George Orwell

1984

FØRSTE DEL

I

Det var en kald, klar dag i april, og klokkene slo tretten. Winston Smith presset haken ned mot brystet for å unngå den bitende vinden og smatt fort gjennom glassdørene i Seiersgården, men ikke fort nok til å hindre at et gufs av sand og støv fór inn sammen med ham.

I hallen luktet det av kokt kål og gamle filleryer. I den ene enden av den var det klistret opp en fargelagt plakat, som var for stor til at den fikk plass i en leilighet. Den viste rett og slett et veldig ansikt, mer enn en meter bredt: ansiktet på en mann i fem og førtiårs-alderen med en tykk svart bart og bistert vakre trekk. Winston satte kurs mot trappen. Det var nytteløst å prøve heisen. Selv når forholdene var som best, fungerte den sjelden, og for tiden var den elektriske strøm slått av så lenge det var dagslys. Dette var et ledd i den sparekampanje som gikk forut for Hat-uken. Leiligheten hans var syv trapper oppe, og Winston gikk langsomt og tog seg en hvile flere ganger på veien opp. Han var ni og tredve år gammel og hadde et leggesår over den høye ankelen. På hver trappeavsats stirret plakaten med det enorme fjeset på ham fra veggen rett mot elevatorsjakten. Det var et bilde av det slaget at øynene på det fulgte en når en beveget seg. STORE BROR SER DEG, lød underskriften på det.

Inne i leiligheten holdt en salvelsesfull røst på å lese opp en rekke tall som hadde noe å gjøre med produksjonen av rujern. Stemmen kom fra en oval metallplate som lignet et matt speil og dannet en del av veggen til høyre. Winston skrudde på en knapp, og stemmen ble litt lavere, men ordene kunne ennå skjelnes. Det var mulig å dempe ned apparatet — fjernskjermen som det kaltes —, men det var uråd å stenge det helt av. Han gikk bort til vinduet — en sped, liten skikkelse, hvis magre kropp ble fremhevet av den blå overall som var Partiets uniform. Håret hans var svært lyst, ansiktet var av naturen nokså rødlett, men huden var blitt grov og ru av den simple såpen, de sløve barberbladene og den kalde vinteren som nettopp var slutt.

Selv gjennom den lukte vindusruten så verden kald ut utenfor. Nedover gaten kom små kastevinder som hvirvlet støv og istykkerrevet papir opp i spiraler, og enda solen skinte og himmelen var greit blå, hadde en inntrykk av at det ikke var farge i noe, unntatt plakatene som var slått opp overalt. Ansiktet med den svarte barten stirret ned på en fra alle gatehjørner. STORE BROR SER DEG, stod det under, og de svarte øynene så dypt inn i Winstons egne. I høyde med gaten var det en annen plakat som var revet i stykker i det ene hjørnet og viftet ujevnt i vinden, slik at den vekselvis skjulte og avdekket det ene ordet INGSOC. Langt borte gled et helikopter ned mellom hustakene, en stund kretset det rundt som en spyflue, men satte så avsted igjen i en dalende kurve. Det var politipatruljen som snuste i folks vinduer. Patruljene betydde imidlertid ingen verdens ting. Bare Tankepolitiet betydde noe.

Bak ryggen på Winston plapret fjernskjermen fremdeles i vei om rujern og den niende treårsplanen, som var mer enn virkeliggjort. Fjernskjermen var samtidig mottager og sender. Det fanget opp enhver lyd som Winston laget hvis den var høyere enn en meget lav hvisking, og så lenge han holdt seg innen det synsfelt som metallplaten dekket, kunne han dessuten både bli sett og hørt. Selvsagt var det umulig å vite om en ble iakttatt i et bestemt øyeblikk. En kunne bare gjette seg til hvor ofte og etter hvilket system Tankepolitiet tappet en individuell linje. Det var til og med tenkelig at det voktet alle og enhver hele tiden. Men i hvert fall kunne det tappe ens linje når som helst det ønsket det. En måtte leve — en levde takket være en vane som ble et instinkt — under den forutsetning at hver lyd en laget ble hørt, og hver bevegelse gransket, unntatt i mørke.

Winston holdt ryggen vendt mot fjernskjermen. Det var tryggere, enda han godt visste at også en rygg kan fortelle meget. En kilometer borte hevet Sannhetsministeriet, arbeidsstedet hans, seg veldig og hvitt over det skitne landskapet. Dette, tenkte han med en slags ubestemmelig avsky — dette var London, hovedbyen i Luftområde Ett, som var den tredje folkerikeste provinsen i Oceania. Han forsøkte å presse frem en eller annen barndomserindring som kunne si ham om London alltid hadde vært slik. Hadde man alltid hatt disse panoramaene av falleferdige hus fra attenhundreårene, med veggene støttet opp av bjelker, med vinduer som var lappet med papp og tak med bølgeblikk, med sprukne hagemurer som hellet til alle kanter? Og de utbombede områdene, hvor murpuss-støvet hvirvlet opp i luften, og geiteramsen vokste over hauger av murbrokker, og de steder der bombene hadde ryddet større strekninger og det hadde grodd opp usle kolonier av trebrakker som så ut som hønsehus? Men det nyttet ikke, han kunne ikke huske noe; det var ingenting igjen av hans barndom bortsett fra en rekke klart opplyste tablåer som manglet all bakgrunn og for det meste var uforståelige.

Sannhetsministeriet — Minisann som det het i nytale[1] var oppsiktvekkende forskjellig fra alt annet han kunne se fra vinduet. Det var en enorm bygning i pyramideform av skinnende hvit betong som hevet seg i terrasse etter terrasse tre hundre meter i været. Der Winston nå stod, kunne han såvidt lese Partiets tre slagord, hugget in i elegante bokstaver på den hvite fasaden:

KRIG ER FRED

FRIHET ER TRELLDOM

UVITENHET ER STYRKE

Det ble sagt at Sannhetsministeriet hadde tre tusen værelser over gatehøyden og tilsvarende forgreninger under jorden. Spredt rundt i London hadde man bare tre andre bygninger som lignet det i utseende og størrelse. Så totalt dominerte de de omliggende hus at en kunne se dem alle fire samtidig fra taket på Seiersgården. De var tilholdssteder for de fire ministerier som hele regjeringsapparatet var fordelt mellom: Sannhetsministeriet, som beskjeftiget seg med nyheter, underholdning, undervisning og de skjønne kunster; Fredsministeriet, som syslet med krig; Kjærlighetsministeriet, som opprettholdt lov og orden, og Overflodsministeriet, som var ansvarlig for økonomiske saker. I nytale het de Minisann, Minifred, Minikjær og Miniflod.

Kjærlighetsministeriet var det virkelig forferdelige blant dem. Det hadde ingen vinduer i det hele tatt. Winston hadde aldri vært inne i Kjærlighetsministeriet, ikke engang en halv kilometer fra det. Det var et sted som en umulig kunne komme inn i unntatt i offentlige ærender, og da bare ved å passere en labyrint av piggtrådsperringer, ståldører og skjulte mitraljøsereir. Selv gatene som førte til dets utenverker, ble patruljert av gorilla-fjesede vaktposter i svarte uniformer, væpnet med leddede køller.

Winston snudde seg brått. Han hadde lagt ansiktet i de rolig optimistiske folder som var tilrådelig når en stod overfor fjernskjermen. Han gikk tvers over rommet og inn i det ørlille kjøkkenet. Fordi han forlot ministeriet på denne tid på dagen, hadde han måttet ofre sin lunsj i kantinen, og han visste at det ikke fantes noe mat i kjøkkenet unntatt en skalk svart brød som han måtte spare til neste dags frokost. Fra hyllen tok han ned en flaske med et fargelæst fluidum, med en enkel hvit etikett som var merket SEIERSGIN. Det luktet kvalmt og fett som kinesisk risbrennevin. Winston skjenket en tekopp nesten full, mannet seg opp til å ta sjokket og svelgjet det så i én slurk, som en dosis medisin.

Øyeblikkelig ble han mørkerød i ansiktet, og vannet rant ut av øynene hans. Væsken var som salpetersyre, og når en svelgjet den, hadde en dessuten følelsen av å få et slag i nakken med en gummikølle. I neste øyeblikk minsket imidlertid brannen i maven hans, og verden begynte å se lysere ut. Han tog en sigarett fra en krøllet pakke som var merket SEIERSSIGARETTER, men var uforsiktig nok til å holde den oppned, slik at all tobakken falt ned på gulvet. Heldigere var han med den neste. Han gikk tilbake til dagligstuen og satte seg ved et lite bord som stod til venstre for fjernskjermen. Fra bordskuffen tok han frem et penneskaft, et blekkhus og en tykk bok i kvartformat med rene blader, rød rygg og marmorert bind.

Av en eller annen grunn var fjernskjermen i dagligstuen i en uvanlig stilling. Istedenfor som normalt å være anbragt i bakveggen, slik at den hadde oversikt over hele rommet, var den plasert i den ene av langveggene, rett mot vinduet. På den ene siden av den var det en liten alkove der Winston nå satt; den var egentlig tenkt til å romme bokhyller den gang huset ble bygd. Når Winston satt i denne alkoven og gjemte seg godt der, kunne han holde seg utenfor fjernskjermens synsfelt. Naturligvis kunne han bli hørt, men så lenge han forble i denne stillingen, kunne han ikke ses. Det var delvis rommets usedvanlige geografi som hadde inngitt ham den tanken som han nå holdt på å sette i verk.

Men innskytelsen skyldtes også delvis den boken han nettopp hadde tatt frem av skuffen. Det var en ualminnelig vakker bok. Det glatte, kremfargede papiret var litt gulnet av alder, men av en sort som ikke var blitt fremstilt på minst førti år. Imidlertid kunne han gjette seg til at boken var meget eldre enn som så. Han hadde sett den ligge i vinduet i en lurvet liten skraphandel i et av byens slumkvarterer (hvilket kvarter det var, husket han ikke lenger), og han var øyeblikkelig blitt grepet av et uimotståelig ønske om å eie den. Det var en stilltiende forutsetning at medlemmer av Partiet ikke gikk inn i alminnelige butikker (man kalte det å «handle på det frie marked»), men regelen ble ikke strengt overholdt, fordi det var visse ting som for eksempel skolisser or barberblad som var umulige å få tak i på noen annen måte. Han hadde kastet et fort blikk opp- og nedover gaten og hadde så sneket seg inn og kjøpt boken for to dollars og femti. Den gang var han seg ikke bevisst at han trengte den til noe bestemt formål. Skyldbetynget hadde han båret den hjem i sin dokumentmappe. Selv om han ikke hadde skrevet noe i den, var de en kompromitterende ting å ha.

