ви повірите, що про його смерть я довідалась зовсім випадково з якоїсь старої газети?.. Так ізольовано живу, що навіть…

— Ах, дорога моя!.. О П'єре… — чуються у нас за плечима вигуки, і я безпомилково вгадую, чиї вони.

— Добридень, Розмарі, — киваю я, встаючи. — Власне, я пішов був шукати вас, але вже мушу відправлятися. Побачимось сьогодні увечері.

— Заходьте якось на чай, разом з мадемуазель, звичайно, — пропонує Віолетта, втомлено усміхнувшись. — Я буду дуже рада.

Вона затримує на мені свій погляд довше, ніж потрібно, наче підтверджує ще раз, що справді сподівається на побачення і що наша розмова не закінчена.

Розмарі відразу ж умощується на лавці, явно задоволена, що я дав їй місце і залишив їх наодинці. А я рушаю вниз, але з протилежними почуттями, бо ця Віолетта, щиросерда, схильна до звіряння своїх думок, — готова жертва в руках моєї прекрасної дами. Будемо сподіватися, що дама хоча б частково поінформує мене про деякі деталі. Правда, після того як між нами виник холодок, це досить сумнівно.

За чверть шоста. Я знаходжусь у нижньому місті і дещо завчасу йду довгою похмурою галереєю, що веде до площадки перед ліфтом. Завчасу, але умисне, бо при таких зустрічах не заважає перевірити, поки не пізно, чи хтось третій не з'явився на зустріч без запрошення.

Виявляється, з'явився. І навіть не один, а здається, двоє.

Помічаю це аж тоді, коли вже йду повільними дзвінкими кроками по галереї. Очевидно, за мною простежили з машини, а тепер зупинили її за поворотом і для більшої інтимності переслідують пішки. Один іде метрів на десять позаду під аркадами, кроки його звучать в абсолютній дисгармонії з моїми, і це, ясна річ, дратує мене. Міг би хоч ритму дотримуватись. Другий тягнеться уздовж шосе, паралельно з галереєю, тихо і загрозливо.

А втім, наскільки мені вдалося побіжним поглядом засікти їх, вони обидва загрозливі: широкоплечі, високі на зріст, словом, кавалери таких же габаритів, як і дорога Флора. На мить у мене майнула підступна думка, чи я не зобов'язаний цією увагою саме Флорі. Прикра думка. Але, як каже Віолетта, почнеш думати, то вже не можеш зупинитись і доходиш до таких речей…

Випадковий збіг? Подібне питання могло б виникнути тільки у новачка. У мене ніс досить натренований, щоб відчути небезпеку не за десять метрів, а з набагато більшої відстані. І розум досить досвідчений, щоб сказати собі: незалежно від того, хто послав цих двох, треба забути про зустріч і якомога скоріше вибратися до верхнього міста.

Якомога скоріше — значить скористатися ліфтом. Звичайно, якщо я встигну вчасно вскочити й хряснути дверима перед носом одного й другого. Бо їхати у ліфті з такими супутниками не завжди доцільно.

Продовжую йти до місця зустрічі, хоч уже про зустріч не думаю. Ті, що ззаду, видно, розгадали мій намір, бо наддають ходи й починають скорочувати відстань. Мені також треба облишити вдавану ходу безцільного зіваки і наддати кроку. Цілком природно, що наш рух раптом перетворюється на змагання з швидкої ходьби.

Сумніву більше немає: наміри переслідувачів виходять за рамки звичайного стеження. Я швидко оцінюю становище. Одна касетка з негативами — у машині-тайнику. Друга — в мініатюрній порожнині у підборі черевика. Схованка не така вже й хитра, але не зовсім безнадійна, принаймні поки черевики у мене на ногах. От тільки у кишенях моїх забагато господарських речей — запальничка-фотоапарат, авторучка-передавач, підзорна труба, відмичка, не рахуючи капсул. Ні, я абсолютно не готовий до перевірки.

Звичайно, можна було б минути ліфт і простувати далі вулицею уздовж річки. Але я вже бачу цю вулицю: вона досить безлюдна і досить довга, щоб надіятись на неї. Перше все-таки краще. Треба лише поспішати.

І оскільки все упирається в швидкість, я, відкинувши геть тягар недоречної соромливості, кидаюсь бігти і мчу до пустого ліфта, який чекає на мене. Але ті двоє також біжать, я вже зовсім ясно чую їхній тупіт, та це й не дивно, бо ще трохи — і вони порівняються зі мною, стиснуть з обох боків: очевидно, я переоцінив свої можливості або ж недооцінив їхніх.

Напружую останні сили і встигаю-таки скочити в кабіну, випередивши їх трохи більше, як на метр; проте це зовсім мізерна перевага, і коли я, опинившись у чотирикутній коробці старовинної підйомної конструкції, намагаюся зачинити двері їм перед носом, то відчуваю, що ті двоє з усієї сили тягнуть їх до себе, бо прокляті двері підйомника відкриваються назовні; єдине, що мені раптом спадає на думку, — це несподівано відпустити двері, і обидва, як я й сподівався, котяться назад; я міг натиснути на кнопку і поїхати, як у казці з традиційним щасливим закінченням, але для того, щоб підйомник рушив з місця, двері мусять бути зачинені; перш ніж я встигаю зробити це, двоє переслідувачів підхоплюються як по команді, кидаються вперед і ось вони вже в металевій коробці разом зі мною, на відстані двох кроків.

Обоє важко дихають, гіпнотизуючи мене важкими поглядами, які недвозначно говорять, що мені зараз доведеться розплачуватись.

Один з них, якого я запам'ятовую по шоколадному костюмі у світлу смужку, грубим жестом захлопує двері й шарпає пересувну решітку, а другий натискає на кнопку. Стара незграбна машина повільно рушає, і оскільки прислів'я гласить, що всякий від'їзд — це маленьке вмирання, двоє молодиків підходять до мене з обох боків — довести, що прислів'я не бреше.

Великий кулак того, що справа, скеровується в мою голову, щоб приплюснути її до стіни, але, на його нещастя, в цю мить моя голова уникає фатальної зустрічі і встромлюється у живіт другого, тоді як перший умудряється лише розбити свій власний кулак. Я теж не бозна-який щасливець, бо живіт цього типа твердий, як залізобетонний бункер, але й моя голова не дуже м'яка, так що результат — один на один, вірніше, був би один на один, якби мій здогадливий кулак не влучив в одне місце трохи нижче, яке я задля пристойності не буду називати.

Противник падає, скрутившись від болю, який, підозріваю, є пекельним, але й моя доля не краща, оскільки другий розбитим кулаком послав свій каральний удар мені під ребра. Вмить я відчуваю, що весь кисень Всесвіту раптом закінчився, і падаю на підлогу; він нахиляється наді мною, щоб розчавити мені обличчя, і тим самим допускає помилку: моє двозубе вістря вказівного і середнього пальців забивається в його очні ями; щоб зберегти зір, він змушений відсахнутися назад, а я, скільки можу, допомагаю йому — з усієї сили шарпаю його за ногу, так що молодик падає на спину, не пропускаючи зручної нагоди оглушливо тріснутися тім'ям об протилежну стіну.

Я, хоч і не без певних труднощів, підводжусь у скромній ролі переможця. Однак перемога нерідко запаморочує голову: я зовсім забув про того, кому завдав недозволеного, з точки зору судді, удару в живіт, і він сам нагадує мені про себе ззаду несподіваним стусаном, який за фізичними законами руху тіла кидає мене вперед, назустріч нещадній твердості металевої стіни; тим часом другий здоровань також звівся на ноги, і я знову опинився у вихідній позиції з двома незабезпеченими флангами, дальший розвиток подій не обіцяє нічого втішного.

На щастя, навіть найповільніший ліфт кінець кінцем прибуває до місця призначення, якщо, звичайно, не застрягне десь поміж поверхами; отож і старовинна бернська черепаха нарешті доповзає до рівня площадки перед Кафедральним собором, де нас чекають двоє панів і дві-три жінки з дітьми, але один з молодиків, який, очевидно, не терпить натовпу, тягнеться рукою до кнопки, щоб влаштувати мені зворотний рейс з усіма принадами безтурботної подорожі до пекла. На щастя, діти нетерплячі, і якась дитина поспішила відчинити двері, блокувавши тим самим рух ліфта; я гукаю крізь решітку: «Бандити, поліція!» — повторюючи ці вигуки для більшої переконливості, що змушує нападників відсунути решітку й кинутися якомога далі від можливих ускладнень; але, незважаючи на оперативність, з якою доводиться раптом тікати, той, що в шоколадному костюмі, не забуває на прощання тріснути мене під око, так що одразу приходить на згадку забутий фільм «Як багато зірок».

Бернська публіка, напевне, любить спостерігати сенсації переважно здалеку, тому що, боячись бути замішаними як свідки в якійсь кримінальній історії, люди, котрі щойно товпилися перед ліфтом, розбігаються, жінки тягнуть геть дітей, і це наштовхує мене на думку знову зачинити двері і найкоротшим шляхом спуститись у долішнє місто, залишивши якомога більшу відстань між мною і невгамовними переслідувачами.

— Пан Лоран? — з помірною цікавістю запитує чоловік, на якого я мало не наштовхуюсь унизу при виході.

— Пан Брунер? — запитую й собі.

— Ви що, були на змаганнях з боксу? — співчутливо каже чоловік.

— Сподіваюсь, не ви послали боксерів? — цікавлюсь у свою чергу.

— Невже мій вигляд настільки немічний, аби допускати, що я потребую посередників?

Його вигляд, я уже згадував, далеко не немічний, а втім не так вигляд, як щось у тоні цієї людини підказує мені, що моя гіпотеза, мабуть, трохи поспішна.

— Гадаю, що принаймні сьогодні ви поза грою? — зауважує Брунер.

— Аж ніяк. Тільки треба десь помитися.

— В такому разі ходімо. Машина моя тут, за два кроки.

Машина справді стоїть за складом; німець, акуратний і передбачливий, дістає з багажника маленьку аптечку і подає мені, щоб протерти спиртом садна на обличчі й заліпити вилицю тонким пластирем привітного бананового кольору дамської білизни.

— Їдемо далі чи, може, проскочимо до ресторану навпроти — поїсти свіжої риби? — пропонує Брунер.

— Мені байдуже.

— Мені, одначе, аж ніяк не байдуже. Форель з маслом… Якщо ви справді байдужі до такої речі, значить, вам треба серйозно подбати про своє здоров'я.

Отже, ми перебираємось імпровізованим дерев'яним містком на протилежний берег і простуємо до ресторану, який скидається на скромну хижу, але відомий на весь Берн фірмовими рибними стравами. Знехтувавши розставлені на галявині столи, ми сідаємо у затишку всередині ресторану біля вікна, з якого можна стежити за берегом навпроти, залишаючись непоміченим.

Я полишаю клопоти з замовленням на Брунера, який, видно, сприйняв прості смаки Флори, а можливо, нав'язав їй свої. По великій форелі з маслом, по салату і пляшка вина — так виглядає частування; абсолютно зневажено всілякі вступні тонкощі й фінальні десерти. І лише тоді, коли ми закінчили їсти й нам подали каву, німець завдає собі клопоту заговорити.

— Приємне містечко, спокійне і тихе, — зауважує він з добродушністю, породженою ситим шлунком, дивлячись на берег за синьо-зеленими водами Ааре.

— Це з якого боку глянути, — недбало відповідаю я. — Останнім часом дехто в цьому містечку розпрощався з життям.

— Нічого не вдієш: люди скрізь умирають.

— Але ж не обов'язково насильною смертю.

— Так. І все-таки вмерти у Берні… Це дійсно не так уже й погано — вмерти у Берні.

— Вмирайте ви, — бурмочу. — Я не кваплюсь.

— Вірю, — він згідно киває головою. — Але не завжди все залежить від нас. Ви гадаєте, що побіжна прочуханка, щойно завдана вам, не є початком чогось серйознішого?

— Не виключено, але це не привід для зловтіхи. Якщо я загину, то це не значить, що ви щось виграєте.

— О, звичайно, людина не може на всьому вигравати, — киває з тією ж згідливістю Брунер.

— Я б навіть сказав, що втратите.

— Що саме?

— Можливого союзника.

— Союзника у чому? В розподілі виграшу?

— Не в розподілі, а в забезпеченні його.

— Життя, пане, навчило мене, що і найвідданіший союзник не безкорисливий. Я додав би, що найвідданіші якраз найдорожче обходяться. Якщо ви думаєте, що Флора для мене — дешеве задоволення, то ви дуже помиляєтесь. Для вас, може, й так, а для мене — ні.

— Хочу запевнити вас, що Флора мене цікавить не заради задоволення, а зовсім з інших мотивів. Сподіваюсь, ці мотиви вам добре відомі, як і точна моя пропозиція.

— В дуже загальних рисах, дорогий: пропоную відомості, шукаю відомості… це ніяка не пропозиція…

— Я не міг бути більш конкретним перед жінкою. Це чоловіча розмова.

Остання фраза приємно лоскоче вухо Брунера, який, як і кожен чоловік, що перебуває під п'ятою, дуже чутливий щодо чоловічої гідності. Він царственим жестом погладжує виголене тім'я, мацає свої повні щоки, двома пальцями пощипує кінчик широкого носа і, переконавшись таким чином, що все, слава богу, на місці, відкидається на спинку крісла й великодушно кидає:

— Ну, гаразд. Слухаю вас.

— Мені потрібні відомості про ваші зв'язки з Горанофим, колишні й найновіші.

— Навіщо вам?

— Я не запитую, навіщо вам діаманти.

— Діаманти — це інше. А відомості про Горанофа можуть виявитися й відомостями про мене самого.

— Я цікавлюся тільки Горанофим, а не вами.

— Але ви мусите переконати і мене, що це так.

— Власне кажучи, більшість необхідних відомостей я вже маю, для мене цілком ясно, що Гораноф — це насправді Ганеф, і якщо мені все ще чогось бракує, то лише окремих деталей, які ви можете додати.

— Окремих деталей… — глузливо ричить Брунер. — Добрі мені деталі…

— Гаразд, будемо говорити, що це вирішальні речі, — киваю я, відчувши, що намацав правильний шлях. — Але вирішальні для кого? Для вас і для мене? Нічого подібного! Людини, для якої ці відомості були вирішальними, немає серед живих. Отже, й відомості вже не становлять ніякої цінності. Подумайте добре про це, Брунер: товар, за яким я до вас прийшов, не має абсолютно ніякої вартості.

— Якщо не має ніякої вартості, то навіщо він вам потрібен? — знову ричить Брунер.

— Щоб повністю встановити досьє тієї людини. Називайте це педантизмом, якщо хочете, але мені потрібне повне досьє. І поки у ньому чогось бракує, я не можу знати, чи моє дослідження закінчене. Іноді навіть маленька деталь…

— Це не педантизм, а шпіонаж, — зауважує німець. — А я завжди остерігався подібних справ. Досить з мене того, що я зазнав за п'ять років війни.

— Я вам кажу, що ви нічим не ризикуєте. Я вас нікуди не вплутаю, і наша розмова залишиться між нами, від чого обидва ми можемо тільки виграти.

Брунер замислено тягне руку до ніздрів: він, мабуть, з тих людей, у яких напружені роздуми неминуче супроводжуються зосередженим копирсанням у носі. Потім, згадавши, що він не сам, розгублено посмикує тупий кінчик носа.

— Гаразд, я подумаю над цим. А тепер друге питання: що ви пропонуєте?

— Інформацію про тайник. І про все інше в цьому роді, що можна було б тим часом узнати. Сподіваюсь, ви не думаєте, що я сиджу тут склавши руки.

— Напевне. Інакше вас би не били, — погоджується Брунер. Потім втуплює в мене примружені очі й запитує:

— А звідки вам відомо, що камені в тайнику?

— Я не сказав, що в тайнику. Але припускаю це за деякими ознаками.

— Якими ознаками?

— Ну, хоча б за тим, що всі крутяться навколо.

— І де той тайник?

— Спокійно, — кажу йому. — Якщо після сьогоднішньої прочуханки я стану ще й жертвою обману, цього буде забагато на один день.

— А ви певні, що тайник справді існує?

— Абсолютно. Я бачив його на власні очі.

— І не заглянули досередини? Кому ви це розказуєте?

— Є місця, куди нелегко заглянути, якщо не маєш відповідного приладдя. Не будемо вже говорити про те, в чому я давно намагаюся переконати вас: я не маю ніякої потреби у ваших діамантах. Розумієте, Брунер? Справді, ніякої!

— Ваш тайник може виявитись порожнім, як недільний день, — зауважує ця незговірлива людина.

— Не знаю, я його не відкривав. Але якби він був порожній, думаю, що Пенеф ще б жив. Він став жертвою саме цієї цікавості, яка не дає спокою вам: узнати, що всередині.

Досить-таки заінтригований моїми словами й абсолютно переконаний, що його власний товар уже й ламаного гроша не вартий, німець нарешті відступає:

— Гаразд, Лоране. Виплюну я цю історію. Але попереджаю вас, що найменша неправда з вашого боку буде покарана з такою суворістю, що сьогоднішні побої здаватимуться вам лагідною материнською ласкою. Повірте, якщо я уникаю пускати в хід свої кулаки, то тільки з одної-єдиної причини — вони смертоносні!

Для більшої переконливості Брунер кладе на стіл два кулаки, два справді досить красномовні кулаки, масивні й важкі, як і вся його фігура. Потім бурмоче без усякого зв'язку з попереднім:

— Власне кажучи, я б випив пива…

Пиво після кави — таке може прийти в голову лише Брунерові, але я подаю знак кельнеру і замовляю напій. Здається, я забув відмітити, що в цей будень, та ще у вечірню пору, заклад зовсім пустий, бо натовп тут збирається головним чином в обід, а найбільше у свята; якщо все-таки появляються на якийсь час кілька відвідувачів, вони розташовуються надворі, на чистому повітрі. Словом, обстановка досить спокійна, а пиво, сподіваюсь, досить підбадьорливе, щоб ця підозрілива людина почала нарешті давно очікувану розповідь. Вичерпну розповідь, зрошену необхідною кількістю кухлів пива й сповнену подробиць або й відхилень, значну частину яких я дозволю собі пропустити.

— Вам уже відомо, що я служив у Болгарії; не знаю, звідки у вас ці дані, але це насправді так. Між іншим, Лоране, ви скрізь пхаєте свого носа і саме в цей спосіб добралися й до мене, бо мені навіть на думку не спадає, щоб Флора розплескала щось: вона занадто кмітлива, аби піти на таке, і легше допустить вас до свого ліжка, ніж до своїх секретів; але ви скрізь пхаєте свого носа, і я чомусь відчуваю, що вам кінець кінцем доведется розплачуватись за свою цікавість, — я не кажу, що конче зі мною, однак знайдеться такий, хто відповідним чином привітає вас з успіхом.

Саме в Софії я познайомився з Горанофим; цей пан був досить нелегким партнером в операціях, хоч при необхідності умів і платити. Я особисто не мав з ним оборудок, він був зовсім іншого калібру, так що ми скоріше допомагали один одному, замість того щоб обмінюватися чеками.

Не знаю, чи відомо вам, але я працював по інтендантській лінії, а на інтендантських складах з часом нагромадилась велика кількість залежаних товарів, правда, можливо, й не зовсім залежаних, однак без них рейх не програв би війну. Гораноф був далеко не таким дріб'язковим, щоб торгувати подібними товарами, він просто направляв до мене своїх знайомих з чорної біржі, роблячи це зовсім конфіденційно і не наполягаючи на компенсації, проте ви знаєте, що у торгівлі, як і скрізь, вона неминуча, і моя компенсація зводилась до того, що я зі свого боку направляв до Горанофа інших клієнтів.

Ви людина молода, в усякому разі набагато молодша від мене, і напевно не в курсі справи, але в ті роки були люди, в тому числі і в мундирах, які тягли звідусіль що попало, особливо з окупованих територій, де недоторканність особистого майна, як і в усяку війну, була поставлена під сумнів. Звичайно, з формально-юридичної точки зору це були крадені речі, а інколи, можливо, й забруднені кров'ю, але ви знаєте, що предмети — наче вода у річці: як забруднена вода очищається, пройшовши через пісок і каміння, так і крадені речі, пройшовши через багато рук, повертають собі престиж бездефектного товару.

Я швидко створив собі репутацію людини бездоганно порядної в операціях і, хочу відзначити, зберіг її і донині, а якщо ви дозволите собі натякнути, що мої тогочасні операції з формально-юридичної точки зору були не зовсім нормальними, тоді я дозволю собі заперечити, що ніколи не соромився цієї діяльності, а, навпаки, пишався нею, оскільки у мене є всі підстави оцінювати її як мій особистий вклад у поразку нацизму.

Тому що я солдат, дорогий пане, але не нацист і ніколи особливо не вірив ні тому екзальтованому чоловікові, ні його генералам; і якщо хочете знати мою відверту думку з цього приводу, то я дозволю собі сказати, що країною повинні управляти не політики й генерали, а ділові люди, ті, що володіють майном цієї країни, а раз вони самі ним володіють, значить і найбільше зацікавлені в тому, щоб берегти його. Всі інші — авантюристи або паразити; нацисти на чолі з генеральним штабом і фюрером також були авантюристами, і остаточна катастрофа — найкращий доказ цього, так що я не відчуваю жодних докорів сумління, а, навпаки, пишаюся тим, що в роки масової істерії не танцював під нацистську дудку, а займався своїм ділом.

Якби всі ми займалися своїм ділом, то цей світ, повірте мені, нарешті заспокоївся б, але, на жаль, цього ніколи не буде, бо кожен пхається куди не слід, як, зрештою, і ви. Отже, до мене прибували різні люди з усякими знаками розрізнення на погонах, приносили різні речі, вкрадені також у різних місцях, і просили допомогти, оскільки я вже був добре відомий своїми широкими зв'язками і цілковитою надійністю. Але іноді попадались предмети унікальної якості й унікальної вартості, яких я не мав можливості купити, а тому скеровував їх до Горанофа, як заслужену компенсацію за його допомогу. Не смію твердити, що я мав повну інформацію про його покупки, навпаки, думаю навіть, що мої відомості були дуже уривчастими, бо Гораноф швидко налагоджував безпосередні зв'язки з тими, будемо говорити, поставщиками, але й ті дрібниці, які були мені відомі, красномовно свідчили, що він націлюється на найдорожче і по можливості найменш об'ємисте, оскільки, подібно до мене й інших розумних людей, почав здогадуватись, чим скінчиться весь цей бойовий тріумф рейху.

І ось у перші дні вересня сорок четвертого, точніше другого чи третього числа, з'являється до мене Гораноф і конфіденційно заявляє, що справа, принаймні на Балканах, уже доходить до самого краю і кожен, хто має голову на в'язах, мусить збирати свої манатки й тікати якомога далі на захід, а якщо я погоджуюся знайти надійну військову машину і їхати разом з ним, то він береться виклопотати у якогось мого шефа необхідні документи на вільне пересування, собі ж забезпечить цивільний паспорт; але оскільки паспорт повинен бути службовий і виданий зовсім секретно, треба у вигляді компенсації за цю послугу, — я ж вам казав, що без компенсації ніде нічого не робиться, — взяти у машину одного чоловіка з міністерства внутрішніх справ, який, власне, зв'язаний і з військовим міністерством, словом, людина надійна і досвідчена, котра завжди стане в пригоді.

Я був не настільки легковажним, щоб не погодитись, тим більше що катастрофа ставала очевидною, а подорож мала бути забезпечена справними документами; до того ж Гораноф обіцяв винагородити мене за послугу, а він не з тих, хто кидає свої слова на вітер. Ми вирішили податися маршрутом Відень — Інсбрук — Брегенц і вже там, на березі озера, залежно від ходу подій, вирішити, чи відправитися до старої Німеччини, чи шукати способу втиснутись у Швейцарію. Я розпорядився привести у повний порядок «опель», склав у багажник все необхідне, ми забезпечили себе документами і шостого вересня рано-вранці помчали повним ходом — я, Гораноф і Ганеф.

Я категорично попередив їх, щоб брали тільки ручний багаж, оскільки провізія і пальне займали дуже багато місця; Ганеф справді захопив лише валізку з білизною і канцелярську сумку, Гораноф же мав з собою дві валізки, одна з яких була надзвичайно важка, так що я міг, навіть не відкриваючи, здогадатись, що там міститься. Звичайно, це цілком нормальна річ — взяти з собою найцінніше, коли вирушаєш у невідомість, і, можливо, назавжди; але під час довгої дороги й неминучих довгих розмов від нудьги і пригніченості Ганеф не переставав кепкувати з валізки Горанофа, пропонуючи викинути її кудись, щоб машині було легше. Гораноф резонно заперечував, що розумна людина не вирушає в дорогу без рухомого майна, а Ганеф відповідав, що рухоме майно — це не обов'язково злитки золота, що якраз розумна людина забезпечує себе такими речами, вартість котрих не є прямо пропорційною їх вазі, і що в отій його тоненькій сумці, наприклад, знаходяться папери, які варті більше, аніж різні золоті злитки.

Найпершим і в той же час найважчим завданням було перетнути неспокійні райони Югославії, де партизани вже загрозливо заворушились, і якщо ми кінець кінцем перетнули їх без особливих інцидентів, не наскочивши на партизан, то це сталося, ясна річ, не внаслідок якогось там уміння з нашого боку, а чисто випадково. І все-таки, оскільки під час довгої мандрівки люди пізнаються набагато краще, ніж під час довгої гульні, я мушу сказати, що Ганеф був мені значно симпатичнішим від Горанофа, який ніяк не міг позбутися своїх манер жирної риби, вважаючи, що коли треба влаштувати нічліг або дістати трохи городини, то це неодмінно мусимо робити я і Ганеф, поки він, велика риба, сидить в «опелі» й пантрує свої тельбухи, і що взагалі ми — його ад'ютанти лише тому, що Ганефу забезпечено місце в машині, а мені обіцяна якась гіпотетична винагорода.

Мабуть, на цій основі між мною й Ганефим встановилося щось на зразок дружби, особливо після того, як ми в'їхали в Австрію, де Гораноф відчув себе уже зовсім спокійним, а заодно і зовсім розпустився, вважаючи нас мало не слугами лише тому, що пачки німецьких банкнотів були у нього, а не в нас.

Саме так у нас виник проект при нагоді випотрошити цю жирну рибу, випотрошити, звичайно, у переносному, а не в буквальному значенні слова; взагалі, зрозумійте мене правильно і майте на увазі: якщо я розповідаю вам ці речі, то не від надмірного довір'я до вас, а просто тому, що це слова віч-на-віч, які ви аж ніяк не зможете використати проти мене.

Для обох болгар війна уже закінчилась, і вони знали це, бо ми ще у Відні почули, що росіяни увійшли в Болгарію; вони обоє мали намір перебиратися до Швейцарії, а я вирішив з'явитись у комендатуру в Брегенці і взагалі не захоплюватися емігрантськими авантюрами: авантюри мене ніколи не приваблювали. Так що наші шляхи розійшлись, але, — перш ніж розпрощатися, належно, як порядним торговцям, розрахуватись.

Це сталося по обіді десь між Блуденцом і Фельдкірхом, якщо ви бували у цих місцях; гірська дорога була безлюдна, я звернув з полотна і заїхав у гайок.

«Що таке? Чому зупиняємось?» — скинувся Гораноф, який було задрімав.

«Бензин закінчився». — сказав я. Власне, так воно й було, хоч вони обидва цього не знали.

«А чому не сказали вчасно? — огризнувся торговець. — Цього вечора ми повинні бути в Брегенці…»

«Візьмемо у якогось військового грузовика, — заспокоїв я його. — Гроші ж є. І оскільки зайшла мова про гроші, то чи не пора, користуючись зупинкою, залагодити наші розрахунки?»

«У Брегенці, — відповів Гораноф. — На останній зупинці».

«Ні, тут!» — озвався Ганеф.

«А ви краще мовчіть. Я вам нічого не винен», — сказав Гораноф.

«Ви мені винні своє життя. І якраз тепер настав час віддати. Бо ваша остання зупинка — тут! — зацеречив поліцай. — Гайда, злізайте!»

«Що це вам зайшло в голову? Що ви задумали?» — закричав Гораноф.

«Нічого особливого. Просто поділимо, — сказав Ганеф, пістолетом примушуючи його вийти з машини. — Я, як вам відомо, не люблю об'ємистого майна. Ані важкого. Так що задовольнюся діамантами. Ану, швидше!»

Вони стояли один навпроти одного на галявині біля машини, і Гораноф був уже в паніці, але навіть у такому стані йому важко було розстатися зі скарбом, а діаманти, про які я вперше почув, справді становили скарб, раз Ганеф готовий був задовольнитися ними; Гораноф плакав, зовсім одурівши від страху, погрожував, що кричатиме, а той відповідав: «Кричіть, тут чудова луна»; врешті-решт, після того як поліцай направив пістолет йому в живіт, Гораноф засунув руку у внутрішню кишеню й дістав плоску чорну коробочку, щоб викупити своє життя, однак не викупив: Ганеф, узявши коробочку, тут же послав йому в груди дві кулі, той якусь мить постояв з відкритим ротом, немовби дивуючись з того, що сталося, і впав.

«Навіщо ви його вбили? — запитав я, розсердившись не на жарт. — Мова не йшла про вбивство».

«Я хотів одразу стріляти, — відповів Ганеф, — але боявся зіпсувати діаманти. Звідки я знав, де він їх ховає?»

«Ви все зіпсували, — сказав я. — У моїй країні ще є закони».

«Ваша країна так само збанкрутувала, як і моя, так що не турбуйтеся дуже про закони, — сказав Ганеф. — Я все життя стояв на сторожі законів, і ось бачите, до чого дійшов. Давайте краще закінчимо з іншим і поїдемо».

«З чим іншим? — запитав я, зайнявши позицію по другий бік машини. — Ви ж узяли свою частину?»

«Так, узяв, — відповів Ганеф. — І не маю жодного наміру тягати такий вантаж, навіть якби він був золотий. Але ж погодьтеся, що я не можу витрачати діаманти. Нам треба поділитися хоча б доларами».

Він хотів лізти в машину, але я скомандував: «Геть! Марш звідси!», бо вже встиг витягти вальтер, а цей падлюка у той же момент пальнув у мене через вікно машини і, як на зло, влучив якраз у руку, в якій був пістолет; я, приголомшений шоком, упустив зброю, і це мене врятувало: я нагнувся за нею саме в ту мить, коли він розрядив у моєму напрямку решту обойми.

Я скрутився за машиною, тримаючи зброю в лівій руці. Та що з того? Не знаю, як ви лівою рукою, а я нею не можу навіть у носі покопирсатись, не те що влучно стріляти.

Тільки-но я спробував подивитися з-під «опеля», де Ганеф, як з боку мотора спалахнуло полум'я. Цей мерзотник вирішив, перш ніж зникнути, підпалити машину, а разом з нею й мене, і кинув щось зверху. Я швидко відповз до сусідніх кущів і зачаївся.

«Опель» як спалахнув, так і погас, бо бензин таки закінчився; я нарешті вибрався зі своєї схованки й підійшов до місця події, але міг лише констатувати, що той падлюка зник остаточно і безслідно разом з валізкою, хоча й зневажав важкий багаж. Я нашвидку перев'язав руку, ще раз окинув поглядом усе, взяв дві-три дрібнички на згадку і пішов на шосе чекати якогось військового грузовика.

Нарешті справді над'їхав грузовик, але це сталося аж під вечір, тому що тоді в тій гірській місцевості вантажні перевезення не були інтенсивними. Підкинули мене до Фельдкірха. Однак яка користь? Я втратив дуже багато часу, і Ганеф напевно встиг уже десь сховатися. До того ж що я міг зробити з цією пораненою рукою? Ви скажете, що рука не заважала видати його властям. Цілком вірно, і шанси схопити його десь, поки він ще не перейшов кордон, були не такі вже й малі. Від нього забрали б усе — і золото, і діаманти, й, мабуть, пустили б кулю в лоб. Але яку користь від усієї цієї історії мав би я особисто?

Я не мстива людина, можете мені повірити, Лоране. Справедлива — так, справедлива — безумовно. Але не мстива. Отже, я вирішив зберегти справу в особистому архіві, а коли дозволять умови, сформулювати свій позов.

Ясно, ні?

Брунер гладить рукою виголене тім'я, ніби перевіряє, чи голова не дуже розігрілася від припливу спогадів. Потім правиця опускається і зникає у внутрішній кишені. Чоловік дістає портмоне, якийсь час риється в ньому і кладе переді мною три маленьких знімочки. Це контактні копії з малоформатної камери, проте, незважаючи на невеличкі розміри, можна зовсім виразно побачити зображення: одна і та ж сцена знята з різних точок зору — розпростертий на землі Горанов.

— То тільки зразки з цілої серії, — задоволено пояснює Брунер. — Я зняв її «лейкою» перед тим, як покинути місце події. Маю й деякі інші сувеніри, або, як сказав би юрист, речові докази. Але найважливіший експонат колекції — паспорт.

Він замовкає і дивиться на мене з таким самовдоволенням, що примушує нарешті висловити очікуване запитання:

— Який паспорт?

— Паспорт Горанофа. Або, якщо хочете, паспорт Ганефа, але вже прикрашений знімком Горанофа.

— Напевне, досить груба фальсифікація, — бурмочу, — якщо зроблена там, на місці.

— Не така вже й груба, — хитає головою німець. — Тому що документи були заготовлені самим Ганефим ще в поліції, він вирізав знімки за одним розміром і поставив суху печатку точно на те саме місце, так що простою підміною знімків ліквідував одну особистість і підмінив її іншою. Гадаю, що у нього були достатні підстави відчувати певні незручності від легітимації під власним прізвищем.

— Би недалекі від істини.

— Отже, Ганеф мертвий для світу, а справжній Ганеф, добре екіпірований рухомим майном убитого, починає нове життя у новій ролі.

— Так воно й було.

— І досить довго — цілих три десятиліття. Власне кажучи, Лоране, він прожив своє життя і нічого не втратив. Його убивця відібрав у нього лише останні роки, які він, мабуть, провів би у хворобах або у старечій немочі. У програмі залишився я. Тому що цілі три десятиліття, незважаючи на всі дослідження, мені не вдавалося пронюхати, де цей тип. І якщо я його виявив, то тільки завдяки випадковій зустрічі у Мюнхені. Дійсно благословенна долею зустріч, однак аж через тридцять років. Настав нарешті час сформулювати свій скромний цивільний позов.

Видно, настав час і для чергового кухля, тому що Брунер поглядає в бік бару, вже яскраво освітленого білою холодною люмінісценцією, і бурмоче:

— Власне, я б ще випив пива…

Подаю знак кельнерові й дивлюся у вікно. Надворі зовсім стемніло, і ми, сидячи біля самої вітрини, можемо стати предметом уваги якогось цікавого перехожого. Зрозумівши мій погляд, німець машинально закриває штору.

— А що ви запропонуєте нам на вечерю, дорогий? — запитує він офіціанта, який подає йому пиво.

Виявляється, що на вечерю є багато чого. Мені вже стає погано від цих старіючих осіб, для яких добра закуска перетворюється в головну, якщо не єдину земну насолоду. Однак служба вимагає жертв.

— Я простежив за ним аж сюди, — продовжує свою розповідь німець, коли кельнер віддаляється із замовленням. — І якось увечері відвідав його отак, без попередження. Інший, може, не зробив би цього, але я зробив. Подзвонив і, коли він відчинив двері, сказав йому звичайнісіньким тоном: «Здрастуйте, Ганеф. Я Брунер. Не знаю, чи ви пам'ятаєте мене…» З'ясувалося, що пам'ятає, бо спробував зачинити переді мною двері, але я поставив ногу на поріг і швидко попередив його: «Без дитячих витівок, Ганеф. Розмови вам не уникнути в будь-якому випадку. Отже, використовуйте нагоду, щоб вона відбулася між нами обома, а не між вами й поліцією». Так що розмова справді відбулася. Ще того ж вечора, з усіма копіями документації, які я приніс з собою.

— Ця зустріч могла закінчитися для вас неприємністю, — зауважую я. — Ганеф був не сам.

— Знаю. Не вчіть мене. І не уявляйте собі, що я пішов туди без застережних заходів. Оригінали знаходились у надійних руках, і Ганеф чудово розумів, що досить йому крикнути: «Рятуйте!», як усе обрушиться на нього. Отже, він змушений був прийняти мої умови.

— А саме?

— О, це абсолютно інтимні деталі, Лоране. Ви, дозвольте вам сказати, справді виявляєте набагато більше цікавості, ніж допускають інтереси вашої особистої безпеки. А втім, ви й самі можете здогадатися, що йшлося про певне відшкодування збитків готівкою. І щоб не бути несправедливим до мертвого, треба зізнатися, що воно було виплачене мені у відповідний час і в відповідному місці. Але чого варте відшкодування збитків, навіть якщо сума досить солідна? Отже, хоч я попередньо й не формулював цієї деталі, згадана сума могла мене цікавити лише як перший внесок. Внесок, яким я збирався оплатити свою віллу і деякі борги. А забезпечення в старості? А утримання машини? А утримання Флори? Бо такі, як ви, наприклад, може, й ладні при нагоді роздягти її, але про одяг турбуєтесь не ви, а все той же старий дурень, Макс Брунер…

Тирада, сповнена легкої гіркоти, переривається появою смаженої риби. Поява ця якраз вчасна, щоб розвіяти меланхолію німця й нагадати йому, що в нашому грішному світі все ще існують якісь маленькі радощі, навіть для старіючих чоловіків. Він заглушує свою гіркоту кількома великими шматками білого, ще паруючого м'яса, заливає їх, щоб охолодити, бокалом білого рейнського вина, а потім продовжує в тій же послідовності напихатися й заливатися і лише після того, як з легким подивом констатує, що тарілка перед ним порожня, відкидається широкими плечима на спинку крісла і повертається до перерваної розмови:

— Отже, мова йшла про перший внесок, Лоране. Проте він виявився й останнім. Я б простив цьому типові те, що він ліквідував Горанофа: то їхня справа. Я б простив йому й те, що він прострелив мені руку. Але того, що він вислизнув у мене з-під носа і перебрався на той світ у той момент, коли процес доїння уже почався, цього, щоб ви знали, я йому ніколи не прощу!

— То не тільки його вина, — намагаюсь я виправдати покійного.

— Звичайно. Однак це не міняє справи. Все було продумано до останньої деталі, в тому числі й спостереження через Флору, щоб той старий хитрун не спробував викинути мені якийсь номер або щезнути у невідомому напрямку. А він все-таки взяв і щез. Ні, цього я йому ніколи не прощу!

Брунер піднімає бокал і надпиває великий заспокійливий ковток. Потім витирає свій широкий хижий рот салфеткою і веде далі:

— Діаманти, одначе, ще тут. Питання лише в тому, де саме. Якраз на це питання я чекаю вашого пояснення, Лоране. І хоч я не люблю повторюватись, але ще раз хочу попередити вас, що коли вам забреде в голову обманути мене, ви неминуче наткнетеся на один із цих двох смертоносних кулаків.

— Діамантів я вам не обіцяв, — намагаюся з'ясувати наші стосунки.

— Я не сказав, що чекаю від вас діамантів. Я чекаю відомостей. Тих, які ви маєте в даний момент. І тих, до яких доберетеся в майбутньому. Бо я не сумніваюся, що ви й далі будете винюхувати скрізь тим своїм хитрим носом. А коли нюхаєте, не забувайте, що уклали угоду і що Брунер нещадно суворий, коли йдеться про угоду.

— Не турбуйтесь. Я вам сказав, для мене ваші камені й ламаного гроша не варті.

— А тепер — тайник!

— Це сейф у холі Горанофа. А сейф схований за картиною над комодом.

— Ну й що, це і є тайник? Його й останній дурень намацає.

— Але після того, як намацає, муситиме відімкнути.

— Мабуть, і це вже хтось зробив.

— Не думаю, конструкція замка дуже солідна й складна. І зауважте, Брунере: люди, у яких був доступ до тайника — Пенеф чи Віолетта, — не мали ключа, а також не мали часу й сміливості, щоб вдатися до послуг якогось техніка. Людина ж, яка володіє ключем, все ще не добралася до тайника.

— Яка людина?

— Ім'я її — Кьоніг. Він з'явився на аукціон і запропонував фантастичну ціну за віллу. Ця деталь вам щось говорить?

— Я вже чув про це, — киває Брунер. — А як ключ потрапив до Кьоніга?

— Тим самим способом, яким потрапив би і до вас, якби ви убили Горанофа й обнишпорили його кишені.

— Хочете сказати, що Кьоніг прибрав Ганефа?

— На ваше щастя, не він особисто, а його люди. Думаю, що якби Кьоніг сам вчинив убивство, у нього вистачило б розуму пошукати замок до виявленого ключа. Але ті дурні не мали ані вказівок, ані розуму для таких операцій. Вони виконали доручене їм завдання і зникли.

— А вбивство Пенефа?

— Та сама історія. І те саме завдання — ліквідувати Пенефа. І хоч було заодно наказано зробити обшук, та на цей раз не вистачило часу. Тому що, як свідчать дані поліції, Пенефа вбито буквально за кілька хвилин перед поверненням Віолетти. Я навіть припускаю, що вбивця, ледве встромивши ніж, одразу ж почув біля входу голоси Віолетти й вашої Флори і поспішив утекти через чорний хід.

— І ви вважаєте, що зараз, поки ми тут розмовляємо, діаманти лежать у тому тайнику у віллі Ганефа? — вигукує Брунер з досить помітним збудженням.

— Я нічого не вважаю. Говорю вам просто те, що знаю і що припускаю, — сухо кажу я.

І щоб передчасно його не бентежити, додаю:

— Там чи в іншому місці, але діамантів усе ще не знайдено. Інакше квартал давно б заспокоївся

— Ваша Розмарі також, напевне, давно зникла б, — додає німець, пильно дивлячись на мене примруженими очима. — Адже вона теж прибула в цей квартал не заради чистого повітря, чи не так?

— Напевно… — відповідаю недбало.

— Слухайте, Лоране! — визвіряється Брунер. — Не забувайте про нашу умову: мені від вас не потрібно нічого, крім відомостей. Як бачите, дуже скромно. Але це не значить, що я допущу, аби ви утаювали від мене те чи інше на свій розсуд…

— Облиште її, — кажу я так само недбало. — Це абсолютно безпечний пішак. Точніше, пішак Тео Грабера, ювеліра, якому Гораноф продав один-єдиний діамант — мабуть, щоб виплатити вам скромне відшкодування збитків. Отже, Грабер послав свою секретарку у ці місця стежити, щоб нічого не сталося з діамантами, які він, очевидно, горить бажанням купити за якомога нижчу ціну.

— Ви починаєте ставати конкретнішим, — бурмоче Брунер. — Власне, ці деталі мені відомі. Я просто запитав, щоб перевірити вас.

Я з докором дивлюся на нього. Потім, осінений раптовою догадкою, запитую:

— А ви не допускаєте, що камінчик, який Гораноф продав Граберові, був не першим, а останнім з серії? І що Гораноф за ці тридцять років мав повну можливість продати по одному всі інші камені?

Брунер ошелешено глянув на мене. Потім раптово засміявся коротким хрипким сміхом:

— Не говоріть дурниць, Лоране! Ви справді не маєте поняття про вартість цих діамантів. Така поміркована людина, як Ганеф, не змогла б розтратити їх і за сто років. Не говоріть дурниць.

— Я б запропонував вам доїхати до центру в моїй машині, — бурмоче Брунер, коли ми знову опиняємось на протилежному березі. — Але Берн — мале місто, і ліпше хай нас не бачать разом.

— Цілком вірно, — киваю я. — Скористаюсь підйомником.

— Підйомником? Він не наповнений для вас неприємними згадками?

— Якщо тільки згадками, то це не страшно, — відповідаю. І ми розстаємось.

«Отже, ядро горіха вже вийнято, хоч і крихта за крихтою, — думаю собі, поки стара підйомна споруда виносить мене до горішнього міста. — Історію складено докупи і в прямій, і в зворотній послідовності, словом, тим дещо хаотичним способом, яким діти складають кубики, щоб одержати зображення півня або собаки. Такий образ собаки вже є, причому цілий-цілісінький, хоч за цей час собаку спіткала собача. смерть.

Однак усе це — лише історія. Історія, що має певне значення для розуміння окремих особливостей нинішньої ситуації, і все-таки історія. Загибель Ганева кладе край його власним турботам, але не моїм. Бо якщо історія складена, то досьє все ще залишається розірваним на три частини. І лише одна з них — у моїх руках, точніше, під однією з ніг».

Я виходжу з підйомника. Майданчик перед церквою безлюдний. Першою ж бічною вуличкою переходжу на головну і через десять хвилин опиняюсь біля машини на Беренплац. Аж тепер, коли трубний голос німця перестав гудіти у вухах і думки мої вляглися, я відчуваю, що черепна коробка досить-таки потерпіла і неабияк поболює. Пора нарешті повертатися в тихий дім у тому тихому кварталі й поринути у тихий заспокійливий сон.

Їду мимо парламенту в напрямку моста. Циферблат, що світиться у машині, показує тільки десять тридцять, але вулиці давно пусті, начебто вже глибока ніч. Виїжджаю на Кірхенфельдбрюке й уловлюю за собою блиск якоїсь фари; мабуть, це фара мотоцикла, який звернув убік, бо за мною не було машини.

Я усвідомлюю свою помилку вже аж на середині довгого моста. Дві червоно-білі бетонні піраміди, типу тих, що ставлять під час ремонту шосе, перегороджують мені шлях. Полотно, одначе, не ремонтується, і піраміди, очевидно, щойно поставлені за сигналом тієї фари. Словом, я вскочив у старанно влаштовану пастку за точним передбаченням противника.

Передбачення ці, ясна річ, не можуть бути результатом бозна-якої проникливості. Кірхенфельдбрюке — єдиний міст, яким можна виїхати на Тунштрасе, не об'їжджаючи далеко, і я, як і всі інші жителі Острінга, завжди їду через цей міст, так що цілком логічно було не доганяти й підстерігати мене в місті, а причаїтися тут і просто чекати. Більш важливе інше — навіщо я їм потрібен. Проте для роздумів цей момент аж ніяк не підходить.

Хоч-не-хоч зупиняю машину, готуючись дати різкий задній хід, але в цей час двоє людей витягують позаду ще дві піраміди. Виходу нема. Між іншим, ще й тому, що ті двоє з пістолетами в руках. Міст досить добре освітлений, і ясно видно, що на стволах — заглушники. А коли пістолет із заглушником, імовірність того, що він буде пущений у хід при першій же необхідності, значно зростає.

Між двома проїжджими частинами моста тягнеться високий металевий бар'єр, отже, будь-яка спроба маневрування виключена. Виходу нема. Тим більше, що в цю мить, несподівано перестрибнувши бар'єр, за два метри перед машиною стають ще двоє. Також з пістолетами, стволи яких підозріло видовжені.

Мушу визнати, що вони обрали справді найзручніше місце, щоб всадити в мене кулю. А я допоміг їм, з'явившись у найзручніший момент. Міст безнадійно пустий. Кілька приглушених пострілів — і П'єру Лорану кінець. Це ще півбіди. Гірше те, що разом з Лораном пропаде й Боєв. А чи вони кинуть мене у шістдесятиметрову безодню за парапетом моста вже мертвого, чи все ще живого — це деталь, якою, можливо, не зацікавиться навіть слідча поліція.

Двоє, котрі стоять перед фарами машини, добре знайомі мені з недавньої зустрічі у підйомнику. Той, що справа, у шоколадному костюмі в світлу смужку, який він уже мав час витріпати від пилюки, якраз у цей момент робить недбалий жест пістолетом: «Вилазь!»

Не підкоритися — все одно стрілятимуть через скло. Я покірно відчиняю машину і вдаю, що збираюсь виходити. Але замість того лише різким жестом кидаю одну з синіх капсулок, які на всяк випадок ношу в кишені. І в ту ж мить повторюю жест, але цього разу в зворотному напрямку, за машину.

Не чекайте грому і тріску. Лише два сліпучі клубки полум'я спалахують як вогняний вихор і одразу ж щезають. Але разом з ними щезають і невідомі типи.

Дорога кожна мить. Такий пекельний спалах на середині головного моста не може залишитись непоміченим навіть у сонному місті, навіть якщо це місто — Берн пізньої нічної пори, а точніше — о десятій тридцять вечора. Я вискакую з машини, блискавично прибираю одну піраміду, потім другу, відтягую одне тіло, за ним друге, хапаюсь за кермо і даю повний газ. Тільки-но я в'їхав на Тунштрасе, як десь позаду розлягається виття поліцейської сирени. Не дивно, що таке ж виття чується й попереду. Тому я пірнаю в перший глухий провулок і з досадними, але необхідними маневрами вертаю до свого спокійного дому.

Справді спокійний дім. І зовсім спокійне місто. Але його спокій починає ставати зловісним.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

— Видно, бесіда з Флорою була досить гарячою, — ущипливо каже Розмарі, помітивши легкі зміни на моїй фізіономії.

— Помиляєтесь, — відповідаю. — Це не любовні ушкодження.

Я опускаюсь в улюблене крісло і мрійливо зітхаю:

— Як би мені хотілося, дорога приятелько, по-справжньому розраховувати на вас.

— Думаю, можете розраховувати повністю.

— Навіть до такої міри, щоб сподіватися на чашку кави?

— Гультяй, — бурмоче Розмарі і все ж спроквола встає. — Якщо хочете мати безсонну ніч…

Але послати її на кухню — значить одержати лише короткочасну відстрочку. Трохи пізніше вона разом з кавою підносить мені наступне запитання:

— Тепер нарешті скажете, що з вами сталося?

— Напад, — заявляю я лаконічно, відпивши ковток життєдайної рідини.

— З боку кого?

— Поняття не маю, — відповідаю майже щиро і запалюю сигарету.

— Із якою метою?

— Гадаю, що мету досить ясно видно з наслідків.

— Вважаєте, що вас хотіли вбити?

— Можливо.

— А може, й пограбувати?

— Одне випливає з другого. Особливо якщо вони вбили собі в голову, що мої кишені повні діамантів.

— Значить, на вашу думку, напад був пов'язаний з тим, що коїться поблизу?

— А з чим же іншим? Ми все-таки у Берні, а не в Чікаго.

— Ви вже починаєте цитувати Флору… так вона вам улізла в голову, — підколює Розмарі.

Але, не одержавши відповіді, переходить на дещо серйозніше:

— П'єре, я боюсь…

— Якщо боїтеся, згортайте прапори. Це легше всього. Сподіваюсь, місце у Грабера зберігається за вами.

Вона якийсь час мовчить, ніби оцінюючи мою пропозицію. Потім каже іншим тоном:

— Не згорну! Не збираюся відступати перед цими…

— Якими «цими»?

— Ну, цими, що напали на вас… Власне, скільки чоловік напало?

— Цілий натовп. Спочатку було двоє, потім стало четверо. І якби я не поклав край їхній витівці, вони, напевне, продовжували б подвоюватися.

— Скільки б їх там не було, я не відступлю, — повторює Розмарі.

Люблю таких рішучих осіб. Навіть якщо вони іншої статі.

Розмарі підкріплює свої слова ділом вже наступного дня: квартирантка повідомляє, що Віолетта запросила нас на чай у другій половині дня.

— Такий візит на очах у всього кварталу не особливо мене захоплює, — кисло бурмочу я. — Так ми зовсім розкриємось перед можливими спостерігачами.

— Ну й що, як розкриємось? — з викликом запитує жінка, немовби вона не секретарка Грабера, а чемпіонка стриптизу. — Закони цієї країни забороняють не пообідній чай, а бандитські напади.

— О закони!..

Звичайно, всупереч моїм лицемірним протестам, ми одразу після п'ятої опиняємось у знайомому похмурому холі, який уже не виглядає таким похмурим, можливо, завдяки тому, що тут додатково поставлено дві настільні лампи з рожевими абажурами. Віолетта нарядилась у скромне батистове платтячко точно такого ж кольору, як і абажури, але прикрашене ще маленькими синіми квіточками. Сидимо біля стола, щоб не носитися з чашками та солодощами сюди-туди, і розмовляємо про все й ні про що, як велить хороший тон. Поки Розмарі раптом не повідомляє ні з того ні з сього:

— А вчора на нашого дорогого П'єра двічі нападали бандити, уявляєте?

— Ну! — вигукує Віолетта, розкривши рот від здивування. — Невже це можливо?

— І справа не в тому, що його побили, — веде далі моя квартирантка з тією звичайною недбалістю, яку ми проявляємо до чужого страждання. — Справа в тому, що саме ховається за цими нападами?

Вона стишує голос і, спрямувавши свій томний стурбований погляд на господиню, додає:

— Тому що, мила, напади сталися безпосередньо після вашої розмови з П'єром у лісі!

— О, невже це можливо? — знову вигукує Віолетта, мабуть, нездатна придумати нічого іншого. — А ми не розмовляли про щось таке, що…

— Я не сумніваюсь, — квапливо погоджується Розмарі. — Однак ті пани, видно, іншої думки…

— Та яких панів ви маєте на увазі? І, власне, чого ви хочете від мене? — запитує господиня, вже явно розстроєна.

— Чи не краще нам припинити цю неприємну розмову і перейти на щось легше? — нарешті озиваюсь і я.

— Але вона мусить бути в курсі справи, П'єре! — заперечує моя приятелька.

— В курсі чого? — дивується зовсім розтривожена Віолетта.

— В курсі того, що вони хочуть найближчим часом винищити всіх людей, які вас оточують, всіх тих, що могли б захистити вас. Як зарізали цього милого пана Горанофа, як розправилися з Пенефим, так завтра можуть зробити і з П'єром…

— Мерсі, — бурмочу я. — Ви справді мене підбадьорюєте.

— Але ж воно так є, дорогий… І нічні напади цілком підтверджують це. Нічого дивного, якщо потім настане й моя черга. Вони хочуть залишити вас самотньою, миле дитя, зовсім самотньою, а тоді вже зайнятися вами…

— Але чого, власне, їм потрібно від мене? — дивувалося миле дитя, котре, як я уже згадував, навряд чи молодше від моєї квартирантки.

— Ви повинні краще знати, — відповідає Розмарі.

— Нічого не знаю, запевняю вас!

— В такому випадку мусимо опиратися на припущення, — знизує плечима моя приятелька. — Що можуть шукати такі жадібні люди, як не щось цінне… золото… або, скажімо, діаманти… Так, може, справді діаманти… У нашому кварталі ходили якісь чутки про діаманти, пригадуєте, П'єре?

— Начебто було щось таке, — бурмочу я зовсім неохоче, аби натякнути Розмарі, що вона веде слідство досить грубо.

— Діаманти?.. Не пам'ятаю, щоб батько згадував коли-небудь про діаманти.

— Він міг їх мати і не згадуючи про це, — лагідно пояснює моя приятелька, ніби перед нею справді мале дитя. — До того ж ви бачилися з ним так рідке. Ви ж мені самі казали, що не часто його бачили… Отже, у вас не було можливостей для докладних розмов…

— Так, це правда, — киває Віолетта. Потім повторює ніби сама собі: — Діаманти…

— Діаманти, так, — підтверджує Розмарі. — А може, й якісь інші речі у цьому роді…

— Ви давно залишилися без матері? — пробую я змінити тему, поїш моя квартирантка не дійшла до такого нахабства, щоб запропонувати негайно дружними зусиллями приступити до пошуків.

— О, я її майже не пам'ятаю. Наскільки мені відомо, ми з нею жили в Базелі, батько дуже рідко навідувався до нас… А потім, коли мені було три роки, мати померла, принаймні так казав батько, але пізніше я довідалася від жінки, котра мене доглядала, що вона насправді виїхала кудись… Напевно, їй набридло сидіти самій і марно чекати мого батька…

— Цього ще недостатньо, щоб залишити вас, моя мила… — не втримується від вироку Розмарі.

— Ну, так, я теж такої думки, але вона, видно, думала інакше, — каже невпевнено Віолетта, немовби йдеться просто про питання смаку. — А потім настав період пансіонів. Пансіони, пансіони, аж поки не закінчила університет…

— Мабуть, згадки ваші про ті місця не дуже приємні, — озиваюсь я, щоб і собі щось сказати.

— Чому ж? Дивлячись яке місце… Про деякі збереглися досить-таки непогані спогади. Але не про всі, звичайно.

— А невже ви не могли жити коло батька? — підкидає в свою чергу Розмарі.

— Він завжди твердив, що для нього це не зручно… Що він мені пояснить, коли прийде час… Мовляв, пізніше, колись, можливо…

Вона замовкає, потім веде далі:

— Щиро кажучи, я теж не прагнула жити коло нього. Він був людиною замкнутою. Я відчувала, що ми чужі. До того ж я вже була звикла до пансіонів. Людина, знаєте, до всього звикає.

— Ваше дитинство справді було не радісним, дороге дитя! — співчутливо зітхає моя приятелька. — Рано без матері… І з таким батьком… А тепер, до цього всього, — ще й ті діаманти. Я хочу сказати, ті люди, які вас так обсідають…

Розмарі, очевидно, наполягає на тому, щоб знову повернутися до теми; я даремно намагаюсь поглядом примусити її замовкнути: вона навмисне не дивиться на мене, отож я змушений сидіти як безпорадний свідок і слухати її дурниці.

— Вибачте, мила, у вас немає чогось студеного у холодильнику? — запитує через деякий час моя піднаймачка із властивою їй невимушеністю. — Признатись, я трохи розігрілася від чаю в таку теплу пору.

— Ну, звичайно, — з готовністю підводиться Віолетта. — Що б ви хотіли — кока-колу чи мінеральну воду?

— О, не турбуйтесь, я сама принесу, — зривається і Розмарі. — Розважайте тут нашого кавалера, я можу й сама…

Цілком ясно: вона вмирає від бажання оглянути хоча б коридор і кухню, думаючи, що зараз же угледить якийсь таємничий тайник або якусь річ, котра могла б служити тайником. Що ж до самого холу, то, гадаю, вона вже добре його оглянула ще під час першого візиту, навіть кілька разів принагідно посилала господиню на кухню, щоб роздивитися ще краще. Чи то Віолетта справді занадто наївна, чи у неї якісь інші наміри, але вона охоче дає можливість Розмарі поратись на кухні і знову сідає на місце. Виявляється, правдивим є друге. Тільки-но Розмарі вийшла, вона схиляється над столом і шепоче мені:

— Я б хотіла вас бачити… Наодинці.

— Коли і де? — коротко запитую я, оскільки моя приятелька не має звички довго роззиратися.

— Завтра о п'ятій, у лісі… на вчорашньому місці…

Наївна.

— Тільки не там. Пропоную в кондитерській «Меркур», на першому поверсі, там, на головній вулиці, словом, знайдете.

— Знайду, — киває Віолетта, наче слухняна учениця.

— І постарайтесь, щоб за вами ніхто не стежив, — кажу заради чистої формальності, бо навіть якби хтось і стежив, навряд чи вона його помітить при своїй щиросердості.