Det han nå stod i begrep med å gjøre, var å begynne på en dagbok. Dette var ikke ulovlig (ingenting var ulovlig, fordi det ikke lenger fantes noen lover), men hvis det ble oppdaget, var det temmelig sikkert at det ville bli straffet med døden, eller med minst fem og tyve år i en tvangsarbeidsleir. Winston satte en penn i penneskaftet og suget på den for å fjerne fettet. Pennen var et arkaistisk redskap som sjelden ble brukt, selv til underskrifter, men i all hemmelighet og med en viss vanskelighet hadde han anskaffet seg en, rett og slett fordi han hadde følelsen av at dette nydelige kremfargede papiret fortjente å bli beskrevet med en virkelig penn og ikke skrapt opp med en blekkblyant. Han var faktisk ikke vant til å skrive med hånden. Bortsett fra meget korte notater var det vanlig å diktere alt i taleskriveren, og det var naturligvis umulig i dette tilfelle. Han dyppet pennen i blekket og nølte så et sekund. En sitring gikk gjennom innvollene hans. Å sette et bokstav på papiret var den avgjørende handling. Med små, klossete bokstaver skrev han:

4. april 1984.

Han lente seg tilbake. En kjensle av total hjelpeløshet hadde grepet ham. Først og fremst visste han ikke med full sikkerhet at dette var 1984. Det måtte sånn omtrentlig være dette året, for han var tremmelig viss på at han selv var ni og tredve år gammel, og han trodde han var født i 1944 eller 1945. Man nå for tiden var det aldri mulig å tidfeste en dato innen et bestemt år eller to.

Med ett kom han til å undres på: For hvem skrev han egentlig denne dagboken? For fremtiden, for det ufødte. Hans tanke kretset et øyeblikk om den tvilsomme datoen på papiret og kolliderte så med et sjokk mot nytale-ordet dobbeltenke. For første gang ble han klar over omfanget av hva han hadde påtatt seg. Hvordan kunne en sette seg i forbindelse med fremtiden? Det var selvsagt umulig. Enten ville fremtiden ligne nutiden, og da var det ingen som ville høre på ham, eller den ville bli forskjellig fra den, og da ville hans vitnesbyrd bli uten mening.

En stund ble han sittende og glo dumt på papiret. Fjernskjermen hadde slått over til skrallende militærmusikk. Det var rart: Han lot ikke bare til å ha mistet evnen til å uttrykke seg, han hadde til og med glemt det han opprinelig hadde tenkt å si. I ukevis hadde han forberedt seg till dette øyeblikket, og det hadde aldri falt ham inn at han trengte noe mer enn bare mot. Selve skrivingen ville bli en lett sak. Det eneste han hadde å gjøre, var å betro papiret den endeløse, hvileløse monologen som hadde strømmet inn i hodet hans, bokstavelig talt i årevis. I dette øyeblikket hadde imidlertid selv monologen tørket inn. Attpå hadde hans leggesår begynt å verke noe rent ulidelig. Han våget ikke å klø det, for når han gjorde det, ble det alltid betent. Sekundene tikket i vei. Det eneste han var seg bevisst, var den blanke siden foran ham, kløingen i huden ovenfor ankelen, den bråkende musikken og en lett rus, som skyldtes ginen.

Med ett tok han til å skrive i ren panikk, bare delvis var han oppmerksom på det han satte på papiret. Den lille, barnslige håndskriften hans ravet opp og ned på siden, etter hvert gav den en god dag i store bokstaver og til slutt endog i punktumer:

4. april 1984. På kino i går kveld. Bare krigsfilmer. En av dem meget god med et skip fullt av flyktninger som ble bombet etsteds i Middelhavet. Publikum moret seg meget over nærbilder av en svær tjukk man som prøvde å svømme bort med et helikopter etter seg, først så vi ham velte seg i vannet som en skilpadde, og så så vi ham gjennom kanonsiktet i helikopteret, da var han full av huller, og sjøen rundt ham ble rød, og han sank som om hullene hadde sloppet inn vann i ham. publikum hojet av latter da han sank, og så så vi en livbåt full av barn med et helikopter som kretset over. det var en middelalders kvinne som kunne ha vært jødisk, hun satt i baugen med en liten gutt på om lag tre år i armene sine. den vesle gutten skrek av redsel og gjemte hodet sitt mellom brystene hennes som om han prøvde å bore seg rett inn i henne og kvinnen la armene om ham og trøstet ham enda hun var blå av redsel selv, og hele tiden dekket hun ham så godt hun kunne som om armene hennes kunne holde kulene fra ham. så plantet helikopteret en 20 kilos bombe midt blant dem forferdelig lyn og hele båten ble til pinneved. så var det et praktfullt nærbilde av en barnearm som gikk rett opp opp opp i luften et helikopter med kamera i baugen må ha fulgt den oppover og det var en masse bifall fra partiplassene men en kvinne nede i proletardelen av lokaler tok til å lage bråk og skrek at de burde ikke ha vist det for barn det er ikke riktig når barn er til stede helt til politiet kastet henne kastet henne ut jeg tror ikke det hendte henne noe ingen vører hva prolene sier de sier det er typisk prolereaksjon de…

Winston sluttet å skrive, delvis fordi han fikk krampe. Han visste ikke have som hadde fått ham til å lage alt dette sludderet. Men det underlige var at mens han drev på med det, hadde et helt annet minne klarnet i hans sinn, i den grad at han nesten følte seg i stand till å skrive det ned. Nå gikk det også plutselig opp for ham at det var på grunn av denne andre hendelsen han hadde bestemt seg til å gå hjem og begynne dagboken i dag.

Det hadde hendt i ministeriet i morges — hvis en da kunne si at noe så tåket og ubestemt virkelig hendte.

Klokken var bortimot elleve null null, og i arkivavdelingen, der Winston arbeidet, holdt man på å dra stolene ut av avlukkene og plasere dem midt i hallen, rett mot den store fjernskjermen, i anledning av tominuttershatet. Winston holdt nettopp på å sette seg i en av midtrekkene da to mennesker uventet kom inn, mennesker som han begge kjente, men aldri hadde snakket med. Den ene av dem var en ung pike, som han ofte hadde passert i korridorene. Han visste ikke hva hun det, men han var på det rene med at hun var ansatt i roman-avdelingen. Stundom hadde han sett henne med oljete hender og en skrunøkkel, og derfor arbeidet hun antagelig som mekaniker ved en av de maskinene som laget romaner. Hun så djerv ut, var omkring syv og tyve år gammel og hadde tykt, svart hår, fregnet ansikt og beveget seg kvikt og sportstrenet. Om livet på sin overall hadde hun viklet det smale mørkerøde skjerfet som var emblemet til Ungdommens antikjønnsfylkning, det var akkurat så stramt at det fremhevet de velskapte hoftene hennes. Winston hadde avskydd henne fra aller første stund. Han visste grunnen til det. Det skyldtes den atmosfæren av hockeybaner og kalde bad og fellesutflukter og alminnelig åndelig renslighet som omgav henne. Han mislikte nesten alle kvinner og særlig de unge og pene. Kvinnene, og først og fremst de unge, var alltid de mest bigotte tilhengere av Partiet, de slukte alle slagordene rått, de opptrådte som amatørspioner og snuste opp all vranglære. Men denne spesielle unge piken virket farligere enn de fleste. En gang da de passerte hverandre i korridoren, hadde hun gitt ham et kvikt sideblikk som kjentes som om de gjennomboret ham og et øyeblikk hadde fylt ham med den svarteste redsel. Den tanke hadde til og med falt ham inn at hunn kunne være en agent for Tankepolitiet. Men dette var riktignok meget lite trolig. Likevel følte han fremdeles en underlig uro, som var blandet både med frykt og fiendtlighet, hver gang hun var i nærheten av ham.

Den andre personen var O’Brien, som var medlem av Det indre Parti og hadde en stilling som var så viktig at Winston bare hadde en uklar forestilling om dens natur. En dødlignende stillhet falt øyeblikkelig over de mennesker som stod omkring stolene da de så den svarte overallen som var Det indre Partis uniform. O’Brien var en stor, røslig kar med tykk hals og et plumpt, humoristisk, brutalt ansikt. På tross av hans fryktinngytende utseende, var det en viss charme ved hans opptreden. Han hadde en vane med å rette på brillene på nesen som var underlig avvæpnende — på en eller annen ubeskrivelig måte merkelig sivilisert. Det var en gestus som kunne ha minnet tilskueren om en adelsmann fra det attende århundre som bød frem sin snusdåse — hvis da noen fremdeles hadde tenkt i slike former. Winston hadde sett O’Brien kanskje et dusin ganger i løpet av nesten like så mange år. Han følte seg sterkt tiltrukket av ham, ikke bare på grunn av den selsomme kontrasten mellom O’Briens urbane manerer og hans brutale bokserfysikk. Langt mer skyldtes det en hemmelig tro — eller kanskje var det ikke så meget som en tro, bare et håp — om at O’Briens politiske rett-troenhet ikke var fullkommen. Det var noe i ansiktet hans som gav et uimotståelig inntrykk av det. På den annen side var det kanskje ikke engang uortodoksi som stod skrevet i hans ansikt, bare intelligens. Men i hvert fall virket han som et menneske en kunne snakke til, hvis man på en eller annen måte kunne lure fjernskjermen og få ham på tomannshånd. Winston hadde aldri gjort det ringeste forsøk på å få bekreftet denne gjetningen — faktisk var det ingen måte å gjøre det på. I dette øyeblikk så O’Brien på sitt armbåndsur, oppdaget at klokken nesten var elleve null null, og bestemte seg øyensynlig til å bli i arkivavdelingen til tominuttershatet var over. Han satte seg i samme rekke som Winston, et par plasser fra ham. Mellom dem satt en liten kvinne med rødblondt hår, som arbeidet i avlukket ved siden av Winston. Piken med det mørke håret satt rett bak ham.

I neste sekund kom en redselsfull, skjærende låt, som om en eller annen gigantisk maskin gikk med full fart uten smurning, fra den store fjernskjermen i den andre enden av rommet. Det var en låt som fikk det til å isne i tennene på en og håret til å reise seg på ens hode. Hatet hadde begynt.

Som vanlig lyste fjeset til Emmanuel Goldstein, den store Folkefiende, frem på skjermen. Hist og her blant publikum tok man til å pipe. Det lille, rødblonde kvinnfolket kom med et hvin av redsel og avsky. Goldstein var den renegat og frafalne som en gang for lenge siden (hvor lenge siden, var det ingen som riktig husket) hadde vært en av de ledende skikkelser i Partiet, nesten på høyde med Store Bror selv, og så hadde begynt kontrarevolusjonær virksomhet, var blitt dømt til døden, hadde unnsloppet og forsvunnet på mystisk vis. Programmene for tominuttershatet varierte fra dag til dag, men Goldstein spilte hovedrollen i dem alle. Han var ur-forræderen, den første besmitter av Partiets renhet. Alle senere forbrytelser mot Partiet, alle forræderier, sabotasjehandlinger, kjetterier, avvikelser, var de direkte følger av hans forkynnelse. Et eller annet sted levde han fremdeles og ruget ut sine sammensvergelser — kanskje i et oversjøisk asyl, under beskyttelse av sine utenlandske arbeidsgivere, kanskje til og med — som det stundom gikk rykter om — på et skjulested i Oceania selv.

Winstons mellomgulv trakk seg sammen. Han kunne aldre se Goldsteins ansikt uten å bli grepet av en pinefull blanding av følelser. Det var et magert jødisk ansikt med tufset glorie av hvitt hår og et lite spiss-skjegg — et intelligent ansikt og like fullt med noe medfødt avskyelig i seg, med en slags senil tåpelighet i den lange tynne nesen, hvor et par briller balanserte på spissen. Det lignet fjeset på en sau, og stemmen hadde også noe brekende ved seg. Goldstein leverte sitt vanlige giftige angrep på Partiets læresetninger, et angrep som var så overdrevent og bakvendt at et barn kunne gjennomskue det, men samtidig også så pass troverdig at en fikk en alarmerende følelse av at andre mennesker, mindre sindige enn en selv, kunne ta det for god fisk. Han skjelte ut Store Bror, han tordnet mot Partiets diktatur, han krevde øyeblikkelig fred med Eurasia, han slo til lyd for talefrihet, pressefrihet, forsamlingsfrihet og tankefrihet, han skrek hysterisk at revolusjonen var forrådt — og alt dette med en rivende ordstrøm av mangestavelsesord, som var en slags parodi på partitalernes vanlige stil og til og med inneholdt nytaleord, ja, i virkeligheten flere nytaleord enn noe partimedlem normalt ville bruke i det daglige liv. Men forat ingen skulle være i tvil om den realitet som Goldsteins dårende fraser skjulte, så man på skjermen bak hans hode endeløse marsjerende kolonner av eurasiske soldater — geled etter geled av undersetsige karer med uttrykksløse asiatiske fjes, som svømmet opp til skjermens overflate og forsvunnet igjen, men bare for å bli avløst av andre som lignet dem på en prikk. Den dumpe rytmiske trampingen av soldatenes støvler dannet akkompagnementet til Goldsteins brekende røst.

Hatet hadde ikke vart i tredve sekunder før halvdelen av forsamlingen kom med ubeherskede utbrudd av raseri. Det selvgode, saueaktige fjeset på teppet og den eurasiske hærs fryktinngytende makt bak det, var ikke til å holde ut, og selve synet av, eller til og med tanken på Goldstein, var dessuten nok til automatisk å skape frykt og raseri. Han var en mer konstant gjenstand for hat enn både Eurasia og Øst-Asia; for hver gang Oceania var i krig med en av disse maktene, var det som regel i fred med den andre. Men det rare var at enda Goldstein ble hatet og avskydd av alle, enda hans teorier ble gjendrevet, slått sønder og sammen, latterliggjort og fremstilt som det ynkelige vrøvlet de var, minst tusen ganger hver eneste dag — på talerstoler, på fjernskjermer, i aviser og bøker, så var det som hans innflytelse aldri lot til å minke. Alltid var det nye tåper som ventet på å bli forført av ham. Det gikk ikke en dag uten at spioner og sabotører som handlet etter hans instrukser, ble avslørt av Tankepolitiet. Han var sjefen for en veldig skyggehær, en underjordisk nett av konspiratører som hadde vidd seg til den oppgave å styrte regimet. Man trodde at dets navn var Brorskapet. Det ble også hvisket om en forferdelig bok, et kompendium av all slags kjetteri, som var forfattet av Goldstein, og som i hemmelighet var i omløp her og der. Boken hadde ingen titel. Hvis folk i det hele tatt henviste til den, var det rett og slett som boken. Men slike ting kjente en bare gjennom vage rykter. Verken Brorskapet eller boken var ting som et alminnelig partimedlem ville nevne, hvis det var en mulighet for å unngå det.

I Hatets annet minutt steg det til vanvidd. Folk hoppet opp og ned på stolene og skrek av fulle lunger for å overdøve den brekende stemmen som kom fra skjermen, og som var til å bli gal av. Det vesle, rødblonde kvinnfolket var blitt purpurfarget i ansiktet, og munnen hennes åpnet og lukket seg som kjeften på en fisk på land. Selv O’Briens tunge ansikt blusset. Han satt meget rank på stolen, den kraftige brystkassen hans svulmet og dirret som om en svær bølge brøt mot den. Den mørkhårede piken bak Winston hadde tatt til å skrike: «Svin! Svin! Svin!», og med ett trev hun et tungt nytale-leksikon og hev det mot skjermen. Det traff Goldstein på nesen og spratt så tilbake; stemmen fortsatte ubønnhørlig. I et lyst øyeblikk oppdaget Winston at han hojet sammen med de andre, og at han sparket hælen voldsomt mot tverrtreet på stolen sin. Det forferdelige ved tominuttershatet var ikke at en var nødt til å spille en rolle under det, men det stikk motsatte, at det var uråd å la være å slutte seg til. Før tredve sekunder var gått, var ethvert påskudd alltid unødvendig. En grufull ekstase av frykt og hevngjerrighet, en lengsel etter å drepe, pine, smadre ansikter med en slegge, syntes å flomme gjennom hele forsamlingen som en elektrisk strøm, som selv mot ens vilje gjorde en til en ansiktsskjærende, hylende sinnssyk. Og likevel var det raseriet en følte en abstrakt, udirigert følelse, som kunne bli flyttet fra den ene gjenstanden til den andre som flammen på en blåselampe. På den måten ble Winstons hat til sine tider slett ikke rettet mot Goldstein, men mot Store Bror, Partiet og Tankepolitiet, og i slike stunder gikk hans sympati til den ensomme, latterliggjorte skikkelse på skjermen, den eneste vokter av sannhet og fornuft i en verden av løgner. Men i neste øyeblikk var han på ny ett med menneskene omkring seg, og det forekom ham at alt som ble sagt om Goldstein, var riktig. I slike øyeblikk ble hans hemmelige avsky for Store Bror forandret till tilbedelse, og Store Bror syntes å rage opp som den uovervinnelige, fryktløse beskytter, som en klippe mot Asias horder, mens Goldstein på tross av sin ensomhet, sin hjelpeløshet og den tvil som rådet om selve hans eksistens, virket som en dyster trollmann, som ene og alene ved sin stemmes makt kunne ødelegge hele sivilisasjonen.

Av og til lot det seg endog gjøre å dirigere hatet i den ene retningen eller den andre ved en ren viljesakt. Plutselig, med den samme voldsomme anstrengelsen som må til for å vri hodet bort fra puten under et mareritt, klarte Winston å overføre sitt hat fra ansiktet på skjermen til den mørkhårede piken bak seg. Intense, skjønne hallusinasjoner glimtet gjennom hans sinn. Han ville banke henne til døde med en gummikølle. Han ville binde henne naken til en pel og skyte henne full av piler som den hellige Sebastian. Han ville voldta henne og skjære halsen over på henne i det øyeblikk orgasmen kom. Dessuten forstod han nå bedre enn før hvorfor han hatet henne. Han hatet henne fordi hun var ung og vakker og kjønnsløs, fordi han gjerne ville ligge med henne og aldri kom til å gjøre det, fordi hun om sin smidige midje, som syntes å be om å bli favnet, bar hadde det avskyelige skarlagenrøde skjerfet, kyskhetens utfordrende symbol.

Hatet øket til klimaks. Goldsteins stemme var nå faktisk blitt til brekingen av en sau, og et øyeblikk så ansiktet også ut som et sauefjes. Så gled sauefjeset over i ansiktet på en eurasisk soldat, som syntes å avansere mot tilskuerne veldig og forferdelig, med et brølende automatgevær. Det var som han hoppet ut av skjermen, og noen av menneskene på første benk bøyde seg faktisk bakover på stolene. Men i samme sekund trakk alle et dypt lettelsens sukk, for den fiendtlige skikkelse ble forandret till ansiktet av Store Bror, med svart hår og svarte barter, full av kraft og mystisk ro, og så svær at han nesten fylte hele skjermen. Ingen hørte hva Store Bror sa. Det var bare noen få oppmuntrende ord, slike ord som blir ytret i slagets larm, som ikke kan skjelnes fra hverandre enkeltvis, men som gjenoppretter tilliten i og med at de blir sagt. Så svant Store Brors ansikt bort igjen, og i stedet så man Partiets tre slagord i store bokstaver:

KRIG ER FRED

FRIHET ER TRELLDOM

UVITENHET ER STYRKE

Men Store Brors ansikt syntes å forbli på skjermen i flere sekunder, som om den virkning han hadde gjort på alles synsnerver var for sterk til at den kunne forsvinne med det samme. Det lille kvinnfolket ved siden av Winston hadde kastet seg framstupes over stolryggen foran henne. Med en redd mumling som lød som «Min frelser!» strakte hun armene ut mot skjermen. Så skjulte hun ansiktet i hendene. Det var tydelig at hun fremsa en bønn.