Але вона знову поважно киває, аби показати, що розуміє всю серйозність становища. Розмарі затримується довше, ніж це припустимо. Очевидно, знайшла щось варте уваги — якийсь витяжний душник або коробку від електромережі. Нарешті моя квартирантка з'являється, тріумфально несучи пляшку газованої води і склянку. Боюсь, одначе, щоб вона хоч не забула, навіщо їх принесла.

«Меркур». П'ята година. Це якраз та пора, коли бабусі, пардон, літні дами, приходять випити пообідній чай і з'їсти традиційний величезний шматок шоколадного торта з кремом, з цілою шапкою крему, так чудово збитого, що він нагадує не крем, а ефірний подих, юну фантазію, дорогу мрію.

Взагалі бабусь, пардон, літніх дам, тут усюди стільки, що створюється враження, начебто життя — в цілому — належить тільки їм, в той час як завдання молодих — трудитись у конторах і за автоматичними касами, словом, акуратно обслуговувати широкі маси бабусь.

Їх повно у кав'ярнях, у магазинах, на вулицях, і, звичайно, в першу чергу на головній вулиці, яка з кінця в кінець усіяна бабусями. Але якими бабусями! З укладеним і завитим волоссям блідо-лілового, блідо-синього і навіть блідо-зеленого тонів, в ефірних шовкових сукнях найбільш веселих кольорів, у модних туфлях — тих самих з огидно грубими каблуками, — з парасольками і сумками з крокодилячої шкіри. Однак найістотнішим елементом туалету цієї старечої фауни, безперечно, є капелюхи. Позбавлені можливості виставляти інші частини тіла, бабусі зосереджують всі свої зусилля на голові, а найбільше — на капелюсі, який увінчує її. Тут можете зустріти капелюхи з усілякого матеріалу, різних кольорів, розмірів і форм — у вигляді корзин, пташиних гнізд, сковорід, каструль, але найбільше у вигляді каструль, по можливості глибших і імпозантніших за розміром.

Точно о п'ятій я опиняюсь у просторій кондитерській і невпевненими рухами, наче недосвідчений плавець чи лунатик, входжу в море капелюхів, розташованих біля маленьких столиків перед шоколадними тортами. Капелюхи роблять легкий круговий рух у мій бік: я забув сказати, що вони надзвичайно допитливі. Потім, видно, зробивши висновок, що я надто молодий, а можливо, й дуже старий і взагалі нецікавий з їхньої точки зору, капелюхи знову повертаються на вихідні позиції й зосереджуються на шоколаді і кремі.

На щастя, я знаходжу вільний столик, сідаю й непомітно роззираюся. Побіжний огляд показує, що я єдиний чоловік у цьому закладі, і це мене заспокоює. Хоча в наші дні не виключено, що західні розвідки захопили своїми щупальцями і світ бабусь. А що може бути небезпечніше від бабусі-шпигунки, яка так глибоко насунула каструлю на голову, що годі навіть угледіти її очі, не те що зрозуміти її думки.

Через кілька хвилин у залі нарешті з'являється одна молода істота — Віолетта (новий круговий рух капелюхів, довгий оцінювальний погляд, а вслід за цим — повернення на вихідні позиції). Я підводжусь і стримано піднімаю руку. Молода жінка уловлює мій жест і квапиться сюди.

— Здається, один пан ішов за мною, — шепоче вона, трохи задихавшись, — але я вислизнула від нього. Зайшла у Льоб і загубилася в натовпі.

— Не дивно, якби це був і незнайомий залицяльник, — підхоплюю я, запрошуючи її сідати.

— О месьє Лоран, — засоромлюється вона, — я прийшла поговорити про серйозні речі.

Замовляю неминучий чай і неминучі торти кельнерці у міні-сукні, — тепер такі короткі сукні носять лише кельнерки, якщо не рахувати окремих періодичних капризів Розмарі, — а коли ласощі з'являються на столику, промовляю:

— Чим можу бути корисний вам?

— Не уявляю, — відповідає Віолетта. — Тобто нічим особливим. Хочеться просто поговорити з кимось зовсім вільно, щоб розібратись у своїх клопотах, а в мене немає жодної людини, на яку можна було б покластися; і навіть ця ваша Розмарі, пробачте, може, й хороша дівчина, але іноді проявляє таку цікавість, що… що… Словом, ви єдиний викликаєте у мене довір'я саме тому, що не проявляєте цікавості; ви справили на мене гарне враження ще в той день, там, у лісі… І хоч я не розбираюсь у людях, мені здається, що ви не схожі на тих, які винюхують навколо, начебто в цій віллі сховані…

— Діаманти, — підказую їй.

— Так, діаманти чи бозна-які скарби.

— Відвертість за відвертість, — киваю я. — Діаманти справді існують, панно Віолетто.

Вона кидає на мене швидкий недовірливий погляд:

— Ви певні?

— Цілком.

— В такому разі, де вони можуть бути?

— Можливо, десь у віллі. В якомусь секретному тайнику.

— Єдиний секретний тайник — це сейф. Я знаю від батька.

— Значить, вони в сейфі.

— Сейф порожній.

— У вас є ключ від нього?

— Так, звичайно, мій батько залишив мені в Лозанні.

— Тоді десь в іншому місці. Наприклад, у підвалі.

— У цій віллі немає підвалу. Підвал є в моїй — у Лозанні. Але не думаю, щоб я не знала про те, що знаходиться у моїй власній віллі…

— Значить, досі ви жили там?

— Не зовсім. Я жила переважно у приятельки. Мій дім в досить безлюдному місці, і, щиро кажучи, мені страшно залишатись там самій, особливо увечері. Тому я мешкаю в квартирі приятельки з пансіону. Там я прописана, там одержую кореспонденцію. Хоч яка може бути кореспонденція у такої жінки, як я?..

— І все-таки діаманти існують, — повторюю я, щоб відвернути її від цих побутових подробиць. — І тільки цим пояснюється пожвавлення навколо вас і навколо вашого дому. Не будемо вже говорити про вбивства…

— О, так, прошу вас, не будемо говорити про вбивства.

— Згоден. Поговоримо про більш чисті і невинні речі. А хіба може бути щось чистіше й невинніше за розкішний діамант?

— Можливо, й ні. Ви краще знаєте. Але мушу вам признатися, що дорогоцінні камені мене зовсім не цікавлять. І якщо ці камені — не легенда, а реальність, і колись потраплять до моїх рук, можете бути певні, що я одразу ж продам їх першому стрічному ювеліру.

— Чому ж? Вам необхідні гроші?

— Ні, принаймні якщо говорити про мої особисті потреби. Батько повністю забезпечив мене довічною рентою. Але якщо я матиму якусь велику суму, дійсно велику суму, то збудую в Лозанні на березі озера світлий і сонячний дитячий будинок. Я вже навіть вибрала місце — великий парк з галявинами й високими деревами. Ви точно вгадали: у цих пансіонах я провела невеселе дитинство, причому, зауважте, у досить дорогих пансіонах. А яке воно у бідних дітей? Мій будинок, якщо я все-таки колись його споруджу, призначатиметься тільки для бідних дітей.

— Мрія благородна, — визнаю я. — Але для того, щоб народилась така гарна мрія, у вас, напевне, мусили бути якісь надії.

— Вгадали, — вона мляво усміхається. — Але оскільки ми говоримо про мрії, що б ви зробили самі, якби одержали жменю діамантів?

— Я не проявляю ніякісінького інтересу до цих каменів.

— А до їх вартості у грошах?

— Так само.

— І якби вони до вас потрапили, ви б їх просто викинули на вулицю?

— Ні, звичайно. Але я з легким серцем відступив би їх тому, у кого на них більше прав, ніж у мене.

Вловивши її погляд, по-дитячому недовірливий, спішу додати:

— Розумію, що для вас це, можливо, звучить неправдоподібно, але це — сама істина. Хоч звідси не випливає, що я зовсім безкорисливий. І якщо наша сьогоднішня розмова триватиме так само щиро, як і почалася, гадаю, я зможу сказати вам, на що саме націлений мій інтерес.

Віолетта знову дивиться на мене, але недовір'я в її погляді починає розсіюватись. Немовби намагаючись повністю виправдати мої сподівання, вона каже просто:

— Я знаю про ці діаманти, месьє Лоран. Не з вуличних пліток, а від батька. І якраз на цьому базувались мої надії, про які ви сказали. Ще багато років тому, почувши про камені, я вирішила колись зробити з них щось таке, що наповнило б змістом моє життя.

— Намір ваш досить благородний, і це дає вам перевагу перед іншими претендентами, — визнаю я.

— Думаю, що моя перевага забезпечується також законом про спадок, — усміхається вона знову.

— З одного боку — так, а з другого — ні, — бурмочу я. — Не знаю, що вам говорив батько, але в дійсності історія з цими діамантами досить-таки заплутана…

— Батько не вдавався в деталі. Він просто сказав, що колись я успадкую від нього коробочку з каменями, котра повністю винагородить мене за ту самотність, на яку я була приречена… Бідолаха… Він вважав, що для мене самотність — страждання…

— Невже вона вас не гнітить?

— Анітрохи. Мене лякає не самотність, а спілкування. Якщо судити лише з моєї балакучості, то можна прийти до зовсім помилкових висновків. Я страшенно нетовариська людина, месьє Лоран.

— Однак кожен відчуває потребу в спілкуванні

— Я також. Але з дітьми. І якщо я хочу одержати те, що мені належить по закону, то не з метою нагромадження процентів у банку. Тільки ж, судячи, з ваших натяків, мої права на камені, видно, не такі вже й безперечні, як твердив батько…

— Я цього не казав, — поспішаю заперечити їй.

— Облиште заспокоювати мене. Я хочу знати саму істину. І якщо ці діаманти справді не належать мені, можете бути певні, що я не посягну на них, навіть якби ви зараз поклали їх переді мною на цьому столі.

— На жаль, я безсилий зробити де. Але можу відкрити вам істину. Це десять діамантів виняткової вартості, з яких ваш батько не так давно продав найменший, тож у даний момент каменів дев'ять. Колись вони належали одному грецькому мільйонерові, але нацисти пограбували його, а потім продали здобич вашому батькові, який, можливо, навіть не знав, звідки ці камені…

— І все-таки вони крадені…

— Ну, так. Проте колишній власник давно мертвий, спадкоємців також не залишилося, отже, немає жодного законного претендента, не кажучи вже про те, що час покрив усю цю історію давністю…

— І все-таки вони крадені… — немовби сама для себе повторює молода жінка.

— Однак крадені не вашим батьком. Та й, мабуть, батько заплатив за них досить солідну суму.

— Справді… — знову промовляє вона, ніби сама до себе. — Може, ви маєте рацію… Все ж мушу зізнатися, що після вашої розповіді ці діаманти одразу потьмарились у моїх очах…

«Так само, як білий сапфір Розмарі», — майнуло у мене в голові.

— Якщо ви задумали використати їх на таку благородну справу, то немає ніяких причин, щоб вони потьмарились, — кажу я рішуче. — Невже буде краще, коли вони потраплять до рук шахраїв і пожадливих людей?

— Дай боже, щоб ви були праві, — все ще з ноткою вагання відповідає вона. Потім пригадує:— А яку мету переслідуєте ви?

— Я відповім вам прямо, оскільки вірю вам вже тому, що ви болгарка…

— О, болгарка! Сильно сказано, — усміхається вона своєю анемічною усмішкою. — Я ніколи в житті не бачила Болгарії.

— А хотіли б побачити?

— З якою метою? Мене ніщо не зв'язує з цією країною. Та й подорожувати я не люблю. Кожна подорож — це розчарування. Як і кожне знайомство. Як і кожна переміна. Здалека речі завжди виглядають кращими. Світ також здається кращим, коли дивишся на нього через вікно кімнати або екран телевізора. Дійсність завжди гірша від зображення. У дійсності завжди є незручності — жара або холод, неприємні запахи або настирливі мухи, марна втома і зайве потіння.

Вона замовкає. Потім знову похоплюється:

— Ви почали було щось розповідати…

— Так, про мої власні інтереси. Один чоловік, скажу прямо — один колишній поліцай, у свій час залишив на зберігання вашому батькові якісь списки. Ваш батько узяв їх просто так, щоб зробити послугу старому знайомому. Але знайомий уже давно помер, а списки все ще існують, і якщо потраплять у нечисті руки, можуть завдати чимало неприємностей людям, чиї імена фігурують у цих паперах.

— Хочете сказати, що якраз ці папери вам потрібні…

— Саме так. Тільки я не маю поняття, де вони знаходяться. Оскільки вони вам зовсім не потрібні, як і будь-кому іншому, крім якогось зловмисника, я просив би вас, коли ви їх розшукаєте…

— Шукати їх немає потреби, — перебиває мене Віолетта звичайнісіньким тоном. — Я знаю, де вони. Якщо, звичайно, це ті самі, які вам потрібні, — тонкі й вузькі аркуші, на яких написані різні болгарські прізвища.

— Гадаю, що це саме ті списки, — киваю я, намагаючись також утримати свій голос у межах звичайних інтонацій.

— Можете дістати їх навіть завтра. Вони у банківському сейфі мого батька. Але, запевняю вас, у цьому сейфі немає нічого іншого, крім старих паперів, які не становлять жодної цінності.

— Мене інше не цікавить, — бурмочу я.

— Тоді можна завтра ж підскочити до банку, — пропонує вона, явно задоволена з того, що може подарувати мені річ, яка для неї самої не має ніякої вартості.

— Чудово. Тільки треба зробити це так, щоб оті люди, які проявляють стільки цікавості до вашої особи, не завважили нас. Банк… Сейф… Для них цього досить, аби дійти і до наступної думки — про діаманти.

Вона мовчки киває. Потім раптом її осіняє геніальна ідея. Вона запускає руку в свою сумку і подає мені маленький секретний ключ:

— У такому разі вам ліпше піти самому. Ось ключ. Але не забудьте і девіз: «Зебра». В цьому банку замість цифрового шифру користуються девізом.

Бурмочу мерсі, недбало беру ключ і кладу в кишеню, все ще не в стані повірити тому, що сталося. Стільки складних комбінацій, стільки підслуховування й підстерігання, стільки зіткнень і ризику лише для того, щоб настав момент, коли в якійсь переповненій бабськими капелюхами кондитерській якась невинна істота, порившись у сумці, передасть тобі ключ від секретного архіву.

Жінка навіть не могла припустити, що ці нікчемні папери коштують більше, ніж усі діаманти, тому що від них залежить спокій мільйонів людей і цілої країни. Але що їй до цієї країни, про яку вона лише чула і яку навіть не виявляла бажання побачити.

— Я чудово розумію, що це не бозна-яка послуга, — наче крізь сон доноситься до мене голос Віолетти. — Але все ж сподіваюся, що й ви проявите чуйність, не стільки заради послуги, скільки заради приятельських почуттів.

— Розраховуйте на мене, — кажу їй. — Я не допущу, щоб навіть волосинка упала з вашої голови.

І киваю напівголій кельнерці, щоб розрахуватись.

Я не сказав, що сьогодні п'ятниця. І як завжди у цей день і в цей час, я стою на терасі за кілька кроків від того фатального Кірхенфельдбрюке, який учора ввечері мало не додав до своїх численних історичних особливостей ще одну: лобне місце вашого покірного… але обминемо особисті імена.

Дні вже значно довші, навіть досить довгі, оскільки стоїть початок червня; у такий час ще зовсім видно, і мені хочеться глянути через парапет, щоб угледіти на нижній площадці Бояна, замаскованого під хіпі. У принципі це неважко, оскільки в короткий пообідній час та ще по п'ятницях тераса безлюдна, якщо не брати до уваги одного-єдиного літнього громадянина, який ліниво прогулюється під деревами. Але, як на зло, саме в умовлену хвилину громадянин знаходиться за кілька кроків від мого звичного місця біля парапету, отже, щоб не пропустити передачу, доводиться сісти на ближню лавку.

Авторучка попереджувально потріскує, і я уловлюю голос. Однак це голос не Бояна:

— Ваш приятель не може прийти через стан здоров'я, — каркає в апараті неприємно чужий голос. — Він лежить побитий біля входу в підйомник у нижньому місті…

— Прийнято, — відповідаю я і з полегшенням помічаю, що літній залишив майданчик і попростував до моста. — Маю передати щось важливе…

У ту ж мить кількома стрибками підлітаю до парапету. Внизу, якраз на тому місці, де мусить бути Боян, зараз стоїть щуплий невисокий чоловік, постать якого мені неясно знайома.

Не знаю, чи зараз час для подібних розмірковувань, але мушу зауважити, що у психології поведінки існують стереотипи, хоча й осмислені з практичної точки зору, але небезпечні саме тим, що вони стереотипи. Тому, перш ніж діяти в той чи інший спосіб, завжди треба подумати, чи противник не чекає від тебе саме такого кроку і чи не побудував він свій план якраз на цій можливості.

Отже, чого в даному випадку противник чекає від мене? Що я помчу до підйомника і вскочу в пастку? Чи стрибну на цього, що внизу, і також потраплю в пастку? Чи не є обидва ці вчинки однаково ризиковані з точки зору професіонала? «Скажи, чи не дурні вони з професійної точки зору?» — подумки звертаюсь я до Любо. Та Любо мовчить, задумливо дивлячись униз, туди, де мав би бути Боян. Я б на його місці також мовчав, якби йшлося про мого сина.

Але, хоча йдеться не про мого сина, у мене немає сил стояти у бездіяльності й обмірковувати справу з самим собою, притому з точки зору професіонала. Думка про те, що я допущу, щоб хлопця спіткала батькова доля, навалюється на мене таким тягарем, що я ладен з шкіри вистрибнути. А оскільки з шкіри вистрибнути неможливо, я стрибаю з майданчика. Стрибаю і з триметрової висоти звалююсь на того, що внизу.

В першу мить у мене таке враження, наче я його розчавив, але виявляється, що не зовсім. Щоб уникнути можливих і абсолютно зайвих у даний момент дурниць з його боку, вганяю кулак йому в обличчя. Смагляве обличчя з великими очима і чимось жіночим у виразі. Обличчя Тіма чи Тома. Я їх завжди плутаю.

— Хто тебе послав? — питаю впівголоса, хапаючи метиса за шию.

— Не можу сказати, — хрипить він.

— Тоді тобі кінець. Отут. Зараз же.

Для переконливості стискаю трохи сильніше тонку шию. Великі очі Тіма чи Тома стають ще більшими — здається, ось-ось вискочать. Ослаблюю свої ручні кліщі, щоб дати йому можливість говорити, і знову шепочу:

— Хто тебе послав?

— Хазяїн.

— Ральф Бентон?

Метис ствердно зводить важкі повіки.

— Де Боян?

— Поняття не маю. Я його ніколи не бачив. Я сказав те, що мені звеліли сказати, — мимрить Том чи Тім уже більш охоче з безнадійною думкою, що мокрому дощ не страшний.

— А де мала стояти людина, якій ти передаєш?

— Поняття не маю, — повторює той. — Мені сказали, десь метрів за двісті звідси. Звеліли передати те, що мені сказано.

«Бачиш? — мені здається, що я нарешті чую голос Любо. — Хлопець не видав нічого. Просто вистежили і засікли, де й коли він стоїть. А потім його схопили і відібрали апарат. Але хлопець не видав нічого». — «Тепер мовчи, — кажу йому. — І не заважай мені працювати. Іншим разом обміркуємо ці речі».

Однак я теж задоволений, що Боян не проговорився. І що рефлекс не обманув мене. Обманув би, якби я помчав до підйомника. Чоловік, якого я тримаю за шию, продовжує перелякано водити великими очима. Попускаю ще трохи кліщі, щоб він міг дихати. Зараз він обов'язково мусить дихати. І чим глибше, тим краще. Бо, тримаючи його однією рукою за шию, я другою притискаю йому до рота одну з уже відомих ампул з наркотичним газом. Потім відтягую його під ближній кущ і швидко простую на Беренплац.

Хвилин через десять зупиняю машину за кілька кроків від тераси, ловлю відповідний момент, хапаю все ще потонулого в солодкий наркоз Тіма чи Тома і без зайвих церемоній заштовхую в багажник. Добре, що мені прислали цього метиса, досить щуплого і легкого для маніпулювання, а не якогось велетня типу отого в шоколадному костюмі. Нічого дивного: з велетнями у даний момент сутужно. Особливо після нічного матчу. Хоч це не значить, що запаси не будуть поповнені найближчим часом.

Отже, Ральф Бентон. Мій тихий і порядний сусід. Мій звичний партнер у цих сонних домашніх каре. Значить, настав час перейти до іншої гри. Причому вже з відкритими картами.

Я повертаюсь назад у район головної вулиці й зупиняю машину біля першої ж телефонної кабіни. Набираю номер і чекаю знайомого запитання і знайомого голосу.

«Це Лоран, дорогий приятелю», — повідомляю я.

«А, Лоран! Я тільки-но думав дзвонити вам. Що ви скажете з приводу невеличкого бриджу?»

«Чудова ідея, хоч і не зовсім вчасна. Я б надав перевагу невеличкій розмові наодинці».

«Ви ж знаєте, що для вас я готовий на все», — м'яко озивається Ральф.

«Але спершу мусите віддати мені того хлопця, якого ви не знати за що побили. Інакше я змушений буду вдатися до певних санкцій над вашим Тімом чи Томом, який у даний момент задихається в моєму багажнику».

У трубці чується короткий тихий сміх американця: «Ну, значить, я милосердніший від вас. Ваша людина знаходиться не в багажнику, а в моєму гаражі. І зовсім не побита. Так що можете в будь-який час приїхати і забрати її. Не забувши, звичайно, повернути мені слугу. Мушу вам сказати, що без цього слуги я зовсім безпомічний».

Я вішаю трубку і вскакую в машину. Але їду не на Кірхенфельдбрюке, а на сусідній міст, хоча й не допускаю, щоб противник був настільки тупий, щоб двічі підряд повторювати той самий номер. Якийсь час безцільно петляю різними вулицями, аж поки переконуюсь остаточно, що я вільний від небажаної компанії, потім зупиняюсь у маленькому провулку, виходжу на другий, знаходжу потрібний будинок і ліфтом, — мені вже починає ставати не по собі від ліфтів, — піднімаюсь на найвищий поверх.

— Ти, здається, здурів! — шепоче зляканий Борислав, коли, відчинивши двері, стикається зі мною.

— Намагаюсь не дійти до цього, — бурмочу я, заштовхуючи його досередини, і зачиняю за собою двері. — Дай чогось випити!

Він проводить мене у затишний хол, більш-менш схожий на мій, але без того заспокійливого зеленого кольору обоїв, ставить на стіл пляшку віскі і рушає за допоміжними матеріалами.

— Облиш, — зупиняю його. Обійдеться й без льоду. Нема часу. Наливаю собі трохи. Випиваю одним духом і повідомляю:

— Боян попався. Іду його виручати, зустріч через півгодини у віллі Ральфа Бентона. Мабуть, Бентон — шеф усієї комбінації. Тому досі сидів у тіні.

Наливаю ще трохи, аби тільки не сидіти без діла, і додаю:

— Друге. Ось тобі ключ. Девіз — «Зебра». У Кантональ-банку. Сейф Ганева або, якщо хочеш, його дочки. Всередині знаходиться друга частина досьє — прізвища. Забереш завтра з самого ранку й відішлеш за призначенням. І ще ось що: мені потрібна довідка про віллу в Лозанні. Записана, очевидно, на Горанова або на його дочку. Розшукай будівельну фірму, а також іншу, — я роблю багатозначний жест, — якщо така існує. Коли вона справді існує, знайди людину, підходящу для цього діла.

Я випиваю вже згадану добавку і докидаю просто для уточнення.

— Бояна, звичайно, ти доставиш! Ну, я зникаю!

Борислав не промовив ні слова: все ясно і так. І хоч по його обличчю видно, що після такої довгої розлуки він мріє про дружню розмову, єдине, що він нарешті каже, має чисто професійне значення:

— Отже, комбінація з машиною залишається та сама?

— Та сама: порядок вулиць — за порядком днів.

Я тисну йому руку, по-батьківськи поляскую по плечу, хоч він майже моїх років і вищий на якихось кілька сантиметрів, — чудовий партнер для Флори, треба буде йому колись про це сказати, — і вискакую з квартири.

— Приведіть хлопця! — коротко наказує Ральф шоферові. І, обернувшись до слуги, що стоїть біля мене ні живий ні мертвий, кидає:— А ви забирайтеся звідси!

Потім люб'язно додає на мою адресу:

— Сідайте, Лоране. Що будете пити?

— Те що й ви, Бентоне. І, якщо можна, з тієї ж пляшки.

— Який бич нових часів… — меланхолійно бурмоче американець, направляючись до візочка з напоями.

— Що саме?

— Підозріливість.

— Звичайна обережність, дорогий, нічого більше. Причому, здається мені, цілком природна після того, як учора по обіді ваші люди постаралися, і якоюсь мірою не без успіху, побити мене, увечері пробували вбити, а сьогодні захопили мого юного приятеля.

— Неминучі службові процедури, Лоране. Ви ж знаєте, що не я їх вигадав. Я лише чиновник. Так само, як і ви. Безособова ланка в системі. Яка не має права на приятельські почуття.

Він говорить, як завжди, тихо, апатичним голосом, який навряд чи здатний передати щось інше, крім спокою й байдужості. Так само, як і чорні меланхолійні очі з їх немовби відсутнім поглядом, який ховається у напівмороці під повіками. Так само, як ліниві жести, якими він наливає нам обом по чарці кальвадосу.

— За ваше здоров'я, Лоране!

Я вже наміряюся сказати йому щось з приводу здоров'я, але в цей момент заходять шофер і Боян. На щастя, живий і здоровий. Навіть і без помітних слідів тілесних ушкоджень. Хлопець кидає на мене швидкий погляд, у якому відданість змішана з почуттям вини, й опускає очі. Мені хочеться сказати йому щось підбадьорливе, але я відчуваю, що в горлі у мене спазма. Він вирушав такий задоволений серйозністю завдання. Такий щасливий, що заслужить довір'я, і, ледве почавши, провалився. Мені хочеться йому сказати, що треба звикати до прикрощів… що інакше перемоги не досягти… що такі речі з кожним можуть трапитись і що вони не такі вже фатальні. Але що я можу сказати йому в цій віллі ЦРУ, перед цією людиною ЦРУ, яка флегматично спостерігає за нами з-під напівопущених повік.

— Ну, йди, — бурмочу я. — Повертайся додому і не переживай.

«Повертайся додому» означає повертатися на батьківщину, і Боян це розуміє, як розуміє й те, що повернеться не переможцем. Він знову зводить на мене очі, засоромлений і пригнічений, і лише киває головою.

— Не переживай, — повторюю я, щоб додати йому трохи бадьорості. — Ніхто не помер.

І піднімаю руку на прощання. А він повільно рушає до виходу інертними кроками, якими йдуть переможені.

— Ваші люди, виявляється, чутливі, — констатує Бентон, коли ми залишаємося удвох.

— А ваші ні?

— Звичайно. Але найбільше до болю. Гадаю, що це плюс. Наше заняття — не для сентиментальних людей.

Я не вважаю за потрібне заперечувати. Американець також мовчить, і я користуюсь паузою, щоб ще раз обдумати наступний хід. Ризикований хід. Але, з іншої точки зору, не такий уже й ризикований. Дві частини досьє, в тому числі й найважливіша, уже забезпечені для Центру. Боян відправиться на батьківщину. Борислав поза підозрою. Єдиною заставою в цій грі з відкритими картами залишається моя власна персона. А коли ризикуєш тільки собою, гра йде легше. Інакше тебе не залишає таке відчуття, немовби граєш на державні кошти.

Американець стоїть, напевно, щоб не м'яти новий костюм, і, недбало обпершись на камін, терпеливо чекає. Він дуже добре розуміє, що я прибув не лише для обміну полоненими, але хоче показати, що в нього є час. Я теж не поспішаю. Особливо поки ми тут, у цьому будинку, екіпірованому ЦРУ. Мається на увазі, екіпірованому апаратурою для підслухування.

— Не знаю, чи треба дякувати вам за те, що сталося, чи можна відправитись і без цих світських манер, — бурмочу я, підводячись.

Бентон дивиться на мене з ледь помітним відтінком здивування; вловивши його погляд, я роблю красномовний жест у напрямку дверей: мовляв, «вийдемо надвір». Тінь здивування в чорних очах змінюється тінню насмішки, однак він киває, і ми разом рушаємо до виходу.

— Сподіваюсь, ви не задумали якогось дурного трюку, — кидає американець, коли ми виходимо на асфальтовану алею.

— Будьте спокійні, — відповідаю. — Такі речі — ваша монополія. Хотілося просто уникнути апаратури, якою вас, очевидно, підслуховують. Адже у вас, коли не помиляюсь, саме така система: один одного підслуховує.

— Хай вас не турбує наша система. В даному разі це абсолютно не має значення. Не думаю, щоб у нас з вами була тема для бесіди, не призначеної для третьої особи.

— Побачите, що ви помиляєтесь, Бентоне. І то через кілька хвилин. Маленька прогулянка в ліс — і готово. Якщо тільки ви не боїтеся темряви.

Він не вважає за потрібне відповідати, і ми повільно рушаємо алеєю вгору. Звичайно, навколо не так уже й темно, щоб аж дрижати: люмінісцентні лампи, хоч і не часті, досить ясно освітлюють дорогу.

— Ви маєте щастя, Лоране… — бурмоче американець через деякий час.

— Це мені й інші говорили, але, на жаль, без достатніх пояснень.