I samme øyeblikk begynte hele forsamlingen en dyp, langsom rytmisk messing: «B-B!… B-B!… B-B!» om og om igjen, meget langsomt og med et langt opphold mellom det første B og det andre — en tung, mumlende lyd, på en måte underlig vill, med en undertone som lød som trampingen av nakne føtter og larmen av negertrommer. Den varte i kanskje et halvt minutt. Den var et omkved en ofte hørte når bevegelsen helt overveldet publikum. Dels var det en hymne til Store Brors visdom og majestet, men enda mer var det en selvhypnose, en bevisst tilsløring av bevisstheten ved hjelp av rytmisk lyd. Det var som Winston ble iskald i innvollene. Under tominuttershatet kunne han ikke la være å ta del i det almene delirium, men denne umenneskelige messingen «B-B!… B-B!» fylte ham alltid med redsel. Selvfølgelig messet han med de andre, det var umulig å opptre annerledes. Å forstille seg, å kontrollere sitt ansikt, å gjøre hva alle andre gjorde, var en instinktiv reaksjon. Men i et par sekunder var uttrykket i øynene hans slik at det var tenkelig det kunne avsløre ham. Og det var akkurat i dette øyeblikk det viktige hendte — hvis det da i virkeligheten hendte.

I ett sekund fanget han O’Briens blikk. O’Brien hadde reist seg. Han hadde tatt av seg brillene og holdt på å sette dem på nesen igjen med den bevegelsen som var så karakteristisk for ham. Men deres øyne møttes en brøkdel av et sekund, og i den korte tid det varte, visste Winston — ja, han visste — at O’Brien tenkte nøyaktig det samme som han selv. Et budskap som ikke var å ta feil av, var blitt utvekslet mellom dem. Det var som deres to sinn hadde åpnet seg og tankene strømmet fra den ene til den annen gjennom øynene på dem. «Jeg er med det,» lot O’Brien til å si. «Jeg vet på en prikk hva du føler. Jeg vet alt om din forakt, ditt hat, din avsky. Men vær ikke bekymret, jeg er på din side!» Og så var glimtet av forståelse forbi, og O’Briens ansikt var ugjennomtrengelig som alle andres.

Dette var det hele, og han var alt i tvil om det virkelig hadde hendt. Slike hendelser fikk aldri noen følger. Det eneste resultat var at de holdt liv i hans følelse av, eller håp om at det var andre enn han selv som var fiender av Partiet. Når det kom till stykket, var kanskje ryktene om de veldige underjordiske sammensvergelser riktige allikevel — kan hende eksisterte Brorskapet virkelig! På tross av de endeløse arrestasjonene og tilståelsene og henrettelsene var det umulig å vite om ikke Brorskapet bare var en myte. Av og til trodde han på det, av og til ikke. Det fantes ingen beviser, bare ørsmå glimt som kunne bety noe eller ingenting: bruddstykker av samtaler en lyttet til, utviskede rablinger på toalettvegger — en gang, da to fremmede møttes, til og med en liten bevegelse av hendene som hadde sett ut til å kunne være et tegn på gjenkjennelse. Alt sammen var bare gjetninger — det var høyst sannsynlig at han bare hadde innbilt seg det hele. Han gikk tilbake til sitt avlukke uten å kaste noe nytt blikk på O’Brien. Den tanken å fortsette deres korte kontakt falt ham snaut inn. Det villa ha vært ubeskrivelig farlig, selv om han hadde visst hvordan han skulle gå frem. I ett sekund, i to sekunder, hadde de vekslet et mangetydig blikk, og det var hele historien. Men selv dét var en ting å huske i den innestengte ensomheten en måtte leve i.

Winston ranket seg og ble sittende stivere i ryggen. Han rapte. Ginen steg opp fra maven hans.

På ny innstilte han blikket på boken. Han oppdaget at mens han satt der og grublet hjelpeløst, hadde han også skrevet, i en slags automatisk refleksbevegelse. Og det var ikke lenger den samme gnidrede klossede skriften som før. Hans penn hadde glidd vellystig over det glatte papiret og skrevet med pene store bokstaver:

NED MED STORE BROR

NED MED STORE BROR

NED MED STORE BROR

NED MED STORE BROR

NED MED STORE BROR

Gang på gang, slik at det fylte en halv side.

Han kjente et stikk av redsel. Det var meningsløst, for det var ikke farligere å skrive disse ordene enn å åpne selve boken, men et øyeblikk følte han seg fristet til å rive ut det beskrevne bladet og oppgi hele tiltaket.

Men han gjorde det ikke, fordi han visste at det var nytteløst. Enten han skrev NED MED STORE BROR eller han ikke gjorde det, gjorde det ingen forskjell. Enten han fortsatte med dagboken eller ikke, gjorde det ingen forskjell. Tankepolitiet ville ta ham i alle tilfelle. Han hadde begått — og selv om han ikke hadde satt pennen på papiret, ville han ha begått — den fundamentale forbrytelse som i seg selv innebar alle andre. Tankeforbrytelse, kalte de det. Tankeforbrytelse var noe en ikke kunne holde skjult i det uendelige. En kunne skjule det en stund, til og med i årevis, men før eller siden måtte de få tak i en.

Det skjedde alltid om natten — arrestasjonene foregikk uten unntagelse om natten. Med ett ble en rykket ut av søvnen, grove never ristet en i skulderen, lysene sved i øynene på en, rundt sengen var det en ring av harde ansikter. I det veldige flertall av saker var det ingen rettsbehandling, ingen melding om arrestasjonen. Folk forsvant simpelthen, og alltid om natten. Ens navn ble fjernet fra de offentlige protokoller, alle opptegnelser om det en noengang hadde utrettet ble slettet ut, selve ens eksistens ble benektet og deretter glemt. En ble avskaffet, tilintetgjort — det gjengse uttrykket var fordampet.

Et øyeblikk ble han grepet av et slags hysteri. Med forjaget, uryddig håndskrift tok han til å rable:

de vil skyte meg jeg vører det ikke de vil skyte meg i nakken jer vører det ikke ned med store bror de skyter en alltid i nakken jer vører det ikke ned med store bror…

Han lente seg tilbake mot ryggstøet, litt skamfull over seg selv, og la penneskaftet ned. I neste øyeblikk fikk han et voldsomt støkk. Det banket på doren.

Allerede! Han ble sittende stille som en mus i det fåfengte håp om at den som var utenfor, ville gå etter det første forsøket, uansett hvem det var. Men nei, bankingen ble gjentatt. Det verste av alt ville være å bli sittende. Hans hjerte hamret som en tromme, men av lang vane var ansiktet sannsynligvis uttrykksløst. Han reiste seg og gikk med tunge steg mot døren.

II

I det samme Winston la hånden på dørknotten, ble han oppmerksom på at han hadde latt dagboken ligge åpen på bordet. NED MED STORE BROR stod det skrevet over hele siden, med bokstaver som nesten var så store at de kunne leses tvers over værelset. Det var usigelig tåpelig av ham. Men det stod klart for ham at selv i sin panikk hadde han ikke villet grise til det pene papiret ved å lukke boken mens blekket ennå var vått.

Han drog pusten og åpnet døren. Momentant skjøt en varm bølge av lettelse gjennom ham. Utenfor stod en fargeløs, fortrykt kvinne med bustet hår og et furet ansikt.

— Å, kamerat, begynte hun med en uglad, klynkende stemme. — Jeg syntes jeg hørte deg komme hjem. Tror du at du kunne komme bort til meg og se litt på kjøkkenvasken. Den er blitt tett og…

Det var fru Parsons, konen til hans nabo i samme etasje. («Frue» var et ord som på sett og vis ble misbilliget av Partiet — en skulle kalle alle «kamerat» — men overfor enkelte kvinner brukte en det rent instinktivt.) Hun var omtrent tredve år gammel, men så meget eldre ut. Hun virket som om det var støv i ansiktsrynkene hennes. Winston fulgte henne nedover korridoren. Disse jobbene som amatørhåndverker var en nesten daglig ergrelse for ham. Seiersgården var en gammel leiegård, bygd i 1930 eller deromkring, og holdt på å falle i stykker. Murpussen falt stadig fra vegger og tak i flak, rørene sprang hver gang det var riktig kaldt, taket lekket så ofte som det kom snø, og varmesystemet gikk som regel for halv damp når det ikke var helt stengt på grunn av sparehensyn. De reparasjoner en ikke kunne foreta på egen hånd måtte sanksjoneres av fjerne komitéer, som kunne forsinke innsettelsen av en ny vindusrute i hele to år.

— Naturligvis gjør jeg det bare fordi Tom ikke er hjemme, sa fru Parsons svevende.

Parsons’ leilighet var større enn Winstons og uflidd på en annen måte. Alt så ut som det var bulket og tråkket på, som om stedet nettopp hadde hatt besøk av et rasende kjempedyr. Sportsutstyr — hockeykøller, boksehansker, en sprukken fotball og et par vrengte svettluktende shorts — lå spredt over gulvet, og på bordet var det et rot av skitne tallerkener og stilebøker med eselører. På veggene hang Ungdomsfylkingens og Spionenes mørkerøde flagg og en plakat med Store Bror i full størrelse. En kunne kjenne den vanlige lukten av kokt kål, som var felles for hele gården, men den var gjennomsyret av en skarpere stank av svette, og selv om det var vanskelig å forklare hvorfor, visste en allerede første gang en luktet den at det var svetten av et menneske som ikke var til stede i øyeblikket. I sideværelset var det en eller annen som ved hjelp av en kam og et stykke papir prøvde å akkompagnere den militærmusikken som fremdeles bråket ut av fjernskjermen.

— Det er barna, sa fru Parsons og kastet et halvveis redd blikk på døren. — De har ikke vært ute i dag. Og naturligvis…

Hun hadde den vanen å klippe av setningene sine på midten. Kjøkkenvasken var fylt nesten til kanten av skittent grønnaktig vann som stinket enda verre enn kålen. Winston la seg på kne og undersøkte kneet på avløpsrøret. Han avskydde å bruke hendene sine, og han avskydde å bøye seg, fordi han da alltid risikerte et hosteanfall. Fru Parsons så hjelpeløst på ham.

— Hvis Tom var hjemme, ville han naturligvis ha fikset det på et blunk, sa hun. — Han er så glad i å stelle med slikt. Han er alltid så flink med hendene sine, Tom.