— Маєте щастя, що я нанюхав вас дуже пізно… Що оті різні жінки відволікли мою увагу і я дуже пізно засік вас. Інакше ви давно вже були б поза грою…

— А що б ви від цього виграли? Тільки й того, що зруйнували б наше каре, це миле й тихе каре, і позбулися б майбутньої розмови, — і, стишуючи голос, кажу йому — Я хочу дещо запропонувати вам, Бентоне. Але перед тим мушу знати, що вас насправді цікавить — діаманти чи досьє…

— Весь пакет, — так само тихо й ні на секунду не запнувшись відповідає Ральф, немовби давно чекав цієї репліки.

— Якби в моєму розпорядженні був весь пакет, мене уже б гут не було і я б не розмовляв з вами, — зауважую йому. — Але і вам, думаю, весь пакет не потрібен. Вам потрібні камені.

— Мені особисто — так! — підтверджує американець. — Проте у мене є й шефи.

— Бачте, Бентоне: ви професіонал, отже, вам мусить бути ясно, що ці досьє вже небагато варті, раз ми в курсі справи.

— Мені особисто ясно. Проте у мене є й шефи.

— Досить тицяти мені в ніс тими вашими шефами, — бурмочу з ноткою роздратування.

— Ви теж професіонал, а все-таки, видно, не розумієте, — спокійно каже мій співбесідник. — Після того як цей маленький, але добре організований інформаційний центр був зруйнований необдуманими діями Горанофа, після того як Пенеф також провалився, після того як стало ясно, що найрізноманітніші сили з різних мотивів проникли в сектор, донедавна строго законспірований, — цілком природно, що мої шефи наполягають на якійсь, хоча б частковій, реабілітації моєї служби. І цю реабілітацію змушені будете оплатити ви. Ви особисто, а не якийсь недоросток, як отой ваш хіпі. Якщо ж ви нічим іншим не зможете оплатити, доведеться взяти ваше життя.

Його слова, хоч і позбавлені дешевих погрозливих інтонацій, звучать досить серйозно, але я все ще не знаю, наскільки вони справді серйозні і наскільки Ральф старається — як прийнято на початку торгу — переконати мене, щоб я не приписував собі зайвої ваги, тому що на порозі смерті людина небагато важить.

Ми вийшли на заокруглений перевал: по один його бік, у самому низу, мирно спочиває квартал вілл, усіяний лампами, що кидають короткі яскраві промені на густе листя дерев, а по другий бік темніє ліс, у якому тягнеться освітлена доріжка, наче якийсь глухий і порожній коридор. Повільно простуємо цим коридором, поки не доходимо до першої лавки, тієї самої, де я застав Віолетту з маленьким ведмежатком на колінах.

— Може, сядемо? — пропоную я.

Ральф підозріло дивиться на дерев'яне сидіння, бридливо мацає його рукою, потім бурмоче:

— Чому ж ні? Сідайте.

Я сідаю, він залишається стояти біля лавки, щоб часом не забруднити свій чудовий сірий костюм.

— Ви прекрасно знаєте, Бентоне, що прикінчити одного чи двох таких, як я, — це ніяка не реабілітація. І, як людина розсудлива, напевно розумієте, що показна реабілітація — пуста справа і що єдино суттєвим є виграш.

— Ви впертий. Чули ж: у мене є шефи. А ви знаєте, що в такій системі, як наша, це вирішує все.

— Нічого не вирішує. Ви забираєте діаманти і зникаєте.

— Не говоріть дурниць, — відповідає він.

Потім ставить бездоганну чорну туфлю на сидіння, якийсь час вдивляється в неї, і, несподівано звівши очі на моє обличчя, запитує:

— А діаманти у вас?

— Зараз ні.

Американець сміється своїм коротким невеселим сміхом.

— Я так і передбачав.

— Не поспішайте з передбаченнями. Я впевнений, що найближчим часом справді роздобуду їх. Лише заради того, щоб мати задоволення запропонувати вам.

— І вони напевно будуть типу тих, які ви вже запропонували Пенефу.

— Я нічого не пропонував Пенефу.

— Не вірю. Але в даному разі це не має значення… І яким чином ви збираєтесь роздобути діаманти?

— Найпростішим: порившись у тайнику.

— Сподіваюсь, це не той тайник, де стільки людей уже рилося…

— Звичайно, ні. Я маю на увазі не сейф у холі Горанофа.

— А що ви маєте на увазі?

— Щось таке, про що ніхто не підозріває. Ніхто, в тому числі й дочка Горанофа, яку ваш Кьоніг діймає хитромудрими запитаннями. Але погодьтеся: назвати вам тайник означало б віддати діаманти. Я вже сказав, що готовий віддати їх. Але не за цвяхи. Вам діаманти, мені — досьє.

— Це виключено, — хитає головою Бентон. — Мені — весь пакет, вам — решта.

І щоб натякнути ясніше, що означає це «решта», він робить красномовний жест до своєї скроні, немовби пускаючи кулю.

Словом, переговори починаються важко: кожен пред'являє максимальні претензії; але це цілком природно, бо в подібних оборудках завжди треба вимагати максимального, якщо хочеш вирвати від партнера мінімальне. Нарешті, стомлений безплідними суперечками, американець благоволить перейти на більш помірковані позиції.

— Ось що, Лоране. Навіть якби ви мені справді запропонували ці гіпотетичні діаманти і навіть якби я був готовий відповісти на ваш жест, це навряд чи задовольнить вас з тієї простої причини, що у мене немає досьє.

— Ви хочете сказати «цілого досьє», — поправляю його.

Він дивиться на мене трохи гостріше, ніж звичайно, і киває:

— Значить, ви в курсі справи…

— Цілком. Можу навіть довірити вам, що один фрагмент паперів уже в моїх руках, хоча й у вигляді фотокопії.

Оскільки він знову підводить голову й стріляє в мене поглядом, я спішу додати:

— Тільки не розпалюйтесь. Я не такий легковажний, щоб носити їх з собою. Але у вас є інші два фрагменти…

— Можливо, — ухильно відповідає Ральф. — Однак у даний момент я маю тільки один.

— Прізвища?

— Ні, кадрові замітки.

— Це майже нічого, — бурмочу я.

— Це — все, — американець розводить руки у красномовному жесті. — І завважте, що зараз я ще зовсім не думаю пропонувати вам ці фрагменти.

— Хочете переконати мене, що ви дорожите навіть цими незначними дрібницями? Що ви не обміняли б їх на скарб у мільйони доларів? Ви просто не думаєте, що говорите, Бентоне.

— Може, й обміняв би, — докидає мій співрозмовник. — Але тільки при одній умові: мої негативи — на ваші негативи плюс діаманти.

— Ви стаєте занадто жадібним, дорогий.

— Аніскільки. Я просто приймаю ваші умови. Адже ви не будете заперечувати, що негативи, які ви мені передали б, — це копія. Правда, мої — теж копія. Але для вас це не має значення. А я з двома фрагментами в руках зможу хоча б частково задовольнити начальство.

— Ні, ви справді ненаситний, — кажу я з відтінком скрушного примирення.

— Я великодушний, Лоране. Інакше зараз вас би вже анатомували. Ви вчора побили двох моїх людей, в той час як четверо інших лікуються від важких опіків. Я вже не рахую ваших сьогоднішніх знущань над Томом. За будь-яку з цих дурниць ви цілком заслуговуєте кулі. А я замість того, як бачите, люб'язно звільнив вашого хлопчиська і навіть дійшов у своїй м'якості до того, що стою зараз отут, у лісі, й розмовляю з вами. Ні, моя великодушність справді виходить за межі здорового глузду. Але нічого не вдієш — характер.

— Ви мене так розніжили, Бентоне, що я готовий відступити. Гаразд: давайте мені негативи як маленький завдаток, і будемо вважати, що ми порозумілись.

— Я не працюю з завдатком, — похитує головою американець. — Одержите копію в той момент, коли я одержу діаманти.

Він знову дивиться на мене, але погляд його вже набрав звичної сонливості.

— І все-таки в нашій угоді є завдаток. Лише з вашого боку. Це ви. Не думайте собі, що у вас є хоча б найменший шанс злиняти. Або ж робити якісь дурниці. З цього вечора ви на карантині, Лоране. Можливо, ви цього й не помічаєте, але навіть у даний момент на карантині.

Я не роблю дурної спроби оглядатись. У мене немає підстав брати під сумнів його слова: можна бути майже впевненим, що десь поблизу відданий Тім або хтось такого ж типу причаївся з пістолетом, завбачливо обладнавши його заглушником, або стискає один із тих ножів, що їх останнім часом так часто заганяють у спини моїм сусідам.

— Ваша справа, Бентоне, — кажу йому примирливо. — Тільки, здається, я вже говорив: щоб прибрати до рук діаманти, необхідно дістатися до тайника. А щоб швидше дістатись до тайника, я прошу вас не перешкоджати мені. Застосовуйте свій карантин, але не перешкоджайте і не втягуйте мене у матчі з боксу. Я не можу вимагати, щоб ви облишили ці старомодні методи, вони стали вашою другою натурою, але, прошу вас, не обтяжуйте мене ними хоча б протягом наступних кількох днів.

— Я людина м'яка, як вам відомо, — неохоче погоджується Ральф, немовби вимушений оголити свою ахіллесову п'яту, — і не збираюся псувати вам фізіономію. Але це залежить і від вас. Дотримуйтесь приписів, і вам ніхто не буде перешкоджати.

Він натискає на кнопку свого кварцового годинника й зауважує:

— Зіпсували мені вечір своїми торгами. А можна було скласти передсвяткове каре з тими двома гадюками.

— О, «гадюки»!.. Ви занадто жорстокі до цих двох безпомічних жінок.

— У вас є всі підстави щадити їх, — погоджується американець. — Якби вони не відвертали моєї уваги дурними витівками, ви давно вже фігурували б у графі покійників.

— Не засмучуйтесь, — відповідаю я, встаючи. — Прийде час на все. На все і на всіх.

І ми повільно йдемо назад до тихого й мирного кварталу, де, можливо, в цей час дві жінки дивляться прекрасні і страшні сни, сповнені похмурих кошмарів і сяючих діамантів.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

Розмарі не спить. Вона сидить на дивані на звичному місці й у звичній позі, схрестивши оголені ноги, і з напруженим виразом обличчя дивиться у двері, назустріч мені.

— О П'єре! Як ви мене налякали.

— Не чекали?

— Весь вечір тільки те й роблю, що чекаю. І їм свої нерви. Я думала, що на вас знову напали… що, можливо, ніколи вас не побачу.

П'ять чи шість недопалених сигарет у попільниці підтверджують її слова. Звичайно вона викурює стільки за цілий день.

— Даремно хвилюєтесь, мила. Напади не бувають щовечора. Навіть у нашому мирному Берні.

— Ви єдина людина, на яку я можу опертися, П'єре! Навіть ця Віолетта виявилась невдячною.

Я застережливо піднімаю руку, запрошуючи її змінити пластинку, й зауважую без зв'язку:

— А ваші приятелі імпресіоністи? Відтворення миті чи як там? Взагалі невловиме і вічно мінливе…

— Останнім часом змін забагато й тут, біля нас, — відповідає жінка. — На жаль, усі до одної не дуже приємні.

— Це наша вина: не вміємо радіти життю, — глибокодумно виголошую я. — Що ви скажете з приводу того, щоб цими днями прогулятись до Женеви?

Вона здивовано дивиться на мене, розшифровуючи мій наполегливий погляд, і відповідає:

— Чом би й ні! Якраз побачу татка.

«Татка Грабера», — поправляю її в думці, але промовчую й направляюсь на кухню. Однак Розмарі йде слідом за мною і, відчуваючи, що вона горить бажанням сказати мені щось, я минаю кухню й через чорний хід виходжу в сад.

— Чому ви цього вечора поводитесь як ненормальний? — питає вона, стишуючи голос, зацікавлена моїм змовницьким жестом. — І що це за дивна міміка? Невже ви думаєте, що нас підслуховують?

— Впевнений.

— І відколи?

— Мабуть, від смерті Пенефа. З тих пір події занадто згустилися.

— А що це за подорож до Женеви?

— Не можу нічого вам сказати, поки не з'ясуються деякі обставини.

— Знову примушуєте мене їсти свої нерви…

— Навіщо їсти свої нерви? Давайте ліпше поїмо смажених яєць з шинкою.

Подорож доводиться відкласти аж на середу, тому що я лише у вівторок увечері знаходжу лаконічну вказівку Борислава в машині-тайнику, причому треба було вдатись до нелегких двогодинних маневрів, щоб відірватися від чергового підглядача. Бентон дотримався обіцянки: мене ніхто не чіпав, але зате я весь час був під наглядом. Отже, я вислизаю з-під нагляду лише на кілька хвилин, а потім знову свідомо повертаюсь у поле зору спостерігача, щоб не викликати зайвих сумнівів.

Середа, за повір'ям, теж поганий день, оскільки це якраз середина тижня. Але, якщо вірити повір'ю, понеділок не гірший, не кажучи вже про вівторок, похмура репутація якого не потребує коментарів, як і про четвер, а найбільше про зловісну п'ятницю, так що залишається чекати суботи і неділі, а це — вихідні.

Отож я примиряюся з нерадісним прогнозом середи і пропоную Розмарі взяти для поїздки її машину. Червоний «фольксваген» досить примітний, але це якраз найкраще переконуватиме наглядачів у моїх добрих намірах. Бо сподіватися, що з такою червоною машиною загубишся у русі — це все одно, що намагатися сховати верблюда серед гусячої зграї.

— Ваша машина зіпсована? — цікавиться жінка, поки я витираю переднє скло «фольксвагена».

— Справна. Боюсь навіть, що без мого відома до неї прилаштували ще й якусь додаткову деталь.

— А де гарантія, що я теж не стала об'єктом такої ж уваги?

— Гарантії нема. Але мені здається, що останнім часом деякі люди втратили до вас інтерес, мила. Боюсь, що і до Флори також.

— В тому числі й ви? — вигукує вона із вдаваним здивуванням.

— Ви знаєте добре, що мій інтерес завжди був спрямований на один-єдиний об'єкт. Я не імпресіоніст.

Ранок сонячний і обіцяє теплий день; це, може, добре, а може, й не дуже добре — залежно від кількості градусів. Я полишаю турботи водія на Розмарі: зрештою, машина її, а не моя, але все-таки попереджаю, щоб без потреби не перевищувала швидкості і взагалі не створювала враження, ніби ми від чогось тікаємо.

Мені досить чітко видно те «щось» у дзеркалі заднього огляду, воно конкретизоване у чорному й елегантному, як лакована туфля, «сітроені», який із вдаваною недбалістю слідує за нами на віддалі.

— Це дратує… — бурмоче Розмарі, яка теж помітила «сітроен».

— Лише спочатку. Поки не звикнеш. А потім це стає звичною необхідністю. І навіть ображаєшся, коли немає нікого позаду. Почуваєш себе обійденим і зневаженим.

— У мене таке враження, що ви вже давно звикли.

— Не пригадую початкової дати.

— Я взагалі нічого не знаю про ваше минуле, П'єре. У той вечір, чекаючи вашого повернення, я раптом подумала собі, що коли ви не появитесь, то так і підете з мого життя, нічого не розказавши про себе. Справді дивно: місяцями живеш з людиною під одним дахом, в одному ліжку і нічогісінько не знаєш про неї, про її минуле, дитинство…

— Що я можу розповісти вам про дитинство, коли у мене не було дитинства, — недбало відповідаю їй. — Я — підкинута дитина, яка виросла в сирітському будинку, а не так, як ви, — у заможній сім'ї.

— О, заможна сім'я! — озивається вона глузливо. — Це просто частина фасаду, змайстрованого Грабером. Заможна сім'я!

Вона нервово, не за правилами, натискає на клаксон, пропонуючи грузовикові, що зайняв перед нами середину полотна, прийняти вправо. Потім сигналить ще і ще раз. Нарешті вантажна автомашина, хоч і без зайвої поспішності, звільняє дорогу.

— Квартал, у якому ми жили, справді був багатим кварталом, тільки ми не були багатими; моєму батькові вдалося дістати мансардну квартирку лише з допомогою свого шефа, який мав восьмикімнатну квартиру в бельетажі. Але мансардну квартиру повинен був оплачувати не шеф, а мій батько, і ця проблема оплати займала всі його думки і кошти; то була ціла система хитромудрих ходів — взяти позичку в одному банку, щоб погасити в іншому, повернути одну іпотеку, щоб одразу ж шукати іншу…

Вона на якийсь час замовкає, втупивши погляд у стрічку дороги, що летить нам назустріч, потім каже:

— Власне, сама не знаю, навіщо я все це вам виповідаю!

— Якщо вважаєте, що я не вартий вашого довір'я, можете й не виповідати.

— Дурниці. Просто не хочу псувати вам настрій, тому що це справді сумна історія. Ті операції стали для батька справою його життя, його місією на цьому світі, й ту місію він пізніше великодушно переклав на мене, «бо все це, — кричав він, — ми для тебе робимо, і квартира залишається тобі, і ти мусиш пам'ятати, що батьки пожертвували всім, аби забезпечити тобі дах над головою, адже небагато є таких, котрі можуть похвалитися, що мають власний дах над головою». Дах цей він одержав з високої милості шефа, але послуги, що їх роблять багаті, звичайно оплачуються дорого, і та послуга закабалила батька на все життя; єдиною його надією було те, що все влаштується, коли він стане головним касиром, але бідолаха так і на пенсію пішов, не ставши головним касиром; потім операції з оплатою ще більше ускладнились, і він від тих турбот і напруження так виснажився, що пневмонія за два дні забрала його в могилу.

Я слухаю її історію, справді прозаїчну, і розсіяно дивлюсь на пейзаж, що пропливає повз нас, також досить прозаїчний і не схожий на кольорові листівки для туристів: голі горби, розпайовані іржавими огорожами, кар'єри, де жовті екскаватори риють червонувату землю, скучні сірі мури або глухі стіни промислових споруд. Тому що в Швейцарії, як і в багатьох інших місцях, буденна дійсність дуже відрізняється від поетичних зображень, як небезпідставно зауважила простодушна Віолетта.

— За той дах над головою, — чується голос Розмарі, — я також мусила розплачуватись ще в дитинстві, хоч і не грішми. Клас, до якого мене записали, складався з самих багацьких дітей, оскільки квартал був такий, і вони зневажливо дивились на мене; ясна річ, їм навіть на думку не спадало запросити мене до себе додому, і це не було бозна-якою трагедією, тому що я не дуже потребувала їхніх днів народження. Але хоч вони дивилися на мене й зневажливо, проте добре помічали, як я одягнена, а я завжди ходила у найгіршому вбранні, в тому, що його продають у магазинах на Мігро, в той час як інші діти одягалися в магазинах на Бон Жені і подібних, отож мене почали називати міс Мігро; я плакала від приниження, — наодинці, звичайно, — але коли сказала матері, що мене називають міс Мігро і що я хочу перейти в іншу школу, вона відповідала, що це буде для мене доброю школою, бо я зрозумію, де моє місце; батько заявив мені: «Яка користь іти до бідних? Якщо людина може чогось навчитися, то не від бідних, а від багатих», на що мати йому відповідала: «А ти мовчи. Бо хоч ти й працюєш усе життя на багатих, але не бачу, щоб ти від них чогось навчився, крім рахувати їхні гроші».

— Не тисніть так на газ, легше трохи, — кажу я, помітивши, що стрілка тремтить на цифрі 130, а ті, що за нами, починають нервувати і теж натискують.

— Справді, я захопилась, — бурмоче Розмарі і трохи відпускає педаль. — Як тільки розхвилююсь, так і починаю гнати…

— Значить, не перевели вас в іншу школу?

— В іншу школу мене не перевели. Але через деякий час до нашого класу прибула ще одна дівчина, теж не з заможних, хоч одягалась не на Мігро, і ми з нею поступово заприятелювали. «Заприятелювали» — це трохи сильно сказано, бо вона належала до мовчазних і замкнутих, в усякому разі ми інколи виходили зі школи разом і йшли найчастіше в картинну галерею Пті Пале, тому що батько її працював у Пті Пале; для мене було справжнім святом ходити по світлих, тихих залах і розглядати прекрасні картини, бо в ті роки я була зголодніла за видовищами: вдома ми не мали навіть телевізора, — мусили економити на позички, — а в кіно мене пускали тільки тоді, коли нас водили зі школи. Полін була знайома з усіма цими скарбами і роз'яснювала мені деякі з них: як Зевс у вигляді золотого дощу пробрався до Данаї, або як Сузанну підстерегли хтиві старі, але мене найбільше приваблювали ті картини, які не потребували пояснень, особливо пейзажі, зокрема полотна імпресіоністів, — можливо, через свої химерні кольори, тому що в цих химерних кольорах навіть найпрозаїчніше ставало якимось святковим, і я могла до самозабуття розглядати ріку, ліс, небо, переносячись десь далеко і відчуваючи себе притихлою й спокійною, наче я лежу серед високих трав, під тихим вітерцем, і блукаю поглядом у хмарно-сонячних просторах неба.

Вдалині — справа, за бензоколонкою, — показався яскраво-жовтий навіс придорожного закладу.

— Я б випила кави, — кидає Розмарі, зменшуючи швидкість.

— Непогана ідея, — киваю я, на всяк випадок глянувши на годинник: дев'ять з чимось, часу є досить.

Ми сідаємо за стіл перед закладом. Місце відкрите, так що нікому не спаде на думку, нібито ми замишляємо щось більше, ніж звичайний сніданок. Напевно, такої ж думки й ті з «сітроена», що зупинився на стоянці за бензоколонкою.

— Значить, відтоді ви присвятили себе мистецтву? — запитую я, коли нам приносять каву з традиційними вершками та обов'язковими рогаликами.

— Так, але це було тільки дитячою мрією без наслідків, — уточнює жінка, машинально помішуючи цукор. — Інколи Полін давала мені додому якийсь із батькових альбомів, і я потроху знайомилася з усіма тими художниками; я плакала над сумною долею Ван Гога, Гогена і бідного Сіслея, і все більше зживалася із мрією про те, щоб стати такою, як батько Полін, а оскільки Полін казала мені, що для цього необхідно студіювати історію мистецтва, я поступово звикла до думки, що саме такою дорогою й піду — вивчу історію мистецтва. Але коли настав час гімназійного диплома і треба було поділитися своєю мрією з батьком, він сказав, що це дитячі витівки, що у нього немає ніяких коштів, аби утримувати мене в університеті, що становище з позичками зараз гірше, ніж будь-коли, і що єдиний вихід — вступити на курси секретарок і якнайшвидше закінчити їх, щоб нарешті розплатитися за цей дах над нашими головами, який буде моїм дахом протягом усього життя.

Вона перестає помішувати ложечкою, помітивши нарешті, що захопилася, наливає вершків з глечика і занурює в чашку кінчик рогалика. Потім відкушує трохи й надпиває кави.

— Але ви знаєте, П'єре, що людина нелегко розстається зі своєю мрією, особливо коли це мрія юних років, найбільша її мрія. Я заявила батькові, що сама знайду собі кошти для навчання і візьмуся за будь-яку роботу, аби одночасно вчитися, а він сказав: «Гаразд, коли ти хочеш, щоб ми з матір'ю на вулиці, як жебраки, продавали квіти, аби виплачувати позички, поки ти займатимешся своїм навчанням, то роби як знаєш». Він уже був на порозі пенсії, підвищення йому явно не усміхалося, так що можливість піти продавати квіти була не такою вже неймовірною; я ясно уявила собі, як вони з матір'ю стоять, немов жебраки, десь на розі Рю-Монблан, і ця картина була такою нестерпною, що я облишила думку про навчання і вступила на курси машинопису й стенографії. Так кінчилася казка.

— Перша казка, — поправляю я. — І почалася друга.

— Яка «друга»? — запитує Розмарі.

— Тож ця, з дорогоцінними каменями.

— Ну, так. Може, вам і смішно, але спокуси краси, видно, судилися мені на все життя. Всі ці розкішні камені в тій фірмі… Ці шматочки стверділого світла… найчистіші кольори… і найзвучніші… Але що вам казати, ви не маєте ніякого відношення до краси, навіть як до грошової вартості. А в тому домі я дізналася не лише про те, як робляться камені, але й як робляться гроші. Бразільський бідняк забирає від земних надр тисячолітні кристали, а його самого грабує власник шахт, якого у свою чергу грабує експортер, котрий стає жертвою виробника, а виробник — оптовика, а оптовик — ювеліра, врешті, ясна річ, витрати на всю ланцюгову операцію оплачуються покупцем, який є і головним потерпілим.

— Розподіл вини…

— Так, причому до такої міри, що вина зникає. Кожного грабують залежно від його місця і кожен грабує у міру своїх сил; це, власне, й є функції суспільства, дихання суспільства, травлення суспільства, і я не знаю, чому ми з вами повинні виставляти себе за єдино чесних у цьому суспільстві загального грабежу. В усякому разі в мене особисто немає подібних амбіцій.

— Я вас чудово розумію, — кажу їй. — Але й ви мусите зрозуміти мене: у Женеві мені необхідно за всяку ціну вислизнути від тих, що позаду, і відлучитися, щоб зробити одну справу…

— Яку справу? — підозріло запитує жінка.

— Справу, безпосередньо пов'язану з вашим інтересом до каменів. Здається, я на шляху до того, щоб з'ясувати, де сховано діаманти.

— О П'єре!..

Вона обдаровує мене поглядом своїх темних очей, у яких дві третини надії змішані з третиною недовір'я.

— Бачите, я нічого не приховую від вас, — докидаю я. — Коли б хотів критися, то поїхав би до Женеви сам.

— Вірю вам… Хотіла б вірити…

— В такому разі зупините біля Грабера й покажете мені, де чорний хід.

— Але це означало б розконспіруватись…

— Це ви вже давно зробили, — заспокоюю її.

— Думаєте, що хтось…

— Не думаю, а знаю. І не «хтось», а Ральф Бентон

— Ральф Бентон? Не може бути…

— Ви самі якось сказали, що це тиха вода.

— Я мала на увазі зовсім інше.

— Що саме?

— Те, що він розпусний тип. Відвідує проституток біля вокзалу… І, очевидно, не здатний проявляти інтерес до порядних жінок.

— Можливо, просто не може оцінити тонкої різниці між одними і другими.

— Цинік, — обриває вона.

Минаємо дорогу на Лозанну, хоч останнім часом Лозанна починає цікавити мене, і годині об одинадцятій ми в Женеві. Розмарі їде досить-таки повільно, дотримуючись усіх правил, і дає «сітроену» повну можливість не відставати від нас. Коли ми звертаємо в маленьку вуличку, де розміщене підприємство Грабера, «сітроен» зупиняється на самому початку її, очевидно, від незручності: інакше він мусив би просто приліпитися до нас. Заходимо з Розмарі у браму будинку; поки жінка йде сходами нагору, я непомітно вислизаю через чорний хід у сусідній провулок.

І наштовхуюсь на мою дорогу Флору.

— Зрадник, — кидає імпозантна персона крижаним голосом.

— Люб'язності потім, — бурмочу я. — Машину маєш?

І в ту ж мить помічаю, що з-за могутнього корпуса дами ледь виглядає машина, яка стоїть навпроти.

— Тікаймо, — пропоную я й поспішаю до «опеля».

— Куди тікаймо? А Брунер? — запитує жінка, але покірно йде за мною слідом, можливо, боячись, щоб я не вислизнув.

— Думаю, що Брунер підстерігає з фасаду, — кидаю я, сідаючи на місце водія.

— Так, він у кав'ярні, — каже Флора і не знати яким дивом встигає умоститися за кермо.

— В такому разі рушай на Лозанну.

— А чому ти наказуєш мені? — бурмоче дама, вмикаючи мотор. — Як це я залишу Брунера?

— Брунер — не дитина. Якщо ми поїдемо його шукати, все пропаде. На тому боці є люди Бентона.

Вона рвучко бере з місця й, нічого більше не кажучи, виїжджає на набережну, потім звертає на міст Монблан і лише тоді запитує:

— Люди Бентона?

— Так, твого милого Бентона, за яким ти упадаєш.

— Я не упадаю ні за ким, П'єре, — з гідністю заперечує Флора. — Чоловіки липнуть до мене, то немає потреби упадати…

— Однак Бентон липне не до тебе, а до мене.

— Людина Кьоніга, так?

— Навпаки, якщо ти не проти.

— Зате ти, видно, став людиною Грабера й Розмарі.

— Я давно є людиною Розмарі, але тільки як хазяїн. Хіба не бачиш, що я використовую її як фасад і залишаю при першій же нагоді.

— Я стежу за вами ще з Берна.

— Якщо у тебе немає іншої роботи…

Вона виїжджає на протилежну набережну і бере вправо.

— А тепер, люба, натисни сильніше на педаль своєю ніжною ногою.

— П'єре, ти знаєш, що я не люблю, щоб мною командували, — бурмоче вона, але виконує розпорядження.

Машина мчить по бульвару, все ще досить вільному в цей час, потім повертає вліво і через кілька хвилин ми вже на шосе до Лозанни.

— Власне, що ми маємо робити в Лозанні?

— Тільки те, що я обіцяв тобі й Брунеру.

— Діаманти в Лозанні?

— Діаманти не в Лозанні, але шлях до них лежить через Лозанну.

— Ти ж знаєш, що я не люблю пустих балачок. Говори ясніше, мій хлопчику.

— Ясніше нікуди. У мене зустріч з однією людиною, яка має дати мені певні відомості. Часткові відомості, але які в поєднанні з іншими розкриють усю картину.

— Які відомості? Що ти мені морочиш голову? — викрикує дама, звичний спокій якої починає порушуватись від моїх неясних висловів.