Parsons var Winstons kollega i Sannhetsministeriet. Han var en fet men virkelysten mann med en overveldende tåpelighet — en masse av imbesil entusiasme, en av disse hengivne slitere som aldri stilte noe spørsmål, og som betydde enda mer for Partiets stabilitet enn Tankepolitiet. Fem og tredve år gammel var han mot sin vilje blitt kastet ut av Ungdomsfylkingen, og før han fylte betingelsene for å bli opptatt der, hadde han klart å være medlem av Spionene et år over den reglementerte alder. I ministeriet hadde han en underordnet stilling som ikke krevde noen intelligens, men på den annen side var han en ledende skikkelse i idrettsstyret og alle de andre komitéer som var opptatt med å organisere fellesutflukter, spontane demonstrasjoner, sparekampanjer og frivillig virksomhet i sin alminnelighet. Mellom to drag av snadden kunne han med stillferdig stolthet fortelle at han hadde besøkt gruppesentret hver eneste kveld i de siste fire år. En gjennomtrengende lukt av svette, et slags ubevisst vitnesbyrd om hans anstrengende liv, fulgte ham overalt og hang til og med i luften etter at han var gått.

— Har du en skrunøkkel? spurte Winston og tuklet med mutteren i kneet på røret.

— En skrunøkkel, gjentok fru Parsons og ble plutselig helt leddeløs. — Jeg vet ikke, jo jeg tror det sikkert. Kanskje barna…

Med støvletramp og et nytt trompetstøt i kammen kom barna farende inn i dagligstuen. Fru Parsons hentet skrunøkkelen. Winston slapp vannet ut og fjernet med avsky den klumpen av menneskehår som hadde tettet til røret. Han renset fingrene så godt han kunne i det kalde vannet fra springen og gikk tilbake til stuen.

— Opp med hendene! hylte en vill stemme.

En pen, kraftig gutt på ni år dukket opp bak bordet og truet ham med en automatisk leketøyspistol, mens den vesle søsteren hans, som var to år yngre, gjorde den samme bevegelsen med et lite vedstykke. Begge var kledd i de blå shorts, grå skjorter og røde halstørklær som var Spionenes uniform. Winston løftet hendene over hodet, men med en følelse av uro, for guttens oppførsel var så arrig og ondsinnet at det ikke bar var en spøk.

— Du er en forræder! hylte gutten. — Du er en tankeforbryter! Du er en eurasisk spion! Jeg skal skyte deg, jeg skal fordampe deg, jeg skal sende deg til saltgruvene!

Med ett gav de seg begge til å danse rundt ham mens de skrek «Forræder!» og «Tankeforbryter!» Den vesle piken hermet etter broren i alle hans bevegelser. På sett og vis var det noe uhyggelig ved det, det minnet om gledeshopp av små tigerunger som snart vil vokse opp til menneskeetere. Det var en slags beregnende villskap i guttens blikk, et helt tydelig ønske om å slå eller sparke Winston og en bevissthet om at han meget snart var stor nok til å kunne gjøre det. Det var heldig at han ikke hadde en ordentlig pistol, tenkte Winston.

Fru Parsons’ blikk flakket nervøst fra Winston til barna og tilbake igjen. Her i dagligstuen, hvor lyset var bedre, la han med interesse merke til at det virkelig var støv i ansiktsrynkene hennes.

— De er så bråkende, sa hun. — De er sinte fordi de ikke får lov til å gå og se på hengingen, det er det som er grunnen. Jeg har det for travelt til å ta dem med, og Tom kommer ikke hjem tidsnok.

— Hvorfor kan vi ikke få se på hengingen? brølte gutten med sin høye stemme.

— Jeg vil se på hengingen! Jeg vil se på hengingen! messet den lille piken, som fremdeles danset rundt.

Winston kom til å huske på at noen eurasiske fanger, som var dømt skyldig i krigsforbrytelser, skulle henges i parken samme kveld. Dette hendte gjennomsnitting en gang om måneden, og det var en populær forestilling. Barna tigget og bad alltid om å få se på det. Han sa adjø til fru Parsons og forlot leiligheten. Men han var ikke kommet seks skritt bortover korridoren, før noe traff ham i nakken. Det gjorde ulidelig vondt, det var som et rødglødende jern ble kjørt inn i ham. Han snudde seg akkurat tidsnok til å se fru Parsons som drog sønnen inn gjennom døren, mens han stakk en sprettert i bukselommen.

— Goldstein! brølte gutten da døren ble lukket bak ham. Men det som slo Winston mest, var uttrykket av hjelpeløs redsel i morrens grå ansikt.

Da han var kommet tilbake til sin egen leilighet, gikk han fort forbi fjernskjermen og satte seg ved bordet igjen, mens han fremdeles gned seg i nakken. Musikken fra fjernskjermen hadde stoppet. I stedet leste en knapp, militær røst med en slags brutal fryd opp en beskrivelse av bevæpningen av den nye flytende festningen, som nettopp var blitt forankret mellom Island og Færøyene.

Den ulykkelige kvinnen måtte ha et grufullt liv med de barna, tenkte han. Om et år eller to ville de vokte henne natt og dag for å finne symptomer på kjetteri. Nesten alle barn var forferdelige nå for tiden. Og det verste av alt var at selv om de gjennom slike organisasjoner som Spionene systematisk ble gjort til ustyrlige små villmenn, skapte dette likevel ikke noen tendens hos dem til å gjøre opprør mot Partiets disiplin. Tvert om tilbad de Partiet og alt som stod i forbindelse med det. Sangene, opptogene, fanene, utfluktene, eksersisen med tre-geværer, brølet av slag-ord, dyrkelsen av Store Bror — alt dette var en slags vidunderlig lek for dem. Hele deres villskap var rettet utad, mot statens fiender, mot utlendinger, forrædere, sabotører, tankeforbrytere. Det var nesten den normale tilstand at alle folk over tredve år var redd for sine egne barn. Og med god grunn, for det gikk nesten ikke en uke uten at Times bragte en melding om hvordan en eller annen lurende liten snik — en «barnehelt» var det gjengse uttrykket — hadde overhørt en kompromitterende bemerkning og angitt sine foreldre til Tankepolitiet.

Smerten av sprettertkulen hadde gitt seg. Nølende tok han penneskaftet mens han spekulerte på om han kunne finne noe mer å skrive om i dagboken. Med ett begynte han å tenke på O’Brien igjen.

For mange år siden — hvor mange var det? Det må være syv år — hadde han drømt at han gikk gjennom et belgmørket rom. Og en som satt på den ene siden av ham hadde sagt da han passerte: «Vi møtes på det sted hvor det ikke er noe mørke.» Det ble sagt meget rolig, nesten likegyldig — det var en meddelelse, ikke en ordre. Han hadde gått videre uten å stanse. Det rare var at i øyeblikket, i drømmen, hadde disse ordene ikke gjort noe større inntrykk på ham. Det var først senere og litt etter litt at de syntes å få sin bestemte betydning. Han kunne ikke lenger huske om det var før eller etter denne drømmen at han hadde sett O’Brien for første gang, og heller ikke kunne han minnes når han første gang hadde gjenkjent stemmen som O’Briens. Men i alle tilfelle hadde han identifisert den med hans. Det var O’Brien som hadde talt til ham ut av mørket.

Winston hadde aldri kunnet føle seg helt viss på om O’Brien var en venn eller en fiende, selv etter glimtet i øynene hans i morges var det fremdeles umulig å være sikker. Men heller ikke lot dette til å spille noen større rolle. Det var en hemmelig forståelse som bandt dem sammen, noe som var viktigere enn hengivenhet og partifellesskap. «Vi møtes på det sted hvor det ikke er noe mørke,» hadde han sagt. Winston visste ikke hva det betydde, bare at det på en eller annen måte ville gå i oppfyllelse.

Stemmen fra fjernskjermen stoppet. Et klart og vakkert trompet-støt klang ut i den stillestående luften. Stemmen fortsatte skurrende:

— Hallo, hallo! En il-melding er nettopp kommet fra Malabar-fronten! Våre tropper i Syd-India har vunnet en strålende seier. Jeg er bemyndiget til å si at det slaget vi nå bringer en melding om, meget godt kan føre til at vi kan se slutten på krigen. Her er meldingen…

Nå kommer dårlige nyheter, tenkte Winston. Og ganske riktig, etter en bloddryppende beskrivelse av tilintetgjørelsen av en eurasisk armé, med fabelaktige oppgaver over drepte og fanger, kom kunngjøringen om at sjokoladerasjonen vill bli nedsatt fra tredve gram till tyve fra neste uke av.

Winston rapte igjen. Virkningene av ginen holdt på å forta seg, tilbake ble en følelse av at all luften var gått ut av ham. Kanskje for å feire seieren, kanskje for å døyve erindringen om den tapte sjokoladen, satte fjernskjermen i gang med «Oceania, vårt land». En skulle stå i giv akt, når den ble spilt. Men slik som han nå satt, var han usynlig.

Etter «Oceania, vårt land» fulgte lettere musikk. Winston gikk bort till vinduet mens han holdt ryggen mot fjernskjermen. Dagen var fremdeles kald og klar. Etsteds langt borte eksploderte en rakettbombe med et dumpt, dirrende brøl. For tiden falt omkring tyve-tredve av dem på London hver uke.

Nede på gaten rusket vinden i den sønderrevne plakaten, og ordet INGSOC viste seg rykkvis og forsvant så igjen. Ingsoc. Ingsoc’s hellige prinsipper. Nytale, dobbelttenkning, fortidens foranderlighet. Han hadde følelsen av å vandre i skogene på havbunnen, å ha gått seg vill i en uhyggelig verden hvor han selv var monstrumet. Han var alene. Fortiden var død, fremtiden var ikke til å forstille seg. Hvilken sikkerhet hadde han for at et eneste nålevende menneskelig vesen stod på samme side som han? Og hvordan kunne han skaffe seg visshet for at Partiets herredømme ikke kom til å vare evig? Som et svar på hans spørsmål trådte de tre slagordene på Sannhetsministeriets hvite fasade på ny frem for hans blikk:

KRIG ER FRED

FRIHET ER TRELLDOM

UVITENHET ER STYRKE

Han fisket et 25 cents-stykke opp av lommen. Der stod også de samme slagordene med ørsmå tydelige bokstaver, og på den andre siden av mynten kunne en se Store Brors hode. Selv fra mynten forfulgte disse øynene ham. På mynter, på frimerker, på faner, på plakater og på sigarettpakkene — overalt. Alltid disse øynene som voktet en og stemmen som omsluttet en. Enten en sov eller var vaken, enten en arbeidet eller spiste, utendørs eller innendørs, i badet eller i sengen — aldri slapp en unna dem. Ingenting var ens eget unntatt de få kubikkcentimeterne inne i ens hode.

Solen hadde dreiet vestover, og myriadene av vinduer i Sannhetsministeriet så like truende ut som skytehullene i en festning nå da det ikke lenger falt noe lys på dem. Hans hjerte skrumpet sammen ved synet av den enorme pyramide-bygningen. Den var for sterk, den kunne ikke stormes. Selv tusen rakett-bomber kunne ikke sprenge den. På ny lurte han på hvem han egentlig skrev denne dagboken for. For fremtiden, for fortiden — for en tidsalder som kanskje bare eksisterte i hans fantasi. Og foran ham lå ikke død, men tilintetgjørelse. Dagboken ville bli brent til aske, og han selv ville gå opp i damp. Bare Tankepolitiet ville lese det han hadde skrevet før det utslettet det av tilværelsen og av erindringen. Hvordan kunne en rette noen appell til fremtiden, når ikke ett eneste spor av en vil overleve fysisk, ikke så meget som et anonymt ord rablet på en bit papir?

Fjernskjermen slo fjorten. Han måtte gå om ti minutter. Han måtte være tilbake i sitt arbeid fjorten-tredve.

Pussig nok var det som timeslagene hadde satt nytt mot i ham. Han var et ensomt gjenferd som mumlet en sannhet som ingen noen gang ville høre. Men så lenge han gav uttrykk for den, ble kontinuiteten på en heller annen dunkel måte ikke brutt. Det var ikke ved å gjøre seg selv hørt, men ved å bevare vettet at en førte sin menneskelige arv videre. Han gikk tilbake til bordet, dyppet pennen i blekkhuset og skrev:

Till fremtiden eller til fortiden, til en tid da tanken er fri, da menneskene er forskjellige fra hverandre og ikke lever ensomme — til en tid da sannheten lever og da det som er gjort ikke kan gjøres ugjort — sender jeg en hilsen fra ensrettethetens tidsalder, fra ensomhetens tid, fra Store Brors tid, fra dobbelttenkningens tid!

Han var allerede død, tenkte han. Det forekom ham at det først var nå, etter at han hadde begynt å kunne forme sine tanker, at han hadde tatt det avgjørende skritt. Følgene av enhver handling er iboende i handlingen selv. Han skrev:

Tankeforbrytelse medfører ikke døden: Tankeforbrytelse ER døden.

Nå da han hadde identifisert seg selv som et dødt menneske ble det av stor betydning å holde seg i live så lenge som mulig. Han hadde fått blekkflekker på to av fingrene på høyre hand. Det var akkurat slike småting som kunne forråde en. En eller annen nidkjær snushane i ministeriet (sannsynligvis en kvinne, en som lignet det vesle rød-blonde kvinnfolket eller den svart-hårede piken fra roman-avdelingen) kunne ta til å undres på hvorfor han hadde skrevet i lunsjpausen, hvorfor han hadde brukt en gammeldags penn, hva han hadde skrevet — og så komme med et vink på det rette sted. Han gikk ut i badet og skrubbet omhyggelig blekket av med den kornete mørkebrune såpen, som rev opp huden som sandpapir og derfor høvde godt til dette formålet.

Han la dagboken i skuffen. Det var helt nytteløst å gjøre noe forsøk på å skjule den, men han kunne i det minste skaffe seg sikkerhet for om dens eksistens var blitt oppdaget eller ikke. Hvis han la et hår tvers over den ene kanten på den, var det altfor iøynefallende. Med fingertuppen tok han et usynlig korn av hvitaktig støv og plaserte det i hjørnet av bindet, slik at det måtte falle av hvis noen rørte boken.

III

Winston drømte om sin mor.

Han må ha vært ti eller elleve år da moren forsvant, tenkte han. Hun var en høyvoksen statelig kvinne, temmelig fåmælt, med langsomme bevegelser og praktfullt lyst hår. Sin far husket han mer utydelig som en mørk tynn mann med briller, som alltid gikk i pene mørke klær (Winston husket særlig de ualminnelig tynne sålene på farens sko). Begge foreldrene må sannsynligvis ha forsvunnet under en av de første store utrenskingene i femti-årene.

I denne drømmestunden satt hans mor på et sted dypt nede under ham med hans unge søster i armene. Han husket ikke søsteren i det hele tatt, unntatt som et ørlite svakt spebarn, som alltid var stille og hadde store, årvåkne øyne. Begge så nå opp på ham. De var nede på et eller annet underjordisk sted — bunnen av en brønn, for eksempel, eller en meget dyp grav — et sted som var dypt under ham, men likevel fremdeles flyttet seg nedover. De var i salongen på et synkende skip og så opp mot ham gjennom det stadig mørkere vannet. Det var fremdeles luft i salongen, de kunne fremdeles se ham og han dem, men hele tiden sank de, ned i det grønne vannet som i neste øyeblikk måtte skjule dem for hans blikk for alltid. Han var ute i lyset og luften, og de var der nede fordi han var her oppe. Han visste det, og de visste det, og han kunne lese av deres ansikter at de visste det. Men det var ingen bebreidelse verken i deres ansikter eller deres hjerter, bare vissheten om at de måtte dø for at han kunne leve, og at dette var en del av tingenes uunngåelige orden.

Han kunne ikke huske hva som hadde hendt, men i sin drøm visste han at hans mors og hans søsters liv på en eller annen måte var blitt ofret for hans eget. Det var en av disse drømmer som bevarer det karakteristiske drømmesceneriet, men som likevel er en fortsettelse av ens intellektuelle liv, og inneholder kjensgjerninger og tanker som fremdeles synes nye og verdifulle etterat en har våknet. Det som nå plutselig slo Winston, var at hans mors død for nesten tredve år siden hadde vært tragisk og sørgelig på en måte som nå ikke var mulig lenger. Han innså at tragedien tilhørte den svunne tid, en tid da det fremdeles fantes privatliv, kjærlighet og vennskap, og da medlemmene av en familie hjalp hverandre uten at de behøvde å vite grunnen til det. Minnet om moren slet i hans hjerte, fordi hun hadde dødd av kjærlighet til ham, den gang han var for ung og for egoistisk til å elske henne igjen, og fordi hun på en måte, han husket ikke hvordan, hadde ofret seg selv for et lojalitetsbegrep som var individuelt og uforanderlig. Slikt kunne ikke hende i dag, det så han klart. I dag rådet frykt, hat og smerte, men ingen følelsesmessig verdighet og stolthet, ingen dyp eller komplisert sorg. Det var som han kunne lese alt dette i morens og søsterens store øyne da de så opp mot ham gjennom det grønne vannet, hundrer av favner under ham, dypere og dypere.

Med ett stod han på en grønn, spirende gressvoll en sommerkveld mens solens skrå stråler forgylte jorden. Det lendet han så ut over hadde vist seg så ofte i hans drømmer at han aldri var helt viss på om han hadde sett det i det virkelige liv eller ikke. I sine våkne tanker kalte han det Det gylne land. Det var en gammel beitemark med mange kaninhuller, en sti som gikk tvers over den og en muldvarphaug her og der. I det ujevne skogbrynet på den andre siden av jordet duvet almetrærnes grener meget svakt i vinden, bladene rørte seg så vidt i tette masser, som kvinnehår. Et steds like i nærheten, men ute av syne, var det en klar langsom bekk, der ørekyten svømte i kulpene under vidjene.

Piken med det mørke håret kom gående mot ham over jordet. Det så ut som hun med en eneste bevegelse rev av seg alle klærne og slengte dem foraktelig til side. Kroppen hennes var hvit og glatt, men den vakte ingen attrå hos ham, i virkeligheten var det så vidt han kastet et blikk på den. Det som overveldet ham i øyeblikket, var beundring for den bevegelsen hun hadde gjort da hun kastet fra seg klærne. Den var så yndefull og vørdsløs at det var som den utslettet en hel kultur, et helt tankesystem, som om Store Bror og Partiet og Tankepolitiet alle var blitt sopt ut i intetheten av en enkel, skjønn bevegelse av armen hennes. Også det var en gestus som hørte fortiden til. Winston våknet med ordet «Shakespeare» på leppene.

Fjernskjermen gav fra seg et øresønderrivende plystresignal som fortsatte i samme tone i tredve sekunder. Klokken var null syv femten, den tiden da alle kontorfunksjonærer måtte opp. Winston vred kroppen ut av sengen, han var naken, for et medlem av Det ytre Partiet fikk vare tre tusen klesmerker om året, og for en pyjamas måtte en ut med seks hundre. Han trev en skitten undertrøye og et par shorts som lå på en stol. Gymnastikken ville begynne om tre minutter. I neste øyeblikk måtte han krøke seg under et voldsomt hosteanfall som nesten alltid kom over ham like etter at han hadde våknet. Det tømte hans lunger så totalt at han måtte legge seg må ryggen og ta en rekke dype åndedrag før han fikk pusten igjen. Hosten hadde fått årene hans til å svulme opp, og leggesåret hadde tatt til å klø.

— Gruppe tredve til førti! bjeffet en ilter kvinnestemme. — Gruppe tredve til førti! Oppstilling! Tredve til førti!

Winston stilte seg i giv akt foran fjernskjermen, hvor en nå kunne se bildet av en avpillet, men muskelsterk yngre kvinne med bluse og gymnastikksko.