Жахлива жінка. Ще тільки її мені бракувало сьогодні Але звідки я міг знати, що наштовхнусь на неї? А якщо вже наштовхнувся — виходу немає. І весь ил ень я мушу тягати її за собою. Крім… крім чого?..

— Передчуваю, що в якусь мить наступної доби зможу нарешті промовити магічну фразу: «Сезам, відчинися!» — кажу я заспокійливо. — Тоді побачиш, чи я тобі морочу голову.

— Май на увазі: хоч би що промовив, ти промовиш у моїй присутності, — попереджає мене Флора. — Відтепер ми будемо нерозлучні.

— Повтори ще раз ці слова, дорога! Зони прозвучали для мене як райська музика.

— Не кривляйся, П'єре! Можеш мені повірити, що я говорю серйозно.

У мене немає жодних підстав не вірити їй. Я сумно поглядаю на знайомий пейзаж — береги синього Лемана, який останнім часом помутнів, зелені парки, в яких туляться білі вілли, чисте ясне небо, але від цього у мене на душі не стає ясніше.

— Ти, дорога, дуже комерційно дивишся на життя. Навіть коли я кажу: «Любов», ти думаєш: «Гроші».

Дама, одначе, зовсім не виглядає ураженою моїм зауваженням. Навпаки.

— Найважливіше на цьому світі, мій хлопчику, — наживати гроші. ї найпростіше на цьому світі, мій хлопчику, — наживати гроші. Невеличка деталь, одначе: для кожної справи потрібні інструменти. Для цієї — теж.

— Мабуть, ти й мене розглядаєш як інструмент.

— Чому б і ні? Якщо ти увійдеш у справу.

— Якщо очі мене не обманюють, природа обдарувала тебе досить розкішним інструментом.

— Двома, — поправляє вона. — Тільки другий не належить до тілесних атрибутів. А він один важливий: розум, мій хлопчику. Що ж стосується того, який ти маєш на увазі, то це пусті розмови.

— Чому? Недавно я читав, що якась жінка-феномен в Америці щодня одержує десятки листів з вигідними пропозиціями про шлюб. Правда, вона на двадцять сантиметрів вища від тебе і десь на сто кілограмів важча, але ти теж варта уваги. Очевидно, є чоловіки, які вмирають за тобою.

— Я ж тобі казала! Липнуть як мухи. Незважаючи на твої непристойні натяки. Вмирають за мною. Однак умирають в рамках вечері або стандартної прикраси за дві тисячі. Дві тисячі я можу заробити і роздягнувшись у якомусь вертепі на Санкт Паоло. Ти мене плутаєш з кимось іншим, П'єре.

— Гаразд, — відступаю я. — Облишмо тіло, незважаючи на розміри, і перейдімо до інтелекту. Хіба тобі бракує його?

— Ні, але мені бракує іншого. Щоб наживати гроші, потрібен ще один інструмент…

— … Знову гроші.

— Так. Капітал.

— Б'юсь об заклад, що якраз у цю хвилину в невеличкій старій Європі двісті-триста фірм котяться до банкротства, хоч вкладено у них немало грошей і достатньо розуму.

— Якщо вони котяться до банкротства, значить одного з двох їм не вистачало, — незворушно заперечує Флора. — І скоріше всього — другого. Кожен дурень, який навчився додавати і віднімати, думає, що у нього є розум.

— Якщо ти під інтелектом розумієш іскру генія…

— Моя сусідка фрау Пулфер, — каже дама, не звертаючи уваги на мої дурниці, — збила собі капітал, маючи мізерний спадок у двадцять тисяч плюс трохи кмітливості. Я можу підтвердити це, тому що донедавна завідувала одним з її магазинчиків.

— Магазинчики з чим?

— Не з діамантами. І не з паризькими туалетами. Найпрозаїчніші речі: люльки, запальнички, попільниці, сигарети…

— Що можна заробити на пачці сигарет?

— Дрібниці. Але коли це тисячі пачок на день… І коли одна люлька за п'ятсот марок дає двісті марок чистого прибутку… І коли знаєш, де саме відкрити магазинчик і як його обставити…

— Це й твоя мрія?

— Продавати тютюн? Ти мене плутаєш з кимось іншим, П'єре. Ти мене приймаєш то за американський феномен, то за фрау Пулфер.

— Он там, відразу за віражем, є невеличке відгалуження, — кажу я. — Поверни туди і зупини.

— Ми ж їдемо в Лозанну?

— Поверни й зупини, — повторюю я.

— А, зрозуміла! Хитрун такий…

Мої спостереження у дзеркалі зворотного огляду досі нічого сумнівного не виявили, однак людина не може бути абсолютно певною, особливо коли ті, що позаду, мають більше інтелекту, як висловлюється Флора. Отже, не завадить трохи пропустити рух на шосе, бо, можливо, ще в Женеві хтось причепився за машиною німкені

Ми заїхали на маленьку бічну дорогу, за дерева, так що з боку шосе нас не видно. Можна спокійно спостерігати. Але, хоч спостереження триває, поки ми не викурюємо по сигареті, на шосе не з'являється нічого підозрілого.

— Жени, — кажу я. — Зупиниш десь біля вокзалу і по можливості так, щоб ми з тобою не були на очах у цілого міста.

— Ти дивись, як командує! — бурчить Флора, здивована моїм нахабством.

Але все-таки їде, а через десять хвилин зупиняє машину, згідно з розпорядженням, у маленькій вуличці за» вокзалом.

— Пан і пані Лоран, — пояснюю я чоловікові, який підводиться за віконцем адміністратора у готелі «Термінюс».

Чоловік з явним інтересом дивиться на нас, найбільше на Флору, звичайно, оскільки він ще не вийшов з віку цікавості або ж має схильність до великих мадам.

— На скільки днів?

— О, тільки на один вечір, — спішить поінформувати дама, притому зовсім неправильно, бо ми не збираємося залишатись навіть на вечір.

Чоловік подає мені ключ і доручає слузі провести нас, не відводячи погляду від Флори, аж до входу в ліфт.

Поки моя тимчасова дружина освіжається у ванній, я користуюсь нагодою, щоб набрати два телефонні номери, стараючись при цьому, аби мій голос не пересилював шуму води, що тече з крана. Перший мій зв'язок — з авіакомпанією, де я прошу з'єднати мене з паном Спрінгом. Ще одна необережність, але під кінець змагань і за таких обставин я не маю ніяких можливостей бути делікатним.

— Я хотів би запитати… — повідомляю в трубку.

— Так?

Це «так» має питальну інтонацію, але цілком позитивний зміст, принаймні для мене: Бориславові нарешті вдалося відправити у Центр взяте досьє. Переможно клацаю трубкою, немовби перервався зв'язок.

— Кому дзвониш, мій хлопчику? — виставляє Флора мокре обличчя з ванної.

— Намагаюся зв'язатися з тією людиною… я ж тобі казав…

Вона не перечить, але про всяк випадок забуває зачинити двері до ванної. Основну частину операції завершено. Можна відпочивати. І продовжити гру без того важкого відчуття, начебто граєш на державні кошти.

Набираю наступний номер. Флора, звичайно, закрутила кран, щоб не заважав їй.

— Месьє Арон?.. Це Лоран, думаю, ви чули про мене… Так, так, мені буде дуже приємно… Де б ви запропонували зустрітися? Словом, де ми могли б добре поїсти? Я, розумієте, дуже зле знаю ваше місто… Так… Так… Чудово!.. Точно о першій…

— Треба було сказати, що прийдеш з дружиною, — нагадує Флора.

— Думаю, що він тебе помітить і без попередження… І боюся, що твоя поява все заплутає…

Ми якийсь час дебатуємо з цього приводу. Жінка горить бажанням бути присутньою під час розмови, але думка про те, що її цікавість справді може провалити операцію, явно стримує її.

— Гаразд, мій хлопчику, — нарешті відступає вона. — Послухаємо тебе і на цей раз, хоч не терплю, щоб мною командували. Тільки не думай собі, що я зовсім тебе залишаю. Я буду в тому самому закладі і в ту саму пору, але за іншим столом. І гляди, щоб розпрощався з цим Ароном ще в ресторані, бо надворі тебе чекатиме твоя маленька Флора. Гадаю, ти запам'ятав, що я тобі сказала: відтепер ми будемо нерозлучні!

Жахлива жінка.

Ми заходимо до ресторану «Два голуби» разом з Флорою, але, згідно з домовленістю, вона сідає за окремий стіл біля вікна, і це наштовхує мене на думку зайняти другий стіл у протилежному куті. Заклад далеко не переповнений, що цілком зрозуміло, коли взяти до уваги будній день і високі ціни в меню.

Дама кидає на мене погляд, сповнений осуду, але я вдаю розсіяного і лише позираю на вхід. Досить велика дистанція між нашими столами, видно, не подобається Флорі. Ще тільки цього мені бракувало, щоб вона сіла поблизу й почала підслуховувати.

Якраз у цей момент заходить літній чоловік з поріділим сивим волоссям, у сірому костюмі й уважно оглядає зал, очевидно, не знаючи, куди направитись. Я вирішую допомогти йому, підводжусь з місця і дивлюся в його бік.

— Месьє Арон?

— Месьє Лоран?

Даю йому можливість самому дослідити сторінки меню. Для месьє Арона це, напевно, несподіваний випадок — потрапити у такий заклад — рідкісна нагода задовольнити свої гастрономічні прагнення. Зайвим було б уточнювати, що вони скеровані на найдорожче, але я в цьому відношенні вже достатньо натренований нашим Бенато.

Поки він компонує меню, я побіжно вивчаю його. Трохи згорблений внаслідок багаторічної канцелярської роботи. Великий ніс, також згорблений і обвислий, немовби він разом зі своїм господарем усі ці роки пильно вдивлявся в папери. Маленькі вологі очі, які в результаті цієї ж роботи озброєні багатодіоптрійними окулярами, котрі він знімає лише для того, щоб натомість надіти інші, для більшої відстані. Взагалі-то протягом обіду я маю повну можливість встановити, що постійне маніпулювання оптикою полягає не лише у зміні окулярів, а й у їх переміщенні то вперед, то назад по просторій спинці носа, вельми зручного для подібних операцій завдяки своїм розмірам.

Сірий костюм гостя виглядає загалом пристойно, але, якщо бути більш вимогливим, то слід згадати, що він перебуває на грані пристойності, бо вже досить-таки потертий на вразливих місцях — ліктях, спині й, очевидно, на сідничних частинах. Такі ж сліди ледь прихованого занепаду помітні на інших елементах туалету — сорочці, старомодній краватці, на взутті. Але якщо ви гадаєте, що ці ознаки зношеності стосуються і психіки, то будете неприємно здивовані: месьє Арон повністю володіє своїми духовними здібностями, особливо тією, яку прийнято вважати найбільш необхідною, — кмітливістю. Я маю можливість переконатись у цьому вже з перших реплік, як тільки метрдотель відходить від нас, аби зробити необхідні розпорядження.

— Ваш приятель докладно пояснив мені, на що спрямовані ваші інтереси, — повідомляє месьє Арон, цілком доречно минаючи досадний вступ на тему: «Вам подобається наше місто? «і «Чи бачили ви Кафедральний собор?».

— Я дуже радий. Це зекономить наш час, — відповідаю люб'язно.

— Не знаю… Не впевнений… — нерішуче мимрить гість. — Мушу сказати вам, що у мене виникли деякі вагання… Професійний секрет і таке інше… Ми люди старої генерації, месьє Лоран…

— Якраз це й викликає довір'я, — не пропускаю я нагоди полоскотати його. — Стара генерація зовсім не схожа на нову.

Однак він, напевно, не чутливий до лоскоту.

— Мені приємно чути це від вас. Але, можливо, саме тому я й вагаюсь.

— Чого вам вагатись? — докидаю я підбадьорливо. — Ви вже перед пенсією.

— Так. І це ще одна причина, щоб дивитись обома, аби не втратити її.

Він справді широко відкрив очі й навіть замінив окуляри для читання окулярами для більшої відстані, але погляд його спрямований не на мене, а мимо, в напрямку Флори. Словом, Сузанна і похітливі старики, як говорила моя квартирантка.

— Пенсії ви не втратите, — заспокоюю його. — Ви лише долучите до неї щось додаткове.

— «Щось»… — недовірливо сопе месьє Арон, знову зосереджуючись на розмові. — Це ваше «щось» не говорить мені ні про що. Люди моєї генерації звикли до точніших висловів.

— Думаю, одиниця з наступними трьома нулями звучить досить точно.

— Так, але й зовсім непереконливо. Як ви знаєте, одиниця — найменша цифра.

— Але з наступними нулями…

— Нулі нулями, це само собою зрозуміло.

Він, мабуть, готується додати ще якусь образу, адресовану одиниці, але в цей момент кельнер приносить для месьє Арона чорну ікру, а для мене тривіальні шматочки шинки, бо коли один із компанії впадає у марнотратство, другий мусить урівноважувати економністю.

Поки ми кінчаємо холодну закуску, кельнер знову зупиняється біля нашого столу, озброєний різними спиртівками і сковорідками, щоб у нас на очах закріпити складне готування основної страви, яка, між нами кажучи, зводиться до телячого філе, тільки политого якимись вишуканими соусами і прикрашеного грибами, шматочками м'яса й не пам'ятаю ще чим, все це з єдиною метою — аби приліпити до цього прозаїчного філе якусь незвичайну назву і якусь неймовірну ціну.

Нарешті кельнер з обов'язковим ритуалом підносить нам фірмову страву і зникає, що дає мені можливість повернутись до перерваної бесіди.

— А можна дізнатися, як ви собі уявляєте цифру, що цікавить нас? — запитую я гостя.

Він методично розжовує шматок філе, додає до нього для смаку гриб, запиває бордо дев'ятсот п'ятдесят не знаю якого року й лише після того відповідає:

— Я її уявляю собі як щось справді таке, що здатне спокусити розумну людину на ризик.

— Але ж тут взагалі немає ризику.

— Це ви так думаєте, — докірливо хитає головою месьє Арон. — Для вас, молодих, лише тюрма вважається ризиком. А заплямована гідність? А розтоптана честь?

Якщо починати з таких сильних слів, як честь і гідність, то ціна буде високою. Навіть діти розуміють, що честь і гідність — дорогі речі.

Я даю гостеві можливість добре наїстися й випити ще два-три бокали, маючи надію, що ситий шлунок зробить його більш зговірливим. Старий справді пожвавлюється, але це пожвавлення скероване не стільки на мене, скільки на Флору, яка, немовби відчувши себе об'єктом уваги, визивно схрестила імпозантні стегна й байдуже курить смачну сигарету, що увінчує обід і супроводжує каву.

— Здається, я вперше бачу цю молоду даму… — бурмоче месьє Арон, уже не знати який раз міняючи окуляри.

Він вимовляє цю фразу таким тоном, начебто є постійним відвідувачем «Двох голубів» і давно звикся з усіма клієнтами. Я не вважаю за потрібне відповідати, оскільки у мене, як у випадкового захожого, ще менше шансів знати даму.

— Все-таки я не чув, як ви уявляєте собі цифру, — насмілююсь я нагадати йому за кавою.

— Моє уявлення, месьє Лоране, дуже пов'язане з цифрою сім. Кажуть, це єврейське число, але нічого не вдієш: я теж єврей по батькові, так що ця цифра для мене якоюсь мірою ще й питання національної гордості.

— Мені здається, що в біблії досить часто зустрічається цифра три, — пробую я заперечити.

Однак він рішуче мотає головою й зауважує, що в біблії, як і в кожній великій книзі, можуть зустрічатися найрізноманітніші цифри, але весь світ знає, що справжнє єврейське число — сім, і що тільки через те він не вказав, наприклад, на число дев'ять, яке також шанується у священних книгах.

Нарешті після довгих дружніх суперечок ми зупиняємось на загалом безособовому, але підходящому для нас обох числі п'ять.

— Не забувайте тільки, що в цифрі п'ять міститься і ключ, — спішу попередити його.

— Ключ? Який ключ? — питає здивований месьє Арон і навіть трохи піднімає окуляри, щоб краще розгледіти мене й переконатись, чи зі мною не стався сонячний удар, немовби до цього моменту ми говорили не про споруди, зв'язані з ключами й замками, а про охорону навколишнього середовища.

— Ключ від сейфа, — наївно пояснюю я.

На це месьє Арон відповідає, що моя фраза звучить саме наївно, тому що сейф — то справа зовсім іншої фірми, де у нього дійсно був якийсь знайомий, тільки цей знайомий — винятково поважна людина, і потім це така давня історія й пошуки дубліката були б пов'язані з такими труднощами, що вже не могло б бути й мови про якусь цифру п'ять, навіть кабалістичне число сім виглядало б дуже мізерним, так що треба було б просто і рішуче переходити до дев'ятки.

Флора стежить здаля за жвавою розмовою, явно заінтригована нашим пожвавленням і тим, що ми очевидячки топчемося на місці; за інших обставин я, мабуть, запросив би її: можливо, старий, побачивши даму зблизька, став би м'якшим, але саме тепер я не наважуюсь навіть подумати про щось подібне, бо це просто означало б пустити вовка в кошару.

Нарешті, після довгих торгів, ми сходимось на грунті компромісу; цей грунт, як і слід було чекати, звучить саме як сім, оте єврейське число, на яке ми витратили стільки слини.

Виявляється, що, незважаючи на страшні труднощі, пов'язані з пошуками, ключ може бути доставлений уже сьогодні після обіду, не пізніше шостої години. Я навіть підозрюю, що він і зараз лежить десь у кишенях гостя, і якщо месьє Арон досі не витяг його, то тільки з однією метою — витягти у мене додатково дві тисячі.

— Зручність тайника, — починає нарешті старий свою інформацію, — в тому, що у первісному плані будинку він не передбачений, отже, його неможливо виявити з допомогою плану. Тому що це, пане, залізобетонний бункер, захований у землю і притулений до самого будинку, бункер, який обійшовся колишньому власникові досить дорого і який породила розпалена уява господаря. Він, видно, боявся, що навіть нейтральна Швейцарія може стати жертвою бомбардувань, тому що бункер споруджено якраз у період війни. Через кілька років новий власник, месьє Гораноф, вирішує використати сховище з іншою метою, і тоді роботу було доручено нашій фірмі. Робота виконана справді зразково, кажу вам це не з упередженості, а тому, що розуміюся на таких справах. Ціла бетонна стіна між підвалом і бункером, по суті непроникна, може пересуватися по непомітних рейках, досить тільки натиснути кнопку. Ви спитаєте: де кнопка? А кнопка — це також магістральне рішення, бо вона захована в одному з кранів радіатора парового опалення. Виймаєш ручку крана, натискаєш кнопку всередині — і готово: важка масивна стіна зміщується, як у казці, й відкриває бункер. Геніально, правда?

— А сейф?

— Ну, сейф не становить ніякої загадки, треба тільки мати ключ. Але вся справа полягає в тому, як проникнути до сейфа, або, коли хочете, як уберегти сейф від проникнення. І саме це питання було магістральним чином вирішене нашою фірмою!

Месьє Арон переможно дивиться на мене, немовби це вирішення — його особиста справа. Потім його погляд ковзає по моєму плечу і звільна опускається вниз, щоб, мабуть, спочити якраз на об'ємистих стегнах розкішної жінки. Однак він швидко опускає погляд ще нижче й веде його до себе, навіть знову міняє окуляри, бо, незважаючи на короткозорість, завважив, що в його руках не знати звідки появилися якісь оранжево-коричневі цупкі папірці, зігнуті удвоє. Месьє Арон, ясна річ, не настільки невихований, аби рахувати їх, та це не заважає йому одразу вгадати суму.

— Думаю, тут три з половиною.

— Точно.

— Значить, мусите додати різницю до п'яти

— Але ваші відомості без ключа не варті й ламаного гроша.

— А чого вартий був сам ключ без моїх відомостей?

І, завваживши моє болісне вагання, докидає:

— Ключ ваш у будь-якому випадку.

— Гаразд, — зітхаю я і витягаю банкноти, які, по суті, наперед приготував.

Але перш ніж вкласти їх йому під руку, наказую:

— Назвіть місце і точний час зустрічі.

— Найзручніше вдома. О шостій годині.

— Раніше не можна?

— Ну, приходьте на чверть години раніше. Знаєте, я о п'ятій виходжу з роботи.

Я вкладаю гроші й заодно беру візитну картку з адресою. Боюсь, одначе, що цей жест, незважаючи на всю мою спритність, не залишається непоміченим Флорою.

— Отже, за чверть шоста — у вас, — повторюю, щоб не було непорозумінь. — І коли почуєте на прощання, що я скажу щось інше, майте на увазі: це просто для дезинформації якогось стороннього вуха.

— Я розуміюсь на цих справах, — з гідністю киває месьє Арон.

Я розраховуюсь, потім ми з гостем, за старим чоловічим звичаєм, йдемо на хвилинку в туалетну. Цілком зручний момент, щоб прочитати візитну картку й запам'ятати адресу, після чого я рву її і спускаю воду. З такою жінкою ніколи не знаєш…

Коли ми виходимо на тротуар перед «Двома голубами», дама, що сиділа за столом біля вікна, за якимось дивним збігом обставин також виходить; за нею назирці йдуть двоє стариків британського типу. Старики і Сузанна.

— Отже, о п'ятій, «Контіс», — кажу конфіденціально, але досить ясно.

— «Контіс», так! — бурмоче месьє Арон, кидаючи на мене змовницький погляд.

— Ти мені скажеш нарешті, що це за тип? — нетерпляче запитує Флора, як тільки ми рушаємо до готелю.

— Не задавай собі клопотів з дрібницями, — відповідаю їй. — Яке має значення, хто він, аби тільки робив діло.

— Тоді я повертаюсь за ним слідом і сама все дізнаюся. Він так витріщав на мене очі, що досить одного слова…

Не доказавши, Флора обертається, і я майже певен, що при її нахабстві вона дійсно готова переслідувати його.

— Облиш ці дитячі витівки, — бурмочу я, схопивши її за руку. — Ти ж сама чула тільки що: зветься Арон і працює в «Нідегер і Пробст».

— А навіщо він тобі потрібен? — продовжує розпитувати вона, неохоче рушаючи зі мною далі.

— Заради ключа. Розумієш? Заради ключа! Тепер ти задоволена?

— А де замок? — наполягає ця неможлива жінка.

— Про це я дізнаюсь пополудні. Інформація плюс ключ — така домовленість.

— І ви стільки часу говорили тільки про ключ? — цікавиться вона.

— Цей ключ коштує гроші, мила. І то багато грошей.

— Я бачила, як ти всунув йому щось під рукав. Не сліпа. Ми йдемо якийсь час мовчки, потім вона знову запитує:

— Але ти все-таки мусиш знати, де приблизно знаходиться цей замок… у віллі Горанофа чи в іншому місці?

— Звичайно, у віллі Горанофа.

— А чому він замовляв його аж у Лозанні?

— Ну, мабуть, що має на увазі таких людей, як ми з тобою. І постарався ускладнити їхнє завдання. Можеш мені повірити, що я затратив чимало часу, поки намацав цього Арона.

Нарешті ми заходимо в готель, я скидаю піджак і простягаюсь на двомісному подружньому ліжку, щоб тільки розслабити м'язи, не забувши на всяк випадок запхнути під подушку невеличкий лікувальний препарат. Флора також готується до короткого спочинку і, щоб не м'яти своє чудове плаття, яке так підкреслює її могутні форми, передбачливо роздягається перед дзеркалом.

— Коли я дивлюсь на цю мереживну еротичну білизну, у мене таке відчуття, начебто ти готувалася не до ділової подорожі, а до стриптизу, — не втримуюсь я від зауваження.

— Ділова жінка завжди мусить бути готова до стриптизу, мій дорогий, оскільки його можуть нав'язати їй примусово, — спокійно відповідає вона.

— Примусово? Тобі? Не сміши мене.

Вона не відповідає, а продовжує вертітися перед дзеркалом, очевидно, не стільки для того, щоб оглядати себе, скільки щоб я її оглядав. Що я й роблю, аби не образити її.

Потім вона наближається з визивним погойдуванням у стилі спокусниці зі старих фільмів, стає біля мене й кидає:

— Ну, роздягайся, а то помнеш штани.

Я скоряюсь, усе з тією ж метою — аби не образити її. Потім ми якось само собою опиняємося в ситуації, яку цнотливі автори передають крапками. Після чого дозволяємо собі подрімати, оскільки до п'ятої години ще є час, а «Контіс» не дуже далеко. Я, звичайно, зовсім не маю наміру дрімати, — нерви мої досить-таки натягнуті, — і просто стежу, коли моя одноденна дружина врешті засне; проте вона не засинає, а крутиться сюди-туди, і я починаю побоюватись, що ліжко під нами в якусь мить затріщить і розвалиться, знищене цією неспокійною красунею.

— Ти вже затратив стільки грошей на цю операцію, П’єре… — чується сонний голос Флори.

— Це правда, — бурмочу я.

— …І загубив стільки часу…

— Це правда, — повторюю.

— … З єдиною метою — щоб ощасливити мене, так, мій хлопчику?

— Твоя пастка досить примітивна, мила. Цілком зрозуміло, що це не єдина моя мета. Але, незважаючи на це. я справді ощасливлю тебе. І то з однієї-єдиної причини.

— А саме? — Запитує вона, однак її сонний тон уже розвіявся.

— Там, де знаходиться те, що ти шукаєш, лежить і дещо інше, потрібне мені. Просто, чи не так?

— А що то таке, П'єре?

— Папери, документи, словом, таке, що не має грошової вартості.

— І ти готовий залишити діаманти заради тих паперів без грошової вартості?

— Готовий. Хоч яким би неймовірним не здавалося це з твоєї точки зору. Ти не припускаєш, що на цьому світі є речі, важливіші від грошей?

— Ні. Такої дурниці я не можу припустити, — визнає вона. Потім голос її знову стає сонним:

— А втім, це справді залежить від точки зору. Ти, мабуть, з тих, котрі кидають бомби й стріляються з політичних мотивів…

Я не відповідаю, щоб дати їй можливість спокійно заснути, і зосереджуюсь на тому, що мене чекає. Словом, знайома невеличка нарада з самим собою, аби з'ясувати перспективу. Не знаю. Не знаю, скільки часу триває нарада, але відчуваю, що Флора вже зовсім притихла; я легенько просуваю руку під подушку, щоб дістати лікувальний препарат. Очевидно, він закотився десь далеко, бо мені ніяк не вдається його намацати. І в той момент, коли я стараюся намацати його, жінка несподівано звішує наді мною свої великі груди:

— Спиш, мій хлопчику?

Ці слова й ці великі груди — останнє, що западає мені в пам'ять, перш ніж я поринаю в неясний і химерний світ наркозу.

Пробуджуюсь я з гострим головним болем і з огидним гірким присмаком у роті. Однак мусить пройти якийсь час, поки до мене доходить, що я вже прокинувся, бо в голові плавають розрізнені образи, і я навіть не можу зрозуміти, чому і як потрапив у цю незнайому квартиру. Потім здогадуюсь, що це мусить бути готельна кімната в «Термінюс», бачу, що над моїм обличчям погойдуються великі груди, і чую стурбований голос Флори: «Спиш, мій хлопчику?»

Ця кобра приспала мене моїм власним препаратом. Підгледіла у дзеркалі, як я ховав його, і, поки я роздягався, переклала під свою подушку.

Ще не встигши до кінця збагнути ці подробиці, я зриваюся з ліжка. Зриваюся і падаю. У голові крутиться, мене нудить. Але зараз ніяк не можна розкисати. Знову пробую підвестися — на цей раз повільніше й обережніше.

Дивлюсь на ручний годинник, що лежить на столі: сім хвилин на шосту. Слава богу. Обережно добираюсь до ванної і стаю під душ.

Трохи пізніше відчуваю вже, що воскрес. Квапливо одягаюсь, не забуваючи все-таки за якимись дрібними деталями переконатися, що мої кишені оглянуті. Не бракує нічого, але огляд був. Очевидно, Флора шукала візитку месьє Арона.

Виходжу з готелю і відправляюсь за адресою, яка врізалася в пам'ять. Добре хоч, що ці наркотики не відбирають пам'яті, а лише збагачують її ще однією неприємною деталлю. Вуличка, що веде до горішньої частини міста, видається мені неприємно крутою, але, хоча до зустрічі ще є час, я збільшую швидкість до максимальної, бо при такій переміні в ситуації і з такою жінкою, як Флора, вже не можеш бути певним ні в чому.

— Трохи поспішили. Тільки-но йду з роботи, — з відтінком докору бурмоче месьє Арон, відчиняючи двері квартирки.

Відомо, що при ділових зустрічах поквапність — такий самий вияв неввічливості, як і запізнення. Але зараз я думаю не стільки про ввічливість, скільки про ключ.

— Сподіваюся, він у вас? — запитую я, відчуваючи, що моє втомлене серце якось дивно поводиться в грудях.

Замість відповіді господар виймає з кишені жилетки ключ, який досить-таки переконує своїм масивним виглядом і вибагливою формою.

— Сподіваюсь, це той самий? — запитую знову, простягаючи руку.

Месьє Арон делікатним жестом відводить мою руку і з гідністю зауважує:

— Не забувайте, що я зі старої генерації, пане.

Будемо сподіватись, що звичаї генерації сказали своє слово. У подібних операціях людина при всій своїй обачності змушена виконувати деякі дії наосліп.

— Здається, між одержаною сумою і магічним числом залишається певна дистанція, яку треба подолати, — нагадує господар, все ще тримаючи ключ на поважній відстані від моєї жадібної руки.

Пишна дама могла б улаштувати мені досить-таки паскудний номер, якби забрала у мене гроші. Тоді б цей кмітливий чоловік нізащо не дав би мені ключа. Але вона не здогадалася.

Я дістаю банкноти, необхідні для подолання дистанції, й одержую секретний інструмент. Потім бажаю месьє Арону доброго здоров'я й легкої старості і виходжу. На годиннику — за вісім хвилин шоста.

Однак, хоча лише за вісім хвилин шоста, на вулиці вже зупинився «опель» Флори, яка в цей момент якраз вилуплюється з його чорної шкаралупи.

— Не утруднюйся виходити, дорога, — зупиняю її. — Ми їдемо далі.

— А, ти тут, мій хлопчику, — привітно, наскільки це в її силах, зауважує вона, знову всідаючись за кермо. — Я не думала, що ти так скоро прокинешся. Так солодко заснув.

— Насамперед до готелю, треба розрахуватись, — наказую, сідаючи біля неї.

— Ти не можеш сказати це іншим тоном? Знаєш, що я не люблю, аби мною командували.

— Я б сказав тобі іншим тоном щось інше, дорога. Але задовольняйся тим, що я великодушний.

— Великодушний? Ха-ха… — вона сміється своїм нечастим і трохи хрипким сміхом. — Начебто ти навіть не здогадуєшся, що я пригостила тебе якраз тією дозою, яку ти приготував для мене. І начебто забув, що вже раз примусив мене прийняти іншу подібну дозу…

— Поняття не маю, про що ти говориш.

— Ти?.. Яке приниження я пережила тоді… і який головний біль…

— Не розумію навіть, про що йдеться.

Флора, одначе, не схильна давати мені роз'яснення. Вона вмикає першу передачу й рушає.

Зупиняємось біля готелю, щоб тільки розплатитися, і прямуємо на Берн. Пейзаж знайомий, не особливо екзотичний, а після того, як напруження спало, головний біль знову посилюється. Отож я мовчу і пробую задрімати, але ж це така жінка, що поряд з нею краще не дрімати.

— Добре обкрутив мене з тією «п'ятою годиною» і з тим «Контіс»… — чується через деякий час її голос.

Оскільки я не заперечую, вона продовжує:

— Мабуть, і зараз не уявляєш, про що йдеться.

— Дуже туманно, — зізнаюсь я. — Через твою дозу я просто зійшов з рейок.

— Однак не настільки, щоб пропустити зустріч. Якби я трохи раніше здогадалася знайти його адресу в «Нідегер і Пробст»… Тоді б ти тільки спину мою побачив.

— Вид справді вартий уваги, — бурмочу я. — Але хоч ти й дуже претендуєш на інтелект, дозволю собі відзначити, що деякі частини твоєї спини розвинені значно більше, ніж розум.

— Якби я трохи раніше здогадалася… — з гіркотою повторює Флора, не слухаючи мене.

— І чого б ти досягла? Викинула б дві тисячі, — тому що месьє Арон не відмовився б від своїх двох тисяч ні за які жіночі принади, — викинула б ці дві тисячі за ключ без будь-якого призначення. Я вважав тебе розумнішою, але, очевидно, помилився.

— Ти забуваєш, що з ключем у руках гру вела б я! — заперечує дама. — У мене ключ, у тебе — замок, але гру вела б я.

— Ти ніколи не поведеш гри, дорога. Це не бридж і не торгівля люльками. І хоч ти й не любиш, аби тобою командували, твої ж власні інтереси вимагають, щоб ти утримувалась від імпровізації і слухалась мене, якщо справді хочеш добратися до діамантів.

Голос мій звучить досить авторитетно, хоч дрімота налягає на мене, і жінка деякий час розмірковує над змістом щойно сказаного.

— Гаразд, П'єре, але й ти запам'ятай: якщо тільки спробуєш обкрутити мене у фіналі, я уб'ю тебе!

— Не лякай, — мимрю я ледь чутно, бо дрімота огортає мене все більше. — Я знаю, що ти цього не зробиш. Ти не байдужа до мене.

— Справді, навряд чи я це зроблю, — зізнається вона. — Ні, я таки не змогла б убити тебе…

І, щоб остаточно заспокоїти мене, додає:

— Тебе уб'є Брунер.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Я порадив Флорі зупинити машину біля кондитерської на Острінг, а самій їхати далі. Цей маневр не має якогось конспіративного значення, але зараз сварка з Розмарі була б зайвою.

Не стільки відпочивши, скільки ще більше розкиснувши від дрімоти у машині, я рушаю до вілли однак за першим же поворотом бачу зелений «б'юїк» американця, що зупинився на алеї.

— Прикінчити вас тут, Лоране, чи вважаєте, що ліпше провести екзекуцію в темному місці, — люб'язно запитує Ральф, висовуючи голову з машини.

Ця вульгарна ідея прикінчити мене, видно, стає все популярнішою.

— Не забувайте: між нами існує угода, — нагадую.

— Але ви порушили її.

— Ви зле поінформовані. Я просто підскочив з Розмарі до її Грабера…

— Я про це вже знаю.

— Поки чекав її внизу, на мене наскочила Флора. Налетіла, як тайфун, понесла мене…

— …І цілий день носило вас усюди, як безпомічний зірваний листок…

— Ну, не такий уже й безпомічний. Думаю, я дещо зробив. Але мені справді весь день не вдавалося скараскатись Флори.

— Знаю й це, — киває Бентон. — Бачив, як ви вийшли з її машини. А що вам вдалося зробити?

— Отут, на дорозі, будемо розмовляти? — запитую з докором, відчуваючи доконечну потребу в чашці гарячої кави.

Американець залишає машину, і ми заходимо в кондитерську — маленьку гордість кварталу. Кондитерська справді досить затишна, але ми сідаємо назовні, на терасі, звідки можна спостерігати внизу гомінкий бульвар з трамваями, що прибувають з міста, роблять коло й їдуть назад, а нагорі — зелені горби, де розмістилися вілли цього мирного і тихого села — нашого кварталу.

— Думаю, що можна буде вже цієї ночі закінчити операцію й реалізувати нашу угоду, — кажу я за другою кавою.

— Що означає це «думаю»? — дивиться на мене Ральф чорними меланхолійними очима.

— Я маю на увазі, якщо ці жінки не сплутають нам карти.

— Це залежить від того, чи ми їм дозволимо сплутати карти. Насамперед розкажіть про свої наміри. А потім складемо план.

— Вважаю, що було б краще просто скласти каре, — пропоную я.

І викладаю в загальних рисах свій проект.

Ральф деякий час мовчить, мабуть, перевіряючи подумки, чи в цьому проекті немає якогось вразливого місця, на якому він міг би посковзнутись. Потім каже:

— Я згоден. І не варто втрачати час. Приходьте через півгодини з Розмарі, а я потурбуюся про Флору.

— Нарешті! — вигукує моя квартирантка, коли я заходжу в наш хол із зеленими шпалерами, що так заспокоюють нерви.

— Одягайся, мила. Бентон чекає нас через півгодини

— Навіщо? Аби ліквідувати?

— Поки що в програмі такого пункту немає. Скоріше звичайний бридж.

Розмарі підводиться зі свого улюбленого місця на дивані, де, напевно, досі їла свої нерви, але, перш ніж відправитись у спальню, не забуває спитати:

— А ви зробили свою справу?

— Думаю, що так. Хоча й не зовсім.

— Чому не зовсім?

— Бо зіткнувся з Флорою.

— Зіткнення випадкове чи за попередньою домовленістю? — дивиться на мене жінка неприємним поглядом.

— Ні те ні друге: раз стежила за нами, значить не випадкове. Але ми з нею й не домовилися, як ви собі уявляєте з вашою неймовірною підозріливістю.

— Ця жінка просто бісить мене своїм нахабством!

— Ревнуйте, — заохочую її. — Мені це дає задоволення.

— Ревнувати?.. Єдине, чого я боюся, — що вона може в останній момент поцупити діаманти.

— Навряд. Я не пророк, звичайно, але навряд. Мені здається, що у вас більше шансів.

— Шанси — це одне, П'єре, а кінцевий результат — інше. Знаєте, що я розраховую тільки на вас.

— Знаю, знаю, — кажу їй. — Тільки поспішайте.

Коли вона приступає у себе до складної процедури одягання, я запитую:

— Що поробляє ваша приятелька Віолетта?

— Немає її. Зникла, — лунає з другої кімнати голос Розмарі.

— Як це «зникла»?

— Ну, коли я повернулася додому десь о третій годині, я пішла провідати її, хоч вона цього зовсім не заслуговує, але її не було. А сусіди сказали, що вона поїхала своїм «рено» ще рано-вранці.

Ледве дочекавшись кінця фрази, йду на кухню і припадаю до вікна. Вілла навпроти темна. Деталь, не передбачена в моєму плані. Будемо сподіватись, що вона не важлива.

Рівно через півгодини ми заходимо у покої американця, супроводжувані Тімом чи Томом. Хоч одного з них я вже бив, однак усе ще не можу їх розрізнити. В холі разом із господарем нас уже чекає Флора.

— О, дорога, це чудове платтячко робить вас зовсім ефірною, — вигукує вона до Розмарі

Що на їхній гадючій мові означає «зовсім виснаженою».

— А цей облягаючий костюм чудово підкреслює вашу статурність, дорога, — відгукується моя квартирантка.

Що на тій же гадючій мові означає «повноту». Але Флора вдає, що не чула, і звертається до мене:

— П'єре, мій хлопчику, давно я вже вас не бачила…

«Одну годину», — відповідаю я подумки.

— Думаю, не варто зволікати, — докидає Ральф, підводячись зі свого крісла в кутку й рушаючи до приготовленого картярського стола.

Ми наслідуємо його приклад, і гра починається у звичному спокійному ритмі й у традиційному плані, тобто я програю. Програє, одначе, й американець, можливо, тому, що думки його занадто поглинуті чимсь іншим, а можливо, просто через те, що він грає в парі зі мною.

— Нічого, нам пощастить у любові, — заспокоює він себе звичним старим дотепом, викликаючи цим іронічні напівусмішки обох жінок.

У цю мить появляється Тім чи Том і доповідає, що хтось просить до телефону месьє Лорана.

— Хто б це міг бути? — вдаю стурбованого: несподіваний дзвінок — лише частина заздалегідь підготовленого плану.

— Справді, хто це? — запитує Ральф, кидаючи на мене підозрілий погляд.

Я підводжусь, рушаю коридором до кабінету і чую за спиною очікувану репліку американця:

— Хвилинку, я зараз прийду!..

Бо завдання американця — грати роль людини, вимученої недовір'ям.

Не звертаючи жодної уваги на телефон, ми вислизаємо один за одним через чорний хід і направляємось до машини Бентона, яка стоїть трохи даль Сідаємо спереду; і Ральф рушає на малому газі. Тіму чи Тому доручено через кілька хвилин повідомити дам, що мене терміново викликав якийсь месьє Бенато і що господар, жертва своєї звичної підозріливості, вирішив супроводжувати мене.

З цього моменту ситуація у віллі буде цілком у руках дам. Тобто: поки вони схильні будуть чекати, вони почуватимуть себе як у гостях, а коли захочуть вийти, то зрозуміють, що опинилися в полоні. Бо як пояснив мені Бентон, Том і Тім, незважаючи на їх тендітний вигляд, не такі вже й безпомічні.

— Віолетта зникла ще вранці, — зауважую я, коли ми проїжджаємо повз віллу Горанова, вікна якої все ще темні.

— Яке це має значення?

— Ніякого, коли не рахувати, що вона з усією своєю наївністю влазить у нашу комбінацію.

— Якщо влазить, викинемо, — недбало бурмоче Ральф.

Ми вибираємось на шосе, що веде до Лозанни, й летимо під сумним люмінісцентним світлом, від якого тебе охоплює світова скорбота. Мовчимо, бо все, що мали сказати один одному, вже сказано. Рух у такий час зовсім неінтенсивний, і освітлена стрічка шосе летить нам назустріч між двома щільними стінами навколишнього мороку. Через деякий час я уловлюю десь далеко за «б’юїком» дві сильні фари, і це спонукає мене порушити тишу:

— Сподіваюсь, що за нами не причепився ваш сьогоднішній «сітроен» чи щось інше в цьому роді…

— Я вже вас запевнив, що нічого подібного не буде, — сухо відповідає Бентон.

— Бо якщо втрутиться третя особа, це означатиме кінець операції.

— Ви починаєте повторюватись, дорогий, — зауважує американець.

Однак він теж повторюється, бо трохи згодом додає:

— А де гарантія, що ви не ведете мене у пастку?

— Не будьте смішним. Яка пастка? Тут, у цій країні, скоріше я у вас в руках, ніж ви у мене.

Фари за нами поступово наближаються, нарешті машина наздоганяє нас і залишає позаду. Якийсь незнайомий «мерседес» з незнайомою жінкою. Літня жінка, не з тих наших. Очевидно, Ральф навмисне зменшив газ, щоб пропустити «мерседес» наперед і відновити свій душевний спокій.

— Все-таки ви не назвали мені точно останньої зупинки, — знову озивається американець через деякий час.

— Було б зайвим називати її. Це могло б спокусити вас послати туди когось зі своїх людей, і все поламалося б.

— Мені і в голову не приходила така думка, — нахабно бреше він. — Я не такий уже безпорадний, щоб потребувати охорони.

— Вірю вам. Навіть якби не вірив, то ваш віддутий зліва піджак міг би переконати мене, що я помиляюсь. Хоч, на мою думку, ви даремно обтяжили себе цим прасом.

— Можливо, — відповідає Ральф. — Відверто кажучи, моя робота — досліджувати досьє й рахувати банкноти, а не стріляти.

— Сподіваюсь, що йдеться не про цілком формальну, а може, й уявну роботу в банку?

— В банку чи деінде, але моя робота переважно саме канцелярська. Хоч перш ніж дійти до цієї канцелярської роботи, я спробував і багато іншого. Отже, ви помилитесь, якщо здумаєте плутати мене з Кьонігом.

— Мені і в голову не приходила така думка, — в свою чергу запевняю я його. — Навпаки, я розраховую на те, що ви добрий професіонал. Бо якщо ви справді добрий професіонал, то навряд чи будете вдаватися до дурниць, які міг би допустити лише якийсь аматор і цим зіпсувати все.

Звичайно, у мене немає аж такого сліпого довір'я до американця. Я навіть схильний припускати, що «б'юїк» обладнаний невеличкою апаратурою, котра наповнює ефір своїми «піу-піу» й веде на відстані якийсь «сітроен» по наших слідах. І цілком імовірно, що команда «сітроена» має відповідний зв'язок з віллою, з якимось Тімом чи Томом, котрий у разі потреби готовий привести підкріплення. І все ж, навіть не вірячи у щирість Ральфа, я не маю підстав сумніватись у його користолюбстві. А користолюбство вимагає, щоб хоч на час нашої оборудки ми залишалися тільки вдвох. Щоб оборудка відбулася без свідків. Щоб у шефів американця не закралося й тіні сумніву. Щоб усе було як годиться.

Ризик може виникнути після того. Звичайно, Бентону неважко відпустити мене геть. Я зникаю з документами, які не мають капітального значення, і даю йому спокій. Але він не проявить такої великодушності. Так само, як і не передасть мене своїм шефам. Він просто ліквідує мене, і то лише з єдиною метою — назавжди позбутися невигідного свідка.

— На який час ви призначили своїм людям починати діяти? — запитую я, аби лише щось сказати.

— Ви стаєте справді неможливим, Лоране, — бурчить Бентон.

— Бо я вже вам пояснював, що тайник неможливо відкрити за п'ять секунд. І буде однаково незручно для нас обох, якщо ваші люди пхатимуть свого носа передчасно.

— Ви стаєте справді неможливим, — повторює американець. — Можете бути певні, що ніхто не пхатиме свого носа і ніхто ні в чому нам не перешкодить.

Решту дороги ми мовчимо. Лише коли в'їжджаємо в Лозанну, Ральф запитує:

— Тепер куди?

— До вокзалу.

— Якби ви назвали адресу, мені було б легше орієнтуватись.

— Я не можу назвати вам того, чого й сам не знаю. У мене збереглися тільки зорові враження про місце.

Насправді якраз навпаки: у мене немає ніяких зорових вражень, але я абсолютно точно зорієнтувався по карті. Коли ми доїжджаємо до вокзалу, я кажу:

— Звертайте вниз, їдьте під міст, а потім повернете знову направо.

Лише коли він повертає вправо, я даю дальші вказівки, потім — нові. І так далі, свідомо ускладнюючи маршрут, навіть ризикуючи заблудитись. Нарешті «б'юїк» в'їжджає у вузький прохід між якоюсь високою будівлею і муром.

— Тут? — підозріло запитує Ральф.

— За кілька кроків звідси, — заспокоюю його.

Ми рушаємо; кілька кроків виявляються надто довгими.

— Ви мене розігруєте, дорогий, — кидає американець.

— Я абсолютно не настроєний розігрувати вас. Однак теж маю право на певні застережні заходи. І в мене немає ніякого бажання вмирати у такому віці.

Нарешті ми доходимо до не дуже великої, але масивної будівлі, що невиразно окреслюється серед кількох дерев на схилі біля озера.

— Тут, — кажу я.

— Ви мене справді розігрували, — зауважує Ральф. — Машиною можна було б умить добратися.

— Обійдемо з другого боку, — пропоную, не слухаючи його. Ми обходимо й бачимо, що вікно у кімнаті біля входу освітлене.

— Світиться! — констатує Бентон очевидне.

— Казав вам, що Віолетта вплутається, — бурмочу я.

— Тим гірше для неї, — відповідає мій супутник, направляючись до дверей.

— Чекайте, так не годиться, — зупиняю його. — Чи не збираєтесь ви її вбити?

— Нащо її вбивати? Зв'яжемо й запхнемо кляп у рот.

— Облиште ці бандитські прийоми. Дайте можливість діяти мені.

— Гаразд, Лоране, дійте, — неохоче відступає Ральф.

Досить-таки сильно натискаю на дзвінок, щоб розбудити її, якщо вона спить. Трохи згодом зсередини долинає голос Віолетти, занадто слабкий, аби щось зрозуміти. Натискую на ручку — двері відчиняються. Справа по коридору бачу ще одні двері — до освітленого приміщення. Широко і гостинно відчинені. Ми заходимо.

Віолетта лежить на дивані, накрившись барвистою ковдрою; угледівши мене, вона усміхається своєю анемічною усмішкою.

— А, месьє Лоране!

Потім погляд її зупиняється на американцеві, й усмішка змінюється подивом.

— Наш сусід, пан Бентон, — спішу представити його. — Він мене привіз.

І оскільки розмова вже почалася, додаю:

— Ви налякали нас, Віолетто. Ми вас скрізь розшукували. Знайшли тутешню адресу. Думали, бозна-що трапилось…

— Трапилось, — киває молода жінка.

Вона різко відкидає ковдру й показує загіпсовану ногу.

— Що сталося?.. Як?.. — бурмочу я.

І Вона кидає на мене страдницький погляд і, не звертаючи уваги на Ральфа, втомлено каже:

— Я вибула з гри, Лоране… Сьогодні вранці мало не загинула у власній машині. І нещаслива пригода не була випадковою. Я вже нічого більше не хочу, аби лиш мені дали спокій.

— Хто саме?

— Не знаю… Хто б то не був…

— І ви лежите тут зовсім одна? — вирішую я змінити тему після короткої ніякової мовчанки.

— Ні. Про мене турбується приятелька, та, про яку я вам згадувала. Вона мешкає недалеко.

В цю мить Віолетта згадує про свої обов'язки господині і пропонує:

— Але ж прошу сідати! Я не в стані пригостити вас, але ви й самі можете собі приготувати. Пляшки там…

— Не турбуйтесь, — кажу я, сідаючи.

Ральф залишається стояти біля дверей, видно, щоб розпрямився костюм, зім'ятий у машині. Він кидає на мене багатозначний погляд: мовляв, «доки будемо втрачати час?». Я також не схильний гайнувати час, бо кожна втрачена хвилина наближає можливу мить, коли сюди увірвуться люди американця. Правда, їм доведеться добре попотіти, поки вони натраплять на точне місце, але кінець кінцем усе-таки знайдуть.

— Пан Бентон чув, що ви маєте намір продати цю віллу і зберегти за собою ту, що в Берні, — наважуюсь я натякнути.

— Можливо… — мнеться Віолетта. — Я ще не вирішила, але можливо…

— Він мене віз, маючи на увазі скористатись нагодою, щоб побіжно оглянути дім… тому що ніхто з нас не сподівався знайти вас у такому стані…

— О, не будемо перебільшувати, — апатично заперечує господиня. — Як бачите, я ще не на смертній постелі. І якщо пан Бентон має бажання… шкодую тільки, що не можу його супроводжувати…

— Не турбуйтеся, панно, — благоволить нарешті озватися американець. — Йдеться просто про побіжний огляд… Я б не хотів вам завдавати клопоту.

— Ви мені й не завдаєте клопоту. Боюсь тільки, що кімнати не в зразковому стані, але якщо йдеться лише про побіжний огляд…

Виходимо в коридор, минаємо по дорозі двері наступних двох кімнат і опиняємось біля підсобних приміщень. Двері до підвалу широко відкриті, і ми одразу помічаємо цементні сходи, що ведуть униз. Знаходжу вимикач. Тільки б не бракувало лампочок. У цих старих підвалах іноді взагалі забувають вкручувати лампочки. На щастя, тут не так.

Спускаємось по сходах й опиняємось у просторому приміщенні, майже порожньому, якщо не рахувати батареї парового опалення у куті. Згадувана стіна — очевидно, та, що навпроти. Нічим не зайнята бетонна стіна, на якій видно відбитки дерев'яної опалубки, але без будь-якої ніші чи отвору. Якщо, звичайно, не зважити на невеличкий отвір у кутку з двома трубами, до яких приладнано ручки для регулювання пари.

Я наближаюсь до отвору, супроводжуваний американцем. Відкручую один із кранів і всовую в середину шарикову ручку. Нічого^ Відкручую другий кран і повторюю операцію. Ледь чутне клацання — й бетонна стіна повільно і безшумно відсувається вбік, відкриваючи вхід у бункер.

Ми заходимо й обмацуємо стіну біля отвору. Ральф натрапив на електричну кнопку — приміщення наповнюється тьмяним червонуватим світлом слабкої лампочки. Кволе світло, але цілком достатнє, щоб виразно побачити у глибині приміщення солідні сталеві двері вмурованої у стіну каси.

Я краєчком ока з цікавістю спостерігаю за американцем. Однак, — чи це характер, чи маска, — обличчя його зберігає спокійний вираз.

— Давайте ключ, Лоране.

— Спершу негативи, Бентоне.

Він засуває руку в кишеню, дістає мініатюрну касетку і подає мені.

— Сподіваюсь, це знімки не старих газет…

— Можете перевірити.

Я перевіряю, потім ховаю їх і дістаю ключ.

— І копію… — нагадує Бентон.

Передаю й копію.

Американець направляється у глиб бункера; помітивши, що я йду за ним слідом, попереджає:

— Дозволяю дивитись, але нічого не чіпати.

Він встромляє ключ у щілину, двічі повертає його й без особливих труднощів відчиняє важкі двері. Перед нами відкривається середина каси, достатньо освітлена, аби побачити, що в ній дві ручні валізки. Дві ручні валізки на двох поличках — і більше нічого.

В цю мить я уловлюю, що позаду ледь чутно клацнуло. Обертаюсь — бетонна стіна повільно повзе на своє місце, щоб поховати нас. Крізь щілину в останній момент помічаю кволу й безпомічну фігуру Віолетти, яка досить стійко тримається на обох ногах без сліду гіпсової пов'язки.

Погляд американця скерований у тому ж напрямку, відкриваючи йому ту ж безнадійну ситуацію: бетонний бункер перетворився у нашу гробницю.

Я підходжу до фатальної стіни. Не для того, звичайно, щоб зрушити її руками, а щоб пошукати можливий важіль для маніпулювання зсередини. Але такого важеля немає.

Маніпуляції передбачені тільки з того боку.

— Це ви винні, Лоране, — втомлено бурмоче американець, опираючись на стіну, навіть не звертаючи уваги на те, що вона вкрита пилюкою. — Якби ми були зв'язали її як слід і всунули кляп у брехливий ротик, то зараз працювали б зовсім вільно.

Він замовкає, зрозумівши, що докори тут марні, і повільно, вже без ніякої охоти, повертається до каси.

— Подивимося хоч, що там усередині. Часу тепер досить. Цілком досить. Аж поки не закінчиться кисень і ми не луснемо від задухи.

Ральф бере одну валізку, кладе її на цементовану підлогу й відкриває. Я не завдаю собі клопоту підходити ближче, бо й здаля бачу її вміст: золоті предмети, золоті монети, коштовності, взагалі речі, які кожен обиватель тисне потроху в якийсь куток, але яких тут не трохи, а багато.

Американець сяк-так перекладає скарби і робить висновок:

— Немає діамантів.

— А того вам не досить? — кидаю я.

— Я б сказав, що в даний момент і за таких обставин навіть забагато, — відповідає Ральф. — Але діамантів немає…

Він зневажливо відсуває ногою валізку, підходить до каси й бере другу. Та ж сама картина: дріб'язок із жовтого металу, який виконує так мало роботи, але який люди звикли вважати таким цінним. Плюс кілька плоских оксамитових і шкіряних коробочок з прикрасами. Але в одній з них — не прикраси.

— Діаманти…

Голос американця зовсім меланхолійний. У мене таке відчуття, що він був би більше задоволений, якби не знайшов їх. Тому що зараз, коли діаманти знайдено, пастка, в якій ми опинились, очевидно, здається йому ще більш жахливою і зловісною.

Я підходжу, щоб усе-таки глянути на ці славнозвісні діаманти. Все одно, як каже Ральф, часу у нас досить. Навіть більше ніж досить.

Вони лежать на темному оксамиті і навіть у кволому світлі іскряться всіма кольорами райдуги при найменшому порусі американця.

— Справді надзвичайні, — констатує Бентон.

Він закриває коробочку і, скоряючись одвічному рефлексові власника, наміряється сховати до кишені. Потім недбало кидає її у валізку.

— Яка товщина цього бетону? — запитує він, оглядаючи стіни.

— Не менше метра. А зверху — напевно не менше двох. Рухома стіна все-таки найтонша — дрібничка у півметра.

— Словом, кричи, хоч розірвися, немає жодної надії, що хтось почує, — підсумовує Ральф.

— А ви хочете, щоб хто почув? Милосердна Віолетта, яка закрила нас тут, щоб ми згнили і щоб потім можна було вільно розпоряджатися спадком? Чи ваші люди, які, дозвольте вам це сказати, Бентоне, настільки дурні, що лише заглянуть у підвал, побачать, що він порожній, і підуть геть, задоволені своєю гострою спостережливістю?

— Облишмо це. Скажіть ліпше, на скільки часу вистачить повітря?

Він знову обводить приміщення оцінюючим поглядом. Бункер являє собою кімнату приблизно чотири на чотири. Досить велика площа, якщо говорити про тайник, але занадто мала, якщо розглядати її як резервуар кисню. По-перше, до стелі не більше двох метрів. А по-друге, приміщення напевно дуже давно не відчинялося. Тому повітря нечисте, застояне: якщо воно й містить трохи кисню, то він проник сюди під час короткотривалого переміщення стіни. Безперечно проник, але у мізерній кількості.

— Проблеми асфіксії ніколи мене не цікавили, — зізнаюсь я. — Але, взявши до уваги жалюгідну кубатуру цієї діри, а також той факт, що в повітрі й зараз майже бракує кисню, можу сказати вам, що вже через кілька годин ми будемо дихати власним вуглекислим газом. Так що й інше не примусить себе довго чекати.

Ральф оперся на стіну, забувши про те, що брудниться костюм. Не відхиляючись від неї, він повільно сповзає на долівку. В перший момент мені здається, що ним опанувала малодушність. Принаймні поки до мене не долинає його сміх. Якийсь здавлений і невеселий сміх, але він стрясає плечі Ральфа, і той марно намагається приборкати його.

Нарешті вибухи похмурої веселості рідшають, і він має можливість говорити:

— Ха-ха… Уявіть собі, Лоране… Був у Гвінеї і Гватемалі, був у Панамі і Конго. Був там, де стріляють з-за рогу і де падають люди… правда, моя справа — не стріляти, я вам уже казав… моя спеціальність — оплачувати рахунки й перевіряти їх, але я також ризикував головою, не раз був на волосок від смерті і завжди залишався живим, щоб опинитися тут, у цьому порядному місті… ха-ха… де якась мала дурепа з обличчям гімназистки, якась недорозвинена, ха-ха, зведе рахунки зі мною…

Він замовкає, наче виснажений приступом дивної веселості, такої веселості, від котрої тебе кидає в дрож, і поступово знову впадає у свою звичну флегму.

— Все-таки це інша справа — померти за два кроки від отих діамантів, — кидаю я.

— Чудові!.. — машинально вимовляє Бентон.

— Чистий вуглець, — додаю я.

— Ми з вами, зрештою, також не що інше, як хімічні речовини, — зауважує американець. — Все залежить від будови і співвідношення.

— Чистий вуглець, — повторюю.

— Хай і так. За цим вуглецем ховається купа доларів.

— А що б ви з ними зробили?

— Не знаю. Мабуть, щось би зробив, якби вдалося зібрати свої манатки і зникнути кудись. Але я професіонал і знаю, що це неможливо. Та навіть коли б і вдалося, то все це за рахунок такого великого страху, що справа не варта заходу. Така система, Лоране. А влізеш у систему — виходу немає.