— Armer bøy og strekk! buldret hun. — Ta tempoet etter meg. En, to, tre, fire! En, to, tre, fire! Kom nå, kamerater, få litt fart på dere! En, to, tre, fire! En, to, tre, fire!…

Smerten av hosterien hadde ennå ikke drevet hele inntrykket av Winstons drøm ut av ham, og de rytmiske bevegelser under øvelsene styrket det til en viss grad. Mens han mekanisk strakte armene fremover og bakover, og mens ansiktet var preget av den barske glede som ble betraktet som det korrekte uttrykk under disse fysiske sprell, anstrengte han seg for å tenke tilbake til hin uklare barndomstid. Det var usigelig vanskelig. Alt sammen bleknet likesom når han prøvde å komme lenger tilbake enn til slutten av femtiårene. Når det ikke var noen ytre ting en kunne støtte seg til, mistet selv ens egen tilværelse sine skarpe konturer. En husket veldige hendelser, som kanskje ikke hadde funnet sted, en husket et mylder av enkeltheter uten å kunne gjenskape deres atmosfære, og det var lange tomme perioder hvor en ikke kunne plasere noe som helst. Alt hadde vært annerledes den gang. Selv landenes navn og deres former på kartet hadde vært annerledes. Luftområde Ett het for eksempel ikke det i hine tider: det var blitt kalt England eller Storbritannia, selv om han følte seg noenlunde viss på at London alltid hadde hett London.

Winston kunne ikke tydelig huske noen tid da hans land ikke hadde vært i krig, men det er klart at det hadde vært en temmelig lang mellom-periode med fred i hans barndom, fordi en av hans tidligste erindringer gjaldt et flyangrep som lot til å komme helt overraskende på alle. Kan hende var det den gangen at atombomben hadde falt på Colchester. Han kunne ikke minnes selve flyangrepet, men han husket at farens hånd grep hans da de skyndte seg nedover og nedover til et eller annet sted dypt under jorden, ned en spiraltrapp som gav gjenlyd under føttene hans og som til slutt gjorde bena hans så trette at han tok til å klynke, og de måtte stanse og hvile. På sin langsomme, drømmende måte fulgte moren dem et langt stykke bak. Hun bar den vesle søsteren hans — eller kanskje var det bare en bylt tepper hun hadde i armene, han var ikke helt sikker på om søsteren var født da. Langt om lenge kom de ned på et larmende, overfylt sted, som han skjønte var en undergrunnstasjon.

Det satt mennesker overalt på det fliselagte gulvet, og andre mennesker satt tett sammenpakket på metallbriskene, som var anbragt i flere etasjer. Winston, hans mor og hans far fant seg en plass på gulvet, og like i nærheten av dem satt en gammel mann og en gammel kone side om side på en brisk. Den gamle mannen hadde en pen mørk dress og en svart lue som var skjøvet tilbake på det kritthvite håret; han var rød i ansiktet og øynene var blå og fulle av tårer. Det oste gin av ham. Det var som ginen sivet ut av huden hans istedenfor svette, og en kunne innbille seg at de tårene som trillet fra øynene hans var ren gin. Men selv om han var noe beruset led han også under en sorg som var ekte og uutholdelig. På sin barnslige måte skjønte Winston at det nettopp hadde hendt noe forferdelig, noe som aldri kunne tilgis og som det aldri kunne rettes på. Det forekom ham også at han visste hva det var. Det var blitt drept en eller annen som den gamle mannen elsket, et barnebarn kanskje. Med få minutters mellomrom gjentok gamlingen:

— Vi burde ikke ha stolt på dem, det sa jeg deg, mor, ikke sant? Dette er følgen av at vi stolte på dem. Jeg sa det for lengte siden. Vi skulle ikke ha stolt på de kjeltringene.

Men hvilke kjeltringer de ikke skulle ha stolt på, det kunne Winston ikke huske mer.

Siden den tiden hadde krigen bokstavelig talt vært evigvarende, men strengt tatt hadde det ikke alltid vært den samme krigen. I hans barndom hadde det i flere måneder vært en forvirret gatekamp i selve London, og noe av den husket han levende. Men å klarlegge hele periodens historie, å si hvem som kjempet mot hvem til de forskjellige tider, var helt umulig, fordi ikke noen skrevet fremstilling og ikke noe talt ord noen gang hentydet til annet enn den aktuelle krigssituasjon. I dette øyeblikk for eksempel, i 1984 (hvis det da var 1984), var Oceania i krig med Eurasia og i forbund med Øst-Asia. Ikke i en eneste offentlig eller privat uttalelse ble det noensinne medgitt at de tre makter tidligere hadde vært gruppert på en annen måte. Men som Winston så godt visste, var det faktisk bare fire år siden Oceania hadde vært i krig med Øst-Asia og i allianse med Eurasia. Men dette var bare et stykke hemmelig viten som han tilfeldigvis satt inne med, fordi hans egen erindring ikke var tilstrekkelig under kontroll. Offisielt foregikk det aldri noen endring av forbundsfeller. Oceania var i krig med Eurasia — ergo hadde Oceania alltid vært i krig med Eurasia. Øyeblikkets motstander representerte alltid det absolutte onde, og derav fulgte at enhver tidligere eller fremtidlig allianse med ham var umulig.

Det forferdelige var, tenkte han mens han for tusende gang pinefullt tvang skuldrene sine bakover (med hendene i hoftene, han dreiet kroppen fra midjen av, en øvelse som ble oppfattet som særlig god for ryggmusklene) — det forferdelige var at alt dette kunne være sant. Hvis Partiet kunne strekke sin hånd tilbake i fortiden og si om den og den hendelsen at den aldri hadde hendt, var da ikke dette enda grufullere en bare tortur og død?

Partiet sa at Oceania aldri hadde vært i forbund med Eurasia. Han, Winston Smith, visste at Oceania og Eurasia hadde vært allierte for så kort tid siden som fire år. Men hvor eksisterte denne viten? Bare i hans egen bevissthet, som i alle tilfelle snart måtte bli tilintetgjort. Og hvis alle andre godtok den løgnen som Partiet påtvang dem — hvis alle aktstykker fortalte den samme historien — ja, da gikk løgnen over i historien og ble sannhet. «Den som behersker fortiden, behersker fremtiden,» lød Partiets slagord, «og den som behersker nutiden, behersker fortiden.» Og likevel var fortiden på tross av sin foranderlige natur aldri blitt forandret. Det som var sant nå var også sant fra evig og til evig tid. Det var ganske enkelt. Det eneste som trengtes, var en uendelig rekke seire over ens egen hukommelse. «Realitetskontroll,» kalte de det, i nytale het det «dobbelttenkning.»

— På stedet hvil! bjeffet den kvinnelige instruktøren, litt mer elskverdig denne gang.

Winston lot armene synke og fylte langsomt lungene med ny luft. Hans tanker gled bort i dobbelttenkningengs labyrintiske verden: Å vite og ikke å vite, å være seg bevisst den fullstendige sannhet samtidig som en fortalte omhyggelig konstruerte løgner, å ha to oppfatninger som gjensidig opphevet hverandre, å vite at de var motstridende og samtidig tro på dem begge. Å bruke logikk mot logikk, å forkaste moralen samtidig som en tok den til inntekt for seg, å tro at demokratiet var umulig og at Partiet var demokratiets vokter, å glemme alt det var nødvendig å glemme, og så trekke det frem i erindringen igjen i det øyeblikk det trengtes og etterpå glemme det momentant på ny — og fremfor alt å anvende den samme prosess på prosessen selv. Dette var klimaks av finesse og spissfindighet: bevisst hensatte man seg i en tilstand av ubevissthet, og så ble man seg ubevisst den hypnosen man nettopp hadde foretatt med seg selv. Selve forståelsen av ordet «dobbelttenke» innebar at man brukte dobbelttenkning.

Lærerinnen hadde kommandert dem i givakt igjen. — Og la oss nå se hvem av dere som kan røre tærne sine! sa hun begeistret. — Forover bøy fra hoftene, kamerater. En-to! En-to!…

Winston avskydde denne øvelsen som sendte en skjærende smerte gjennom hele underkroppen hans fra hælene til baken og som ofte endte med at han fikk en ny ri av hoste. Det halvveis behagelige islett i hans meditasjoner forsvant. Fortiden var ikke bare blitt endret, den var faktisk blitt utslettet, tenkte han. For hvordan kunne en fastslå selv den klareste kjensgjerning, når det ikke fantes noen opptegnelse om den utenfor ens egen erindring? Han prøvde å huske hvilket år han først hadde hørt snakk om Store Bror. Han trodde det måtte ha vært en gang i sekstiårene, men det var umulig å bli sikker på det. I Partiets offisielle historiebøker figurerte naturligvis Store Bror som Revolusjonens leder og vokter helt siden dens aller første dager. Hans bedrifter var gradvis blitt skjøvet bakover i tiden helt til de strakte seg til den eventyrlige verden i tredve-førtiårene, da kapitalistene i sine rare sylinderhatter fremdeles kjørte gjennom Londons gater i svære blanke biler eller i vogner med glassruter. Det var ikke råd å få greie på hvor meget av denne legenden som var sann og hvor meget som var diktet opp. Winston kunne ikke en gang huske det tidspunkt da Partiet selv hadde oppstått. Han trodde ikke han noen gang hadde hørt snakk om Ingsoc før 1960, men det var mulig at dets gammeltale-form — det vil si «Engelsk sosialisme» — hadde eksistert tidligere. Alt dunstet bort i tåke. Av og til kunne en faktisk sette fingeren på en direkte og tydelig løgn. Det var for eksempel ikke sant, som påstått i Partiets historiebøker, at Partiet hadde funnet opp flyene. Han kunne huske fly siden sin tidligste barndom. Men en kunne ikke bevise noe. Det fantes aldri noen beviser. Bare en eneste gang i sitt liv hadde han i sine hender hatt et uomstøtelig dokumentarisk bevis for forfalskningen av en historisk sannhet. Og den gang…

— Smith! hylte den arrige stemmen fra fjernskjermen. — 6079 Smith W! Du ja! Bøy deg lavere, takk! Du kan gjøre det bedre enn som så. Du gjør ikke ditt beste. Lavere, takk! Det er bedre, kamerat. Nå på stedet hvil, hele gruppen, og se på meg.

En het svette hadde plutselig brutt frem over hele Winstons kropp. Hans ansikt forble helt uransakelig. Vis deg aldri fortvilt! Vis deg aldri ergerlig! Et eneste blunk med øyelokkene kunne røpe en. Han stod og så på mens lærerinnen løftet armene over hodet og — en kunne ikke so grasiøst, men med påfallende eleganse og dyktighet — bøyde seg forover og stakk de øverste fingerleddene under tærne.