— В такому разі, навіщо вам ці камені?

— Так, щоб покласти у сейф якогось банку. Для гарантії…

— Гарантії від чого?

— Облиште ці запитання, — бурмоче Ральф. — Ви неможливі.

— Мусимо вбивати час, Бентоне. Все відбудеться легше, якщо вбиватимемо час.

— Не заперечую. Вбивайте. Але не в такий спосіб. Не з цими ідіотськими запитаннями. Ходіть на руках, якщо хочете. Або грайте на губах — це мене менше нервуватиме. Або заспівайте щось…

— Декотрі, мабуть, співають в цей час… І грають… Оркестр у «Мокамбо» ще на ногах…

— Так, співають, і грають, і наливаються шампанським, і гарцюють з коханками, і займаються груповим сексом, і сперечаються, де провести відпустку — на Багамських островах чи на Бермудських… — він перераховує повільно, немовби намагається згадати, що ще можуть робити люди. — А брудну роботу залишають для Бентона і для таких, як Бентон. І те, що той чи інший Бентон цієї самої ночі буде вбитий або задихнеться у власних випарах в якомусь підвалі… це не має значення, це заздалегідь передбачено у проценті неминучих втрат, це в порядку речей і навіть не варте уваги…

Він на якийсь час замовкає, ніби для того, щоб перевести подих, і я в цю мить усвідомлюю, що також пробую перевести подих, що мені бракує повітря, або ж я уявляю собі, що повітря не вистачає. І відчуваю, що мою голову знову починає сковувати той противний біль, з яким я прокинувся пополудні у «Термінюсі».

Пообіддя у «Термінюсі» видається мені у цей момент чимось дуже далеким, чимось майже забутим, чимось із Старого завіту… і Флора… і месьє Арон…

Час минає. Можливо, година, а можливо, й більше. Не хочу дивитися на годинник. Ліпше не дивитись на годинник, коли знаєш, що нічого чекати, крім… І ми мовчимо, кожен на своєму місці, кожен зайнятий своїми думками або зусиллями, щоб прогнати ці думки.

— Ось тому я б зібрав свої манатки і щезнув, якби міг, — чути нарешті тихий голос Ральфа, зовсім тихий, оскільки Ральф по суті говорить собі, а не мені. — Тому що це було б найбільш логічним. Адже мене все життя вчили цього, адже це був стимул: прогресувати, підніматися вгору, навіщо? — аби одержувати більший заробіток, аби мати більше грошей. Отже, цілком природно, раз ти вже нарешті намацав ці гроші, цілі купи грошей, напхати ними торбу і йти куди хочеш…

— І все-таки ви б цього не зробили, — нагадую я зовсім машинально, бо у мене вже немає ніякої охоти розмовляти, мені вже не хочеться нічого.

— Ну, так, оскільки є й інші речі — виховання, дресировка. Мені казали що наша розвідка — найбільша інституція, і вам теж казали щось у цьому роді. Мені казали, що гроші — велике благо, і я повірив. Вам казали, що діаманти — не більш як вуглець, і ви повірили. Чого ж ви, власне, уявляєте собі, що стоїте вище від мене, коли ви така сама мавпа, як і я?

— Все ж має значення, в що саме повірив, — заперечую я апатично.

— Абсолютно не має значення… Усе — брехня. Або, якщо хочете, вигідна істина. В першому випадку — для однієї групи. В другому — для іншої. І що з того, що одна менша, а друга більша? Я — не група. Ви — теж. Кожен з нас є чимось для самого себе, Лоране… Кожен з нас — жалюгідний ідіот, який повірив у зворотне, бо йому навіяли це з корисливою метою…

Ральф замовкає, а може, й продовжує, але вже в думці, що для нього не має значення, оскільки він, хоч і згадує моє ім'я, говорить, по суті, самому собі. Якби він так, як я, пережив повний, неприємностей день, якби йому якась Флора запхнула в рот пілюлю з рідким газом, то він напевно не мав би бажання говорити самому собі, і єдине, що я намагаюся зробити в даний момент, — це забути, що мені вже не вистачає повітря, бо, коли збагнеш, що бракує повітря, можеш почати дряпати нігтями стіну або ж дряпати собі груди, словом, зірватися.

— Ці жінки все заплутали… — чую я після довгого мовчання голос Ральфа. — … Жінка невгамовна у своїх прагненнях, її поведінку неможливо передбачити.

— Як і чоловіка, — вимовляю я голосом, який ледве сам уловлюю.

— Нічого подібного. У чоловіка є система. А раз є система, ти можеш її розшифрувати. Це дає тобі відчуття певності: є система — є за що зачепитись. Жінка — інше… Ви самі недавно сказали, що Флора налетіла на вас, як тайфун. Ви навіть не помітили, що ви сказали. А це сама істина: жінка — стихія, ураган. І зовсім ке випадково тайфуни завжди носять жіночі імена — Клео, Фіфі… Флора… Ця Флора!.. Тайфуни з ніжними іменами… Налітають — і все йде шкереберть…

— Ви впевнені в цьому? Ми з Розмарі жили досить спокійно… принаймні до певного часу…

— Цілком природно… В центрі урагану погода завжди спокійна. Безхмарна і тиха. Зате коли ви опинитесь у нього на шляху… Я знаю ці урагани. Я ж говорив вам: Гватемала.

— Може, ви й знаєте урагани, але в мене немає такого враження, що ви знаєте жінок, — зауважую я через досить довгий час, мабуть, після того, як Ральф уже давно забув свою репліку.

— Знаю і жінок, — бурмоче американець, невиразно вимовляючи слова, наче крізь сон. — І саме тому не увиваюсь коло них, якщо ви маєте на увазі що деталь… Ніколи не увиваюсь… Просто йду і даю гроші… і виходжу із достатньою полегкістю й огидою, щоб забути їх на деякий час…

Він перестає говорити й завмирає на своєму місці, на тому самому місці, куди давно, кілька годин чи то років тому, опустився зі своїм тихим істеричним сміхом. А потім, знову через кілька годин чи то років, важко вимовляє:

— Жінки гарні лише в журналах, Лоране… у журналах для підростаючих онаністів… у тих журналах, де можна побачити масу проституток, добре представлених якимось порнографом. У житті ж вони інші — зі своїми амбіціями і пристрастями… Не говоріть мені… Тайфуни з ніжними іменами…

І знову через якісь години чи то хвилини чується його голос, уже зовсім далекий:

— А втім, ви маєте повне право… захищати їх, цих жінок. Якби не вони… я давно засік би вас… і знешкодив.

— Яким способом? — запитую з зусиллям.

— Найрадикальнішим… Я вас поважаю, Лоране… найрадикальнішим… півзаходи образливі для людини вашого рангу…

І ми знову агонізуємо, кожен біля підніжжя своєї стіни, кожен на своєму власному лобному місці.

— А тепер… ми взаємно знешкодились… у цьому бункері… у цій гробниці на двох… І вам, напевно, гидко, що ви змушені лежати біля такого… як я…

— Чому?.. — знаходжу силу відповісти. — На полі бою противники часто падають один коло другого…

— Так… справді… падають один коло другого… Але ховають… їх не разом. А ми будемо в одній братській могилі… братській могилі шпигунів…

«Власне, тут тобі й місце, — кажу я про себе, бо вже не маю сил говорити. — У цьому бункері від війни. У цьому бункері, який залишився після того, як війна минула… Власне, тут місце нам обом. Ми залишилися від війни і продовжували вести війну, для нас війна ніколи не закінчувалась… І нічого дивуватися, що ми разом, Ральфе… і нічого корчити з себе дурня… бо ти знаєш, що наша війна — інша… не така, як та, з окопами і позиціями… це інша, і кожен воює в тилу противника, і кожен має противника у своєму тилу… і поки вона триває, будемо завжди разом… ми або такі, як ми… бо ми неможливі один без одного… бо не можемо один без одного… один без другого втрачає сенс… так само, як ніч і день, як темрява і світло…»

Світло, так… Тільки воно вже ослабло… Воно зникає. Мабуть, надворі смеркається. І я дивуюся, доки ми сидітимемо в сутінках, невже ніхто не здогадається увімкнути лампу.

Ми з Бориславом посхилялися кожен у своєму зеленому кріслі під зеленим фікусом, вершина якого вже вперлася в стелю кабінету. На дивані, звичайно, мій колишній шеф, якого я завжди вважав у якійсь мірі педантом, можливо, тому й він мене завжди вважав у якійсь мірі авантюристом. Що ж до генерала, то він воліє не засиджуватися. Він повільними кроками міряє килим з кінця в кінець або іноді зупиняється, думаючи про щось.

— Це вже не перший раз, — сухо говорить мій колишній шеф, оскільки в цей час він узяв слово. — Боєв виконає завдання, і непогано, подолає важкі етапи, а в кінці, коли треба поставити крапку, він замість цього потрапляє в халепу. Це вже не перший раз…

— Міг не потрапити, — не стримується Борислав. — Якби в житті все відбувалося так легко, як відбувається на папері, то міг би не потрапити…

— Як усе відбувається в житті, це не тільки вам відомо, — спокійно заперечує мій колишній шеф. — Ми також росли не лише в канцеляріях… План, добре накреслений на папері, може бути й добре здійснений. Особливо таким досвідченим працівником, як Боєв. І особливо коли він вчасно зуміє приборкати в собі цю схильність до авантюри…

— Якої авантюри? — знову заперечує Борислав, усупереч порядкові. — Тут немає ніякої авантюри.

— Бориславе, ти помовч, — бурчить генерал. — Не перебивай людину.

— Хай перебиває, — зауважує мій колишній шеф. — Мене це не бентежить. Але хай буде об'єктивнішим.

Він дивиться на мого приятеля своїми гострими холодними очима і каже:

— Яка авантюра? А як інакше назвати весь цей торг з американцем? І навіщо, власне, потрібний був цей торг? І чого було залазити в бункер?

— Дуже просто: щоб поповнити досьє. Щоб добратись до останнього фрагмента, якого бракувало, — відповідає Борислав.

— Дані, які містяться в цьому фрагменті, зовсім не такі важливі, аби класти на карту своє життя. Дані цього фрагмента можна було б одержати під час слідства.

— Так, але, можливо, не настільки вичерпні. Притому ціною великих труднощів і довгого часу.

— Ціна не така вже й висока, щоб ризикувати життям, — спокійно заперечує мій колишній шеф.

— Зрештою, він ризикував своїм власним життям… — кидає Борислав, ковтаючи кінець фрази.

Проте я знаю, що кінець фрази — «а не вашим»

— Думаю, що наше життя належить не тільки нам, — сухо зауважує мій колишній шеф.

— Справді, — погоджується Борислав. — Але що вдієш: є люди, які звикли доводити справу до кінця і виконувати завдання повністю, до останнього фрагмента, навіть ризикуючи не повернутися…

— Не повернутися — значить не виконати добре завдання, — заперечує мій колишній шеф. — Або виконати його надто дорогою ціною.

Я уважно слухаю їх, схилившись у своєму кріслі, однак відчуваю, що вони вже починають повторюватись, як часто буває під час суперечки, хоч генерал небезпідставно вважає, що істина нерідко народжується в суперечці. Я слухаю їх уважно, але через деякий час мені стає прикро від однієї думки: раз питання стосується мене, то чи не пора нарешті поцікавитися й моїм поглядом на речі, а не говорити так, ніби йдеться про відсутнього.

— Ти справді дещо небезсторонній, Бориславе, — озивається нарешті генерал. — Кінець кінцем фактом є те, що в нас немає останнього фрагмента. Нема, хоч заплачено за нього надто дорого.

Він замовкає, потім каже з якимось відтінком докору, але так, немовби докоряє не Бориславу, а самому собі:

— Небезсторонній, братику… і я тебе розумію… Ми втратили досвідченого працівника… і товариша…

Аж тоді я розумію: мені не дають слова через те, що я мертвий.

Світло никне ще більше, западають сутінки. Не сутінки смеркання, а сірий морок неясних сновидінь. І, як завжди, у цих неясних сновидіннях я бачу Любо, який іде повільною недбалою ходою, ледве помітно тягнучи одну ногу.

Колись там, на гострих шпилях біля кордону, коли ми гналися за бандитами, Любо був важко поранений і, хоч уцілів, з того часу трохи налягає на одну ногу, правда, зовсім легко, але все-таки налягає; це стало його другою природою, бо він налягає навіть тоді, коли приходить до мене уві сні, хоч було б логічно припускати, що тінь не ходить так, як ми, отже, могла б рухатись нормально.

Він підходить і зупиняється поруч, однак не дивлячись на мене, начебто ми на конспіративній зустрічі, начебто вдаємо зовсім незнайомих людей, які чисто випадково опинилися за два кроки один від одного.

— Можеш, брате, розказати це своєму колишньому шефові, а не мені, — бурмоче Любо, майже обернувшись спиною до мене, начебто ми на якійсь конспіративній зустрічі. — Я знаю, чому ти поліз у віллу американця, як опинився в цьому бункері. Поліз, щоб урятувати мого хлопчиська.

— Не говори дурниць, — кажу я. — Тобі відомо, що у мене було завдання.

— Розказуй це комусь іншому, брате, а не мені, бо я тебе бачу наскрізь, я ж тебе вчив ремеслу. Знаю, навіщо ти це зробив.

— Я міг визволити Бояна і забратися геть, — кажу йому.

— В тому-то й справа, що не міг. І ти це добре розумів. Ти міг забратись і врятуватися, але раніше, одразу після того, як зрозумів, що Боян провалився. З точки зору професіонала так і слід було зробити. Не стрибати з тераси, а зникнути, залишивши на Борислава турботу про врятування хлопця. Все-таки його, кінець кінцем, напевно б випустили. Навіщо він їм потрібен. їм ти був потрібний, ти!..

— Дурниці говориш, — відповідаю я, не дивлячись на Любо, ніби ми справді на конспіративній зустрічі. — Я хотів намацати і третю частину досьє.

— Третю частину!.. Яка важниця! Ти чіпляєшся за третю частину, бо все одно вже влип. Ти знав, що вони обрали тебе для спокутної жертви і що після провалу Бояна нічого було більше робити з точки зору професіонала, а треба було блискавично зникати. А ти замість того поліз їм у руки. Щоб урятувати мого хлопчиська.

— Верзеш щось… з своєю «точкою зору професіонала»… Кінець кінцем, професіонал чи ні… раніше чи пізніше… ти ж знаєш, усі підемо до тебе… так що досить мене оплакувати…

І щоб не дати йому продовжувати й примусити йти геть, я відкриваю очі. Відкриваю важко, з зусиллям. Намагаюся зосередити їх на чомусь реальному, поки я все ще тут, на цьому світі, і втуплюю погляд у сіру пустку стелі з нерівними відбитками опалубки. Однак, немовби відчувши, що я хочу вхопитися за неї, стеля наді мною раптом починає крутитися, ця бетонна стеля з відбитками опалубки і з кволою лампочкою. Вона крутиться повільно, але не спиняється, і я відчуваю необхідність схопитися за щось, аби не впасти кудись убік чи навіть на цю саму стелю, яка невпинно крутиться… «Закрий очі! Закрий очі!» — каже мені якийсь голос, і я закриваю їх, але під повіками починають мерехтіти гострі світлі рисочки, немовби якась дротяна сітка, розпечена до білого, а в голові все страшніше довбе нестерпний біль, довбе наче не молотком, а долотом. Я повертаюсь на бік, але й тут переді мною виступає розпечена дротяна сітка; повертаюсь на другий бік, але вона й там; вона оточує мене з усіх боків, ця дротяна сітка, розпечена до білого, я відчуваю, що задихаюсь в ній, і щоб не задихнутися зовсім, нарешті відкриваю очі; однак наді мною темно, скрізь навколо темно, якийсь морок чорно-червоними плямами, серед яких десь далеко крутиться, наче самітна зірка, кволий кружечок лампочки.

— Треба рухатись… — чую голос. — Ти мусиш встати, щоб розсіяти темряву… Темрява внизу. Ти мусиш встати.

Я пробую встати, опираючись спиною на стіну, але зсуваюсь на долівку. Пробую ще раз. Морок трохи розсіявся. Ніч перейшла в сутінки. Бентон, сидячи біля протилежної стіни, вийняв пістолет… «Зіпсує й останнє повітря», — чую голос. Я вже підвівся достатньо, аби рушити до нього. І падаю. Підводжусь на коліна, знову намагаючись виринути з мороку. І знову падаю, вже біля Ральфа. Зовсім легко вириваю пістолет. Він ледве тримає його.

— Віддай, — бурмоче американець. — Не можу більше… Задихаюсь…

— Зіпсуєш повітря.

— Віддай…

— Ні…

Потім знесилено завмираємо. Він — на своєму лобному місці, я — в кутку біля рухомої стіни. Морок знову гусне. Цей морок плямами. Чорними й чорно-червоними плямами. «Закінчується», — чую голос. Піднімаю голову. Одинока зірка лампочки погасла. Цілковитий морок. Отже, закінчується. Нарешті. Скільки разів я думав про смерть. Неможливо не думати, коли вона проходить мимо. Неможливо не думати, коли знаєш, що якогось дня вона стане біля тебе. Одні кажуть, що це страшно: смерть. Інші — що це спочинок: смерть. Як непробудний сон після важкого дня. Пора нарешті самому побачити, як там. Там — біля Любо. Там — по той бік життя

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

Смерть знову мене обминула. Неймовірно, однак знову обминула. Хоч цього разу стояла переді мною довше й дивилася в очі. Потім роздумала і дала мені відстрочку. Обминула.

За два кроки від мене в куті непомітно з'явилася щілина, зовсім вузенька, але достатня, щоб уловити подих життя, який проникає в насичене вуглекислим газом приміщення. Приміщення темне. Але це не морок смерті, а звичайний морок: стара лампочка просто перегоріла.

Я відчуваю, що можу рухатись. Поповзом, звичайно. Підповзаю ближче до щілини і завмираю. Мені хочеться на повні груди ковтнути повітря, яке цідиться звідси, але я завмираю.

Не знаю, скільки часу минає отак. Тут, у цьому бетонному ковчезі, я втратив будь-яке уявлення про час. Він не цікавить похованих. Потім раптом помічаю, що щілина ширшає. Стіна безшумно змістилася, впускаючи повітря і світло. Я лежу за кілька сантиметрів від отвору і міг би одним рухом опинитися по той бік, за межами задухи і смерті. Але поспішні рухи ризиковані. Отже, завмираю і чекаю.

У світлі отвору вже з'явилося щось живе. На освітлену частину бетонної долівки упала велика тінь. Тінь жінки. Потім тінь починає рухатись. Жінка робить кілька обережних кроків у середину приміщення, вузький промінь кишенькового ліхтарика освітлює відчинену порожню касу, потім опускається вниз — на дві валізки й зупиняється на них довше…

Ось він, момент. Я швидко, на колінах, виповзаю геть, дотягуюсь рукою до кранів парового опалення й натискаю перший. Там, у бункері, у мене було досить часу, аби зміркувати, що перший напевно служить для закривання. Стіна справді знову безшумно посувається, щілина зникає.

Тепер уже можна перевести подих. І спробувати встати. Це вдається не одразу і все-таки вдається швидше, ніж я сподівався. Кілька хвилин дихання на повні груди — і я відчуваю, що воскресаю. Кров очищається й думки рухаються швидше. Думки про тих двох у бункері. А також і про інших, які напевно підстерігають мене надворі.

Я підводжусь, усе ще опираючись на стіну, і розминаю ноги. Спершу одну, потім другу. Пробую, наскільки вони скоряються мені й чи можуть мене втримати. Спершу одну, потім другу. Опісля роблю кілька обережних кроків. Результат не блискучий, але я не падаю. Треба дати кровообігу ще трохи часу, щоб зробив свою справу. А поки що подивлюсь на мою.

Отже, ті двоє. Я легенько торкаю кнопку другого крана, і щілина з'являється знову — зовсім вузька, якихось десять сантиметрів, бо я швиденько відпустив пружину.

— П'єре, це ти, хлопчику мій? — чується голос Флори, яка миттю притулила обличчя до щілини.

Вона прекрасно бачить, що це я; мета запитання — просто відновити інтимні зв'язки, які є найкращою основою спільної діяльності.

— Так, мила, — відповідаю їй. — Як там, усередині? Перевірила скарби? Переконалася, що я дотримую свого слова?

— Я ніколи не сумнівалася в цьому, мій хлопчику. Але що це за номери ти витворяєш з тими кнопками? Натисни сильніше ту другу, щоб вийти, ну!

— А, ти про стіну! Це ж саме та стіна, яку я тобі обіцяв. «Сезаме, відчинися!» Не пам'ятаєш? От вона й відчинилася.

— Але потім зачинилася, — нагадує Флора.

— Ну, так, щоб не було протягу…

— Ви не зробите мені такої гидоти, Лоране.

Це вже не голос Флори, а слабкий голос Ральфа, той кволий і апатичний голос, який, здається, так давно і так довго бринів у моїх вухах, бринів… бринів… без кінця. Фраза долинає звідкись знизу, ніби з-під землі; німкеня машинально приймає свою об'ємисту ногу, і я бачу внизу бліде обличчя американця, який доповз до щілини, як умираючий від спраги доповзає до рятівної калюжі води.

— Ви не здатні на таку гидоту, адже… після цих пекельних годин, проведених разом…

— А ви на моєму місці простили б мені?

— Напевне… Не знаю… — бурмоче Бентон. — В усякому разі, якби ви не забрали у мене пістолета і якби я мав трохи сили, я б зараз пустив у вас кулю, щоб ви не стояли так і не зловтішалися.

— Я зовсім не зловтішаюся, Бентоне. Просто виконую свою роботу. А щоб я міг виконати свою роботу, я мушу вціліти. Так що перш за все киньте мені сюди негативи, які ви змусили мене дати вам.

— Заради тих негативів затіяно весь цей спектакль? — зневажливо каже американець.

Через кілька секунд мініатюрна касетка падає до моїх ніг. Я беру її й пояснюю:

— Так, заради негативів. Не заради діамантів. Про діаманти домовляйтеся з Флорою. Вона зговірлива жінка…

— П'єре, досить балакати, мій хлопчику, — нагадує зговірлива жінка про свою присутність. — Натисни нарешті ту кнопку. Я вже зварилася у цій дірі.

— Я варився набагато довше, мила. Причому без віддушини. І, як бачиш, ще живий. Так що не зашкодить почекати.

— Лоране, ви не зробите мені цієї гидоти… — озивається і Ральф від підніжжя величної жінки.

— Ні, звичайно, — заспокоюю його. — Я залишу вас розпечатаними. Потім пришлю когось, щоб випустив вас на свіже повітря. Але не зараз, а трохи пізніше, щоб мати час відійти подалі від пістолетів ваших людей, Бентоне.

— П'єре, — благально вигукує жінка.

— Лоране… — чується й голос американця.

Та я вже подався на білий світ, хоч і не так швидко, як мені б хотілося. Обережно піднімаюсь по сходах і так само обережно виходжу в коридор. Відчиняю одні за одними сусідні двері — кухні, холу, їдальні. Порожньо.

Але кімната біля виходу не порожня. Віолетта лежить на тому ж місці. Все ще в гіпсі. Надійно перев'язана. Другою медичною пов'язкою вона напевне завдячує Флорі. Та використала для цієї мети все, що було під рукою, переважно шнури від штор. А на довершення енергійно зав'язала рот своєї жертви делікатно вишитою скатертиною.

Я розплутую скатертину і виймаю запхнутий у рот Віолетти рушник. Вона кілька разів жадібно вдихає повітря, — рефлекс, добре знайомий мені, — і лише після цього вимовляє безпомічним кволим голосом:

— Яка жахлива жінка!.. Вимучила мене, пригрозила, що задушить, примусила сказати їй про тайник, а потім дивіться що зі мною зробила й покинула, наче якийсь клунок.

— Справді жахлива жінка, — погоджуюсь я. — Однак вона у порівнянні з вами — просто ангел.

— Але в мене не було іншого виходу, пане Лоране! — каже з чарівною наївністю це миле створіння. — Що я могла зробити голими руками проти всіх цих людей, які обложили мене?..

— А як ви здогадалися, що облога перенесеться саме сюди?

— Ну, дуже просто: Кьоніг уже мене випитував. А якось і ваша Розмарі набралася нахабства піти до моєї приятельки тут, у Лозанні, щоб дізнатися, де я мешкаю… Та, звичайно, не настільки наївна, щоб сказати їй, але коли така, як Розмарі, почне розпитувати скрізь, то обов'язково добереться до будинку… Того ж таки дня й ви у кондитерській завели мову на цю тему. Отже, я мусила розібратися, що вас так притягує сюди… А головне — де саме те, що вас притягує. Бо я сама не бачила, де воно могло бути сховане… Отож я вирішила знову перебратися сюди…

— І на всяк випадок накласти на ногу гіпсову пов'язку…

— А ви б так не зробили? Розуміючи, що чим беззахиснішим виглядаєш, тим менше небезпеки нападу на тебе.

— Цілком логічно, — зізнався я. — І зовсім логічно закрили нас у тій дірі, аби ми згнили…

— А що я мала робити?.. У мене не було іншого виходу…

— Ви надмірно хитра, мила дитино. А надмірно хитрі кінець кінцем завжди втрачають, просто від цієї надмірності…

І рушаю до виходу.

— Ви так і кинете мене?.. — починає плакати жінка.

— Так. Лише з почуття милосердя. Бо ви якраз у такому стані виглядаєте беззахисною. І не намагайтеся лізти туди, де вас обов'язково розірвуть.

Навряд чи треба пояснювати, що, розмовляючи, я скористався можливістю роздивитись через вікно, яка обстановка надворі. Невеличкий газон між будинком і деревами пустий. Збоку стоїть «опель» Флори, але він порожній.

Я вискакую надвір з наміром покористуватися машиною німкені — звичайно, тимчасово. Але не встиг я зробити й кількох кроків, як чиясь могутня рука хапає мене ззаду за шию, а друга вчеплюється у мою правицю, очевидно, наміряючись зламати її.

— Ви вже йдете? — чую я хрипкуватий голос. Голос Брунера.

— Вгадали, — відповідаю спокійно. — Мені вже починає ставати нудно. І не ламайте мою руку, я вас прошу. Це зовсім зайве для нас обох.

— Особливо для вас… — ричить німець.

Він усе-таки ослабив кліщі, очевидно, обеззброєний моєю спокійною поведінкою.

— Я відпущу вас, Лоране. Ви знаєте, що я проти вас нічого не маю. Однак лише після перевірки. Підніміть руки і стійте тихо.

Я слухняно піднімаю руки і, поки він обмацує мене, пояснюю:

— Якщо ви шукаєте діаманти, запевняю, що не знайдете. В цей момент вони вже, очевидно, у руках вашої приятельки. Я виконав свою обіцянку, Брунере.

— Не розжалоблюйте мене, Лоране. І тримайте руки вище, — знову ричить німець, переходячи від поверхового обмацування до справжнього обшуку.

— Тільки, прошу вас, не забирайте касетки…

— Потрібні мені ваші касетки…

— Що ж до пістолета, то я готовий вам його відступити. Правда, це пістолет Бентона, але він і вам може знадобитися.

— Не виключено, — погоджується німець, забираючи пістолет.

У цю мить фізико-хімічні реакції в його лінивому мозку встигають переробити зміст тільки що почутого прізвища.

— Бентон? Де він?

— Внизу з Флорою, — пояснюю я. — Але можете не боятися: в даний момент роги вам не загрожують. Що ж до діамантів…

— Досить натякати! — кричить Брунер. — Говоріть, Лоране, діаманти справді там? Там чи ні?

— Ви що, глухі? Здається, я зрозуміло висловився: і діаманти там, і Флора там, і Бентон там!

Моє роздратування, очевидно, досить переконливе, як і вміст кишень, тому що німець залишає мене і вривається в будинок. Я, в свою чергу, звичайно, кидаюсь до «опеля», однак мене чекає невеличке розчарування: ключів нема. Славнозвісна німецька кмітливість…

Проте я поспішав до машини не зовсім даремно: це дає мені можливість сховатися біля неї якраз за дві-три секунди перед тим, як на газон влітає інша машина. На цей раз «сітроен». І, здається, добре знайомий.

Двоє пасажирів «сітроена» вискакують і мчать до входу. Наскільки я встигаю угледіти, перший — Кьоніг, а другий Тім чи Том, скоріше Том, бо він був шофером. Через рік-другий я, можливо, почав би вже розрізняти цих метисів.

Я поспішаю до «сітроена», сподіваючись, що метиси не такі акуратні, як німці, але на мене налітає зморена й задихана Розмарі, яка вискочила з-за дерев, немовби дороге видіння.

— О П'єре! Ви завжди появляєтесь якраз тоді, коли найбільше потрібні мені. Де зникли ті двоє?

— А що у вас спільного з тими двома?

— Вони весь час переслідували мене, але я нарешті втекла.

— Тепер, одначе, вони від вас утекли, — кажу я. — І випередили вас на частку секунди. Маю на увазі марафон за діамантами.

— Де діаманти? — запитує вона, гарячково хапаючи мене за руку.

— Внизу, у підвалі. Але не раджу вам лізти туди. Припускаю, що ось-ось можуть загриміти святкові залпи.

Ніби підтверджуючи моє припущення, у цей момент в підземеллі будинку лунає глухий постріл. За ним ще два — один за другим. А потім ще кілька.

Однак ця імпульсивна жінка, замість того, щоб позадкувати, і собі кидається до будинку.

Божевільні люди.

Більше тут нічого робити. Єдина моя турбота — вирішити, чому надати перевагу — «сітроену» чи червоному «фольксвагену» Розмарі, який стоїть недалеко, за чагарником.

Все-таки Розмарі — моя приятелька. Таке довге співжиття… Майже зовсім безхмарне і досить змістовне — з повчальними бесідами про імпресіоністів, про благородні камені, про людину-егоїста. До того ж «сітроен» більш потужний, а я здавна вихований у дусі відомої формули: «Бережіть свій час».

Я сідаю на могутнього коня сучасної французької техніки, пришпорюю його і під його лютий рев мчу в Берн.

У цей тихий і сонний Берн, де так приємно жити… А може, і вмерти. Як казав Брунер: «Умерти в Берні…» І все ж мій девіз — умирай лише в крайньому випадку.

— Чи не досить тобі гнатися наввипередки з вітром? — запитує Борислав, який то дрімає біля мене, то балакає про се, про те.

— Як же наввипередки з вітром? — кажу я. — Хіба не бачиш, що він дме навпроти?

— В усякому разі я особисто перекусив би щось. І випив би дві-три кави.

Видно, я таки справді захопився. Так само, як мила Розмарі, починаєш посилено думати — і натискаєш на газ. А ми вже годину їдемо по Австрії. І взагалі немає ніякої потреби гнатися наввипередки з вітром.

Шосе в'ється серед розкішного альпійського пейзажу. Нарешті цей розкішний пейзаж, знайомий з кольорових листівок. Високі засніжені скелі, що застигли на тлі синього неба. Під ними — згладжені хребти, вкриті сосновими лісами. А ще нижче — смарагдові пасовища.

І якби ми хотіли зробити той єдиний крок, який відділяє велике від смішного, то мусили б продовжити і додати, що ще нижче, на вузькій сірій стрічці шосе, повзе чорна машина — малесенький жучок серед цієї безмежності, який поспішає кудись у своїх справах. А в машині скулилися двоє людей. Той, що дрімає, — Борислав. Про другого можна й не нагадувати. Це ваш покірний слуга Еміль Боєв.

— Емілю, — знову прокинувшись, озивається Борислав. — Якщо не зупиниш перед першим же закладом, я випущу воду з радіатора.

Залишити радіатор порожнім у цей теплий червневий день — справді серйозна погроза, та й, зрештою, вже десята година, а в таку пору навіть ледарі поснідали, не кажучи про порядних людей.

Ще два повороти, і перед нами з'являється згадуваний заклад — кокетливий ресторанчик з терасою, що примостився на схилі якраз біля шосе в оточенні темної соснової зелені.

— Цей тобі подобається? — запитую я, зменшуючи швидкість.

— Яке це має значення? Ми тут не збираємось проводити літо. Ставай і все!

Стаю. Залишаю машину біля шосе, бо не бачу, куди можна було б її загнати; ми піднімаємось по сходах на терасу і влаштовуємось за столом у тіні сосни. Борислав замовляє сніданок, я — газети, і трохи згодом кожен з нас поринає у свої заняття: для мене головне — преса і кава, а для мого приятеля — булочки і варення.

— Що пишуть про твою історію? — запитує Борислав поміж ділом.

— Нічого собі, — бурмочу я. — «Лозанна. Зведення порахунків у віллі… Метис, особу якого не встановлено, убитий трьома пострілами… Біля нього знайдено ще два трупи… Макс Брунер і Отто Кьоніг… Власниця вілли зв'язана у кімнаті… Розпочато слідство…»

Відкладаю газету, аби ще раз перевірити якість австрійської інформації, зіставивши її зі швейцарською. Потім знову повертаюся до цього могутнього засобу масової комунікації — преси.

— Але є й інше, — спішу повідомити приятелеві, зазирнувши на останню сторінку. — «Вчинено напад у Женеві. Американський підданий Ральф Бентон, який, очевидно, з метою грабежу вдерся у бюро ювеліра Тео Грабера», ну, і так далі… «Грабера поранено двома пострілами» та інше… «у важкому стані відправлено до лікарні» і так далі… «Ральфа Бентона затримано. Ведеться слідство».

— Досить з тебе? — запитую Борислава, маючи на увазі інформацію.

— Як досить? Ще замовимо, — відповідає він, оскільки його думки зайняті в основному сніданком.

Не встигли ми зробити замовлення білявій кельнерці у тірольському костюмі, як зі сходів чується дзвінкий і привітний голос:

— О П'єре! Я була певна, що ви тут! Бачила внизу вашу машину.

— Я тут і завжди до ваших послуг, дорога, — люб'язно відповідаю, встаючи, щоб подати стілець своїй колишній квартирантці й познайомити її з Бориславом.

Жінка сідає, і мій супутник спішить замовити ще одну каву, після чого Розмарі дістає можливість вилити всі почуття, які зібрались у її душі.

— О П'єре! Який кошмар був! Ці чоловіки стрілялися, як дикі звірі, там, у тому підвалі…

— Дикі звірі не стріляються, дорога, — дозволяю собі зауважити. — В цьому відношенні вони більш стримані.

За якусь мить додаю:

— Сподіваюсь, ви все-таки завбачливо дочекалися кінця канонади…

— Звичайно… Хочете, щоб я лізла під кулі? Але все було настільки жахливо!.. І ця кров…

— Так, — киваю я співчутливо. — Без крові неможливо. Кров і діаманти. Власне, як закінчилася ця діамантова історія?

— На мою користь, звичайно, — з гідністю відповідає жінка.

Потім додає уже скромніше:

— Хоч і не зовсім…

— А точніше?

— Ну, після того як ті дикуни перестрілялися…

Вона замовкає, бо з'явилася біла австрійка з великим підносом. А Розмарі не в стані продовжувати, тому що напевно голодна не менше, ніж Борислав, і мусить конче вхопити хоч кілька шматочків, запиваючи кавою з молоком. І лише після того каже:

— Коли ущухла стрілянина й розвіявся дим, я, звичайно, пішла подивитися, що сталось, і побачила тайник. Флора вимагала, щоб я одразу відкрила їм, і докладно пояснила, як це робиться, але я все-таки не вчорашня, як ви висловлюєтесь, тому запропонувала: хай вона перш за все віддасть діаманти, а потім поговоримо про інше. Вона, звичайно, — знаєте, який противний характер у цієї німкені, — навіть слухати не хотіла про таку умову і спочатку нахабно брехала, що діамантів узагалі не було, але хотіла віддати мені якусь валізку з іншими коштовностями. Потрібна дуже мені її валізка; можна подумати, що я стільки місяців стирчала в цьому нудному Берні заради якоїсь валізки! Я спробувала пояснити їй усе це. Словом, поставила ультиматум: або негайно всі дев'ять діамантів до одного, або я натискаю на кнопку до кінця — і хай вам земля пером! Ясна річ, вона нарешті, незважаючи на її неможливий характер, мусила відступити. А щоб її не турбував Бентон, я мала подати їй пістолет, з тієї умовою, звичайно, що вона не використає його проти мене. Словом, я нагнулася до кранів і діждалася, поки в щілині появилась коробочка, яка напевно добре вам відома і яка є точним двійником тієї вашої, з фальшивими діамантами. І лише переконавшись, що все на місці і що це не копії, а оригінали, я вирішила зробити наступний крок.

— І закрила стіну до кінця…

— Ні, П'єре! Майнула така думка, але ж ви знаєте, що я сентиментальна качечка, притому з нестримною фантазією; уявивши собі, що їх чекає, я не зважилася цього зробити.

— Природно… — озивається Борислав, який нарешті вирішив втрутитись у розмову, бо повністю угамував свій голод.

— Природно? — піднімає брови Розмарі й дивиться на нього своїми темними очима. — Природно, так. Але якби на моєму місці була Флора, можете не сумніватись, що справа розвивалася б трохи інакше і зовсім не так природно.

Вона замовкає на якусь мить, щоб допити каву і взяти сигарету з пачки, яку Борислав галантно підносить їй. Я клацаю запальничкою, і Розмарі продовжує:

— Звичайно, я не одразу випустила їх. Мусила насамперед уладнати справу з тією малою лицеміркою, котра лежала зв'язана на дивані. Я не застрелила її, на що ви теж скажете «природно», хоч якраз природно було б застрелити, щоб вона замовкла назавжди. Але ж, П'єре, я слабка жінка. Я, напевне, ніколи не добралася б до діамантів, якби ви мені не допомогли.

— Нема за що дякувати, — бурмочу я великодушно.

— Ви й не заслуговуєте, милий! — обриває мене Розмарі. — Тому що ці діаманти ви однаково щедро обіцяли всім: і мені, і Флорі, і Бентонові, і Віолетті, і всьому кварталові.

— Нічого не вдієш, — такий у мене характер. Люблю приносити людям радість. Просто вмираю. Але якщо йдеться про діаманти, а не про пусті балачки, то діаманти з самого початку були призначені вам. В ім'я нашої спільної слабості до імпресіоністів… І нашої старої дружби…

— Я не певна, що це так, хоч і хотілося б вірити, — жінка дозволяє собі висловити певний сумнів. — І, незважаючи на все, я вдячна вам, оскільки ви їх відкрили, а я отримала…

Вона замовкає: мабуть, якась не дуже приємна згадка засмутила її, бо вона неохоче пояснює:

— Отримала всі — мінус два.

— Чому «мінус два»?

— Таж через ту прокляту Віолетту! Якби на моєму місці була Флора, то напевно нічого б не дала, а я зі своєю слабохарактерністю подарувала їй два…

— Це був акт великодушності не тільки до неї, але й до бідних дітей, — дозволяю я собі пояснити їй.

— Чому до бідних дітей? — дивується Розмарі.

— Бо вона звірилась мені: якщо колись одержить діаманти, то побудує за них дитячий будинок на березі озера.

— Дитячий будинок? — презирливо дивиться на мене жінка. — Я не сподівалась такої наївності від вас. Гарна мрія цієї підлої й анемічної лесбіянки зветься Емма Фрай, давня приятелька з пансіону, знаєте ж ці пансіони для молодих дівиць, де займаються розведенням молодих лесбіянок. Причому Емма Фрай — зовсім не мрія, а цілком реальна і цілком розбещена лялечка з Лозанни. Я довідалась про це ще тієї жахливої ночі, коли довелося вистежувати Віолетту до Лозанни й чекати до ранку у своїй машині, поки ці дві паскуди забавлялися у будинку, а метрів за сто чекав той бідолаха Пенеф. Дитячий будинок? Дитячий будинок, дорогий мій, зветься Емма Фрай, це звичайнісінька розпусниця, наша цнотлива лесбіянка ще зі студентських років перебуває у шлюбних зв'язках з цією Еммою, а Емма сукає мотузки з неї; якби Віолетті справді вдалося дістати всі діаманти, вона обов'язково кинула б їх до ніг Емми, тільки не всі одразу, — вона не така дурна, — а порціями, щоб можна було все життя тримати біля себе цю вуличну лялечку з усіма її збоченнями.

Вона замовкає на мить, немовби переборюючи в собі приступ огиди. Потім каже:

— І все-таки, як бачите, довелося подарувати їй аж два діаманти, через які я ризикувала головою.

— Подарували з її власних, — уточнюю я. — І, звичайно, найдрібніші.

— А ви б хотіли, щоб я дала їй найкрупніші? І чому це «власних»? Вони ж крадеш, ті діаманти, я сказала це їй зовсім ясно, а вона кричить: «Знаю, що крадені, але не завадить мені передати вас поліції»; ну, і я зрештою мусила дати їй щось, аби мовчала. — І розв'язали її.

— Я не така дурна. Запхнула їх під матрац, щоб вона заспокоїлась, і пішла звільнити тих. Озброївшись пістолетом, звичайно. І добре, що ми з Флорою мали пістолети, тому що Бентон вже очухавсь і дивився звіром. Але ми пильно стежили за ним, особливо Флора, яка готова була в будь-яку мить розтрощити йому череп. Отже, ми пішли, я — з діамантами, а Флора — з цими двома чемоданами, які, здається мені, також чогось варті.

— І вона не спокусилася пустити у вас кулю?

— Навіщо їй ризикувати, щоб одержати мою? А втім, я думаю, що вона змирилася. Смерть Брунера все-таки вплинула на неї. Ми жінки, П'єре! Ми ж не такі звірі, як чоловіки.

— Знаю, знаю, — киваю я. — Ви чутливі і ніжні. Тайфуни з ніжними іменами.

Власне кажучи, в цій історії всі вони, жінки і чоловіки, були захоплені одним і тим же тайфуном — тайфуном зажерливості; він відривав їх від усього іншого, змушував забути все інше, зв'язки й симпатії рвалися, як гнилі мотузки під натиском нестримного потягу до сузір'я діамантів першої величини. Що ж стосується жіночих тайфунів, то я не можу заперечувати, що вони часом діяли на мою користь. Можливо, тому, що я не жінконенависник.

Подумавши про це, я кидаю оком на Розмарі й запитую:

— А як ваш Грабер? Ви відвідали його в лікарні?

— Чому в лікарні?

— А де ж? На цвинтар йому рано.

Щоб увести її в курс справи, подаю газету.

— Ох, цей мерзотник! — каже вона, ще не дочитавши інформацію.

— Кого з двох ви маєте на увазі?

— Бентона, ясна річ. Грабер, можливо, теж цяця, але ніколи не стріляв би у живу людину.

— А хто стріляв би в мертвого? По суті, ви мали б бути задоволеною. І дякувати Бентонові.

— Ви цинік, П'єре.

— Це ви вже мені казали.

— Хоч я й не задоволена, але мушу вам зізнатися, що відчуваю полегшення. Грабер ніколи не простив би мені…

— А тепер куди? — запитую її.

— Якщо цікавитесь, можете провести мене. Взагалі-то ви нудна людина, звичайно… Але де є цікаві? Тільки ж ви мене не проведете, і я вам не скажу «куди». Та й яке це має значення?

— Ніякого, — визнаю я. — Просто хотілось почути, звідки почнеться омріяний рейс до щастя.

— Щастя? Ви знаєте, що я невибаглива. Але й не маю жодного наміру старіти на тому горищі, думаючи про позички.

Вона справді не скидається на людину, охоплену трепетом щастя. Ситуація не нова: мрія, що збулася, втрачає свій блиск, навіть якщо він діамантовий. Настають будні. Настають марні спроби втішитись жаданим. Бо те, що раз скуштуєш, здається трохи несмачним. І наближається небезпека того, що якийсь шахрай рано чи пізно звільнить тебе від тягаря легко придбаного капіталу.

Ми ще трохи балакаємо про недавню пригоду, а потім настає момент, коли Розмарі, глянувши на свій годинник, заявляє, що мусить їхати. Ми підводимось, щоб попрощатися. Подаючи мені руку, моя колишня квартирантка говорить:

— Ну, П'єре… Напевне, вже не побачимось…

— Напевне… — машинально повторюю я.

— Ну, поцілуйте ж мене!

Мені незручно перед Бориславом, але ще більш незручно стояти стовпом, після того як ми стільки часу були разом у тому зеленому холі, в тій глухій віллі, серед того загубленого кварталу.

Я нахиляюсь, цілую її й відчуваю на своїй щоці її руку, яка ніби намагається затримати мене ще на мить.

Потім Розмарі рушає до сходів, але, перш ніж ступити на них, знову обертається і махає мені рукою.

— Яка жінка!.. — Чую я голос Борислава.

Так, дійсно. Але, по суті, яка жінка? Блукаєш поміж цими ілюзіями, так і не знаючи до кінця, чи справді розкрив їх. Ілюзії речей, подій, а найбільше людей. Спостерігаєш за ними, поки нарешті не вирішиш: «Ось воно», але потім з'являється якась несподіванка, і ти вирішуєш, що це не «воно», а щось зовсім інше, аби пізніше зрозуміти, що знову помилився, — так само, як з тими дерев'яними матрьошками, коли розкриєш одну, а в ній виявляється друга, а в другій — третя. Тільки у матрьошок це не безконечне: після четвертої або п'ятої добираєшся до останньої. А з деяких людей можеш знімати обгортки без кінця, так і не будучи впевненим, що добрався нарешті до їх справжньої сутності.

Борислав настільки зачарований виглядом моєї приятельки та її імпульсивною вдачею, що замовляє ще по каві, останній, як він обіцяє; ми вже допиваємо її, цю останню, коли на терасі несподівано виростає нова дійова особа, а точніше, нова дама, царствена й імпозантна, немов альпійський масив.

— О П'єре, мій хлопчику! Я по машині зрозуміла, що ти десь поблизу, — спокійно каже Флора, наче ми зустрілися на асфальтованій алеї в Острінгу.

Я підводжусь, щоб знову виконати церемонію знайомства й посадовити пишну самку на сусідній стілець.

— Ви вже поснідали… — констатує вона. — Я також перекусила б…

Білява австрійка приймає замовлення, яке своєю ґрунтовністю перевищує сніданок і межує з обідом. Потім Флора вдоволено спочиває, даючи Бориславу можливість оцінити обриси її могутнього бюста, і докірливо махає мені вказівним пальцем.

— Мусиш дякувати, що я небайдужа до тебе. Бо ти заслуговуєш не знаю чого… за те, що закрив мене з отим у бункері…

— Якщо саме за це, то, я думаю, якраз ти мені мусиш дякувати, дорога Флоро. Це був єдиний спосіб уберегти тебе від куль і водночас від задухи.

— Брехун! — знову махає вона пальцем. — Ти не міг знати, що ще будуть кулі.

— Зате я чудово знав, що люди Бентона десь поблизу. Бентон не поїхав би зі мною в безвість, не давши людям розпорядження їхати за ним.

— Дурниці. Людей Бентона привела ота дурна Розмарі. Вони впіймали її слід, і та привела їх.

— А де вони причепилися?

— Ну, це ціла історія. І не змушуй мене розказувати, поки я не поснідала. Я вмираю з голоду.

Нарешті приходить кельнерка з підносом, який на цей раз особливо перевантажений, бо крім масла, варення й булочок, — загалом обов'язкових частин готельного сніданку, — містить ще й варені яйця, шинку і здоровенний шмат шоколадного торта.

Ми випиваємо ще по каві, — я вже втратив їм лік, — а Флора тим часом спустошує тарілки. Лише добравшись до торта, німкеня виявляє охоту до спілкування.

— Отже, те, що ви нас покинули з тими виродками Тімом і Томом, — також брудний номер, П'єре!..

— Тільки я не автор цього номера: Бентон мене примусив.

— Ми так і подумали. Але з боку Бентона це таки був брудний номер. Бентон одержав те, що заслужив. Не читали? Затриманий…

— Я вже знаю про це. Однак вас їм не вдалося затримати…

— Хто нас затримає, — вона незадоволено дивиться на мене.

— Я маю на увазі тих двох — Тіма і Тома.

— А, тих двох! Це інша справа. Спершу ми з Розмарі взагалі не зрозуміли, що сталося. Подумали, що ваш компаньйон справді викликав вас і що Бентон з властивою йому підозріливістю вирішив вас супроводжувати. Але потім справа занадто затяглася. «Щось мені підказує, що вони змовились, — кажу я до Розмарі. — Вони пішли по діаманти. П'єр знає тайник, а у Бентона, мабуть, є те, що цікавить П'єра, отже, вони вирішили обмінятися, а нас, як останніх дуреп, залишити сидіти й чекати їх тут». — «Звідки ви взяли, що П'єр знає про тайник?» — питає Розмарі. — «Мені досить сьогоднішніх спостережень, — кричу я. — Бо коли ви думаєте, що ми з П'єром цілий день займалися коханням, то я мушу вам заявити, що ви помиляєтесь». — «В такому разі неважко перевірити їх, — пропонує Розмарі, — тому що вони, мабуть, у будинку тієї Віолетти, в Лозанні». — «Треба спочатку знати, де той дім», — кричу я. — «Якщо ви не знаєте, то інші знають, — каже Розмарі. — Але де гарантія, що ви мене не обманете?» — «Хіба тепер час для обману? — кричу я. — Ми дві бідні жінки й мусимо не підсиджувати одна одну, а допомагати одна одній». — «На словах звучить гарно, — і собі кричить Розмарі. — Але де гарантія?» Нарешті мені вдалось переконати її, цю незговірливу жінку, що поки ми з нею тут шукаємо гарантій, ви там викрадете діаманти, отже, було вирішено піти на ризик і негайно їхати, але тільки-но ми спробували вийти, як змушені були констатувати, що опинились у полоні двох дегенератів — Тіма і Тома. Я, звичайно, як ви знаєте, не з боязких, а тим більше коли йдеться про таких пігмеїв, і вирішила показати їм, що в наш вік рівності жінки також щось можуть. Але, хоч я й скористалася для цієї мети стільцем, напад не вдався, бо ці двоє кретинів навчені різних там карате і дзю-до; словом, ми опинились у кріслах міцно зв'язані, вже не кажучи про додаткові синяки, які я б вам показала, якби не пристойність.

— Не думаю, щоб такі дрібниці могли вплинути на вас, — бурмочу я.

— Ні, звичайно. Ви знаєте, що я не така вразлива, як ваша Розмарі, бо не така худюща, як вона, але все ж факт залишався фактом: ми були прикуті і приречені на повну бездіяльність, поки ви там, у Лозанні…

— Ми там, у Лозанні, були ще більш прикуті, — нагадую я. — Так прикуті, що вже збиралися на той світ.

— Авжеж. І я вас врятувала. Причому не чула, щоб хтось за це сказав мені «мерсі»…

— Якщо я й не сказав, то тільки тому, що словами неможливо передати моїх почуттів, дорога…

— Так, так, я добре знаю, що ви любите пустослів'я… Але повернімося до головного. Якраз у момент найбільшого відчаю в хол увірвався мій Макс, просто через терасу, несподівано розбивши двері. Я знала, що Макс, якого ми так непристойно покинули в Женеві, рано чи пізно піде шукати мене, тому залишила для нього у квартирі записку, що я в Бентона. Не знаю, чи треба описувати вам побоїще, тим більше, що я сама, будучи зв'язана, могла спостерігати його лише частково; зате я мала щастя добре бачити фінал, коли ці два ліліпути з їхніми японськими прийомами були скручені як мокрі ганчірки й кинуті в куток, а потім відповідно прив'язані замість нас у кріслах, так що у них залишалося досить часу, аби переварити те, що сталось. Після того Брунер узявся випитувати у вашої Розмарі відомості про віллу і, можливо, зробив би її калікою на все життя, якби я не сказала йому: «Спокійніше, Макс, все ж таки це дама. Дай їй можливість самій назвати адресу. Кінець кінцем вона розумна жінка». Отже, Розмарі назвала адресу й наполягала, щоб їхати разом, тому я знову мусила взяти слово, — хоч ви дуже добре знаєте, мій хлопчику, що я не з балакучих, — взяти слово і пояснити вашій приятельці, що життя, на яке ми приречені, — не що інше, як змагання з бігу, кожен тут бігає на свій страх і ризик своїми власними ногами, а якщо вона хоче обов'язково бути присутньою на святі, то нехай сідає у свою червону шкаралупу і поганяє. Це був справді благородний жест з мого боку, за який мені також ніхто не сказав «мерсі» і який мені коштував дрібнички в дев'ять колосальних діамантів, але коли вже тобі судилося зробити дурницю, то мусиш розплачуватись за неї. У той момент зі мною був мій Макс, і я не сумнівалася, що Макс не дозволить нікому поглумитися з моїх інтересів; я не могла передбачити, що через деякий час якийсь мізерний пігмей на ім'я Тім чи Том розрядить обойму в груди Брунера, а саме так сталося, і я змушена була закінчувати операцію оцими двома голими руками…

— А може, і з пістолетом? — запитую я.

Вона кидає на мене гострий погляд, і її чудові сині очі раптом сіріють:

— Чи не зустрічав ти Розмарі?

— Розмарі? Де я міг її зустріти?

— Я собі подумала, бо справді мала пістолет. Але вже було пізно. Та й Брунера уже не стало.

— Не бачу, щоб ти була в траурі, дорога. А чорне пасувало б тобі. Ти виглядала б стрункішою.

— Пора б уже зрозуміти нарешті, мій хлопчику, що я не роблю ставки на непотрібну стрункість, як твоя Розмарі. Якраз навпаки. На цьому світі ще не перевелися чоловіки з нормальними смаками.

— Значить, ти упустила діаманти… — підсумовую. — Я доклав стільки праці, щоб вони дісталися тобі, а ти під кінець випустила їх.

— Я б не випустила їх, якби ми в той день, перш ніж виїхати з Лозанни, підскочили до вілли Віолетти. Якби тільки я знала про віллу Віолетти… Але ти-то знав і мав ключ у кишені, проте не завів мене туди.

— А знаєш, що б тоді було? Ми з тобою й досі лежали б у тому бункері і ніхто не прийшов би нам відчинити, бо, крім мене, ніхто не знав про тайник. І коли я кажу «лежали б», то ти, напевне, розумієш, що йдеться не про любовні обійми, а про інше, гидке й холодне, — про смерть.

— Дійсно… Та гадюка вже підстерегла… Просто я не подумала.

— Гадаю все-таки, що ти хоч порилася у валізках, дорога. Там було чимало речей…

— Чого в них ритись? Я забрала так, як вони були, і замкнула у банківському сейфі на своє ім'я. І все-таки це не діаманти. Але й я не жадібна. Коли маєш розум, можна обійтися і без діамантів. Вони потрібні таким легковажним персонам, як твоя Розмарі. Аби промотати їх з кимось таким, як ти, котрий теж не знає ціни грошам. Що стосується мене, то я маю інші плани…

— По торговій лінії… — здогадуюсь я. — Фрау Пулфер…

— Не плутай мене з фрау Пулфер, мій хлопчику. Я не займаюся дрібницями.

— Зрозумів: ти відкриєш готель, — знову висловлюю я здогад.

— Готелі — справа непогана, — киває дама. — Але від них повільна віддача. Я відкрию шикарний ресторан десь у шикарному місці…

— І візьмеш мене з собою…

— Ніколи в світі, — заперечує Флора.

— Чому ж? Посада домашнього собаки вакантна.

— Так, проте я не маю звички тримати домашню змію. У тебе важкий характер, мій хлопчику. Вже не кажу про те, що ти полюбляєш подвійну гру, але ти ще й любиш командувати…

— Я розраховував на більшу симпатію, — сумно бурмочу я.

— А втім, я б тебе взяла… — зауважує Флора. — Якби ти не був замішаний у тих небезпечних справах, політичних. А раз ти замішаний, то вплутаєш і мене. Ні, П'єре! Я люблю гроші, однак не зневажаю і спокою.

— Ясно, тобі потрібен чоловік.

— Коли він мені буде потрібен, я його легко знайду. Незважаючи на те, що у мене зріст і кілограми не такі, як у твого американського феномена. Хоча чоловіки з нормальними смаками стали рідкістю, але все-таки ще не зовсім вимерли, мій хлопчику.

— Якщо лише за оцим столом їх двоє…

— Мені приємно це чути, — відповідає вона таким тоном, ніби на інше й не розраховувала. — Але, думаю, пора рушати.

Я по-дружньому проводжаю її до східців і мужньо терплю бадьоре рукостискання:

— Якщо колись доля занесе тебе до мого ресторану, який і сама ще не знаю, де буде, можеш не сумніватись, що обід — за рахунок господині, — обіцяє вона.

Але потім уже на ходу додає, аби я собі не уявляв забагато:

— Перший обід!

Я повертаюсь до столу, щоб нарешті розрахуватися.

— Яка жінка! — з відтінком захоплення вимовляє Борислав.

— Півтори жінки, — погоджуюсь я.

Трохи згодом ми вже летимо у чорній машині по стрічці шосе, що в'ється серед смарагдових горбів. Тепер, одначе, за кермом уже Борислав, і я маю нарешті можливість відчути обійми сну, який, як відомо, є молодшим братом смерті. Якщо молодший брат, то ще немає нічого страшного. Погано, коли тебе обніме його старша сестра…

— Набридло мені слухати ці ваші історії, — зізнається Борислав. — Діаманти… діаманти…

— А про мене ти не питаєш? — бурмочу я.

— І що в них такого, у цих діамантах, — продовжує розумувати мій приятель.

— Там праця, а більше нічого. Чистий вуглець.

1

Монопрі — магазин дешевих товарів (фр.).

2

Мастика — анісова горілка (болг.).

3

Сальпетрієр — відома паризька лікарня.

4

Сенсаційно! Громоподібно! (фр.).

5

Прогімназія — сім класів.

6

Містраль — холодний вітер у південно-східній Франції.

1

«Луна» — «Місяць» — популярна назва готелів, сигарет, тощо (іт.).

2

Джелаті — морозиво (іт.).

3

У Болгарії деякі громадські організації, зокрема Вітчизняний фронт, мають територіальну структуру.

4

КЛМ — голландська авіакомпанія.

5

«Берлін» — готель і ресторан у центрі Софії, на площі Народних зборів.

6

Пам'ятник російському царю Олександру II на площі Народних зборів у Софії.

7

Motors.

8

Тип автомобільного кузова.

1

«Балкан» — болгарська авіаційна компанія.

1

Баниця — пиріг із дуже тонко розкачаних листків тіста (болг.).

2

Каре — тут: чотири гравці в карти.

3

Надениця — домашня ковбаса (болг.).

4

Белот — гра в карти.

5

Мокет — трип, вовняний меблевий плюш (фр.).

6

Lege artis — за всіма правилами, майстерно (латин.).

Content

Райнов Богомил Пан Ніхто — Збірка

Богомил Райнов ПАН НІХТО

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

Богомил Райнов НЕМА НІЧОГО ЛІПШОГО ЗА НЕГОДУ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Богомил Райнов ВЕЛИКА НУДЬГА

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Богомил Райнов ТАЙФУНИ З НІЖНИМИ ІМЕНАМИ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

1