— Slik, kamerater! Slik vil jeg dere skal gjøre det. Se nå på meg igjen. Jeg er ni og tredve år, og jeg har hatt fire barn. Se nå.

Hun bøyde seg igjen. — Som dere ser, bøyer ikke jeg knærne. Dere kan alle klare det, hvis dere virkelig vil, la hun til mens hun rettet seg opp. — Alle under fem og førr kan godt klare å røre tærne. Det er ikke alle av oss som har det privilegium å kjempe i frontlinjen, men vi kan i det minste holde oss i vigør. Husk guttene våre på Malabar-fronten! Og matrosene på de flytende festninger! Tenk bare på hva de må gå igjennom. Forsøk nå igjen. Det er bedre, kamerater, det er meget bedre, sa hun oppmuntrende til Winston, som med anstrengt pust klarte å røre tærne sine med stive knær, for første gang på mange år.

IV

Med det dype ubevisste sukk som selv ikke fjernskjermens nærhet kunne hindre ham i å komme med når hans dagsverk begynte, trakk Winston taleskriveren til seg, blåste støvet av mikrofonen og satte på seg brillene. Så rullet han opp og festet sammen fire små papirsylindrene som alt hadde drattet ut av det pneumatiske røret på høyre side av pulten hans.

I veggene i avlukket var det tre hull. Til venstre for taleskriveren et lite pneumatisk rør for skrevne meldinger, i midten et større ett for aviser og på sideveggen, slik at Winston lett kunne nå den, en stor oval åpning som var dekket av et ståltrådsgitter. Den siste var til å kaste avfallspapir i. Slike åpninger fantes i tusenvis eller titusenvis over hele bygningen, ikke bare i alle rommene, men også med korte mellomrom i alle korridorer. Av en eller annen grunn bar de utnavnet minnehull. Når en visste at et bestemt dokument skulle ødelegges, eller om en bare så en bit kassert papir ligge og flyte, var det en automatisk handling å løfte opp gitteret på det nærmeste minnehull og kaste det ned der. Så ble det hvirvlet av gårde i en varm luftstrøm til den enorme fyren som lå skjult etsteds i bygningens dyp.

Winston gransket de fire papirbitene han hadde rullet opp. Hver av dem inneholdt en melding på bare en til tre linjer i den forkortede jargong som ble brukt i ministeriet når det gjaldt indre anliggender og som ikke var virkelig nytale, men hovedsakelig bestod av nytale-ord. De lød slik:

times 17.3.84 sb tale vrangreferert afrika rett

times 19.12.83 forutsir 3 yp 4de kvartal 83 trykkfeil rett dagens nummer

times 14.2.84 miniflod feilsitert sjokolade rett

times 3.12.83 referat sb dagsordre dobbeltplussundergodt henv upersoner omskriv fullvist oppvis førarkivering

Med en svak følelse av tilfredshet la Winston den fjerde meldingen til side. Det var en innviklet og ansvarsfull oppgave, og det var best han utsatte den til slutt. De tre andre var rutinejobber, selv om den annen sannsynligvis ville bety en trettende gjennomgåelse av tallrekker.

Winston slo et nummer på fjernskjermen og bad om vedkommende nummere av Times, som gled ut av det pneumatiske røret noen minutter etter. De meldingene han hadde fått, angikk artikler eller nyheter som man av en eller annen grunn fant det nødvendig å endre, eller som det offisielle uttrykket lød, å rette. Av Times for syttende mars fremgikk det for eksempel at Store Bror i sin tale den foregående dag hadde forutsagt at fronten i Syd-India fortsatt ville være rolig, men at en eurasisk offensiv snart ville bli åpnet i Nord-Afrika. I virkeligheten hadde den eurasiske overkommando satt i gang sin offensiv i Syd-India og latt Nord-Afrika i ro. Derfor ble det nødvendig å omskrive en avsnitt av Store Brors tale slik at han kom til å forutsi det som virkelig hadde hendt. Videre hadde Times den nittende desember offentliggjort de offisielle overslag over produksjonen av de forskjellige slags forbruksvarer i fjerde kvartal av 1983, som også var det sjette kvartal i den niende treårsplanen. Dagens nummer av bladet inneholdt opplysninger om den virkelige produksjon, og det fremgikk av disse at overslagene i hvert eneste tilfelle var sinnssvake. Winstons oppgave var å rette de opprinnelige tall slik at de kom til å stemme overens med de senere. Hva den tredje meldingen angikk, så gjaldt den bare en ganske enkel feil som kunne rettes på et par minutter. Så sent som i februar var Overflodsministeriet kommet med et løfte — en «kategorisk garanti» var de offisielle ord — om at det ikke ville bli noen nedsettelse av sjokoladerasjonen i 1984. I virkeligheten skulle rasjonen, som Winston godt visste, nedsettes fra tredve gram til tyve fra neste uke av. Det eneste som trengtes, var å erstatte det opprinnelige løftet med et varsku om at det sannsynligvis ble nødvendig å redusere rasjonen en gang i april.

Så snart Winston hadde gjort seg ferdig med de tre oppgavene, festet han sine taleskrevne rettelser til vedkommende nummer av Times og stakk dem inn i det pneumatiske røret. Med en bevegelse som var så nær det ubevisste som i det hele tatt mulig, krøllet han så i hop de opprinnelige meldingene og de notater han selv hadde gjort og slapp dem i minnehullet for at flammene kunne fortære dem.

Det som skjedde i den usynlige labyrinten som de pneumatiske rørene førte til, visste han ikke i enkeltheter, men han hadde en viss anelse om det. Så snart alle de rettelser som var nødvendige i et spesielt nummer av Times var blitt samlet og redigert, ble nummeret trykt om igjen, det opprinnelige nummer tilintetgjort og det rettede anbragt i arkiver istedenfor det. Denne prosessen med stadige endringer ble ikke bare anvendt på aviser, men også på bøker, tidsskrifter, brosjyrer, plakater, flyveblad, filmer, lydopptak, tegninger og fotografier — på all slags litteratur eller dokumentasjon som muligens kunne ha noen politisk eller ideologisk betydning. Hver eneste dag, ja nesten hvert minutt på dagen ble fortiden ført à jour. På den måten kunne man bevise dokumentarisk at hver eneste forutsigelse som Partiet var kommet med, hadde vist seg riktig. Ikke en eneste nyhet eller meningsytring som stod i strid med øyeblikkets krav fikk heller lov til å bli stående på trykk. Hele historien var en palimpsest som ble renskrapet og så beskrevet igjen nøyaktig så ofte som det visste seg nødvendig. Når først dette var gjort, var det ikke i noe tilfelle mulig å føre bevis for at det var foretatt en forfalskning. Den største seksjon av arkivavdelingen — langt større enn den Winston arbeidet i — bestod rett og slett av folk med den oppgave å oppspore og innsamle alle eksemplarer av de bøker, aviser og andre dokumenter som var avlegs og derfor måtte ødelegges. Et nummer av Times kunne være omskrevet tolv ganger på grunn av endringer i de utenriks politiske forbindelser eller noen vrange profetier som Store Bror var kommet med, men i arkivet bar det fremdeles sin opprinelige dato, og det fantes ikke noe annet eksemplar som kunne motsi det. Bøker ble også kalt inn og omskrevet gang på gang, og ble så sendt ut igjen uten noen innrømmelse av at det var foretatt noen endringer. Selv de skrevne beskjeder som Winston fikk, og som han ufravikelig kvittet seg med så fort han var ferdig med dem, opplyste eller antydet aldri at det skulle foretas noe falskneri, de hentydet alltid til forglemmelser, feiltagelser, trykkfeil eller gale sitater, som det var nødvendig å beriktige i sannhetens interesse.

Men i virkeligheten var det ikke falskneri engang, tenkte han mens han rettet på Overflodsministeriets tall. Virksomheten gikk bare ut på å erstatte noe sludder med noe annet. Det meste av det materialet en stelte med, hadde ikke forbindelse med noe i den virkelige verden, ikke engang den forbindelse som inneholdes i en direkte løgn. Statistikken var like fantasifull i sin opprinnelige skikkelse som i sin rettede. For en stor del måtte en lage den i sitt eget hode. Overflodsministeriets overslag hadde for eksempel gått ut på en produksjon av hundre og fem og førti millioner par sko i det nevnte kvartal. Den virkelige produksjon ble oppgitt til to og seksti millioner par. Da Winston omredigerte overslaget, satte han imidlertid tallet til syv og femti millioner, for at man som vanlig kunne hevde at kvoten var mer enn oppfylt. To og seksti millioner var iallfall ikke nærmere sannheten enn syv og femti millioner eller hundre og fem og førti millioner. Høyst sannsynlig var det ikke blitt produsert noe skotøy i det hele tatt. Enda sannsynligere var det at ingen visste hvor mange sko som var fremstilt og enda mindre brydde seg om det. Det eneste en visste, var at det hvert kvartal ble produsert astronomiske antall av sko på papiret, mens kanskje halvparten av Oceanias befolkning gikk barføtt. Og slik var det med alle de arkiverte kjensgjerninger, store som små. Alt ble borte i en skyggeverden, hvor til syvende og sist selv årstallet var blitt usikkert.

Winston tittet tvers over hallen. I det avlukket som svarte til hans på den andre siden satt en liten pertentlig fyr med svart skjeggstubb som het Tillotson og som arbeidet jevnt og trutt, med en sammenbrettet avis på kneet og med munnen tett opp til mikrofonen på taleskriveren. Det så ut som han forsøkte å bevare det han sa som en hemmelighet mellom seg selv og fjernskjermen. Han så opp, og brillene hans lynte fiendtlig i retning av Winston.

Winston kjente knapt Tillotson og ante ikke hva slags arbeid han drev på med. Folk i arkivavdelingen snakket ikke gjerne om arbeidet sitt. I den lange salen uten vinduer, med dens dobbelte rekke av avlukker, og dens uendelige papirrasling og summing av stemmer som snakket i diktafonene, var det et dusin mennesker som Winston ikke kjente av navn en gang, enda han hver dag så dem pile ut og inn i korridorene og fekte med armene under tominuttershatet. Han visste at i avlukket ved siden av hans eget satt det vesle rødblonde kvinnfolket og trellet dag ut og dag inn, hennes oppgave var rett og slett å granske avisene for å finne frem og slette ut navnene på dem som var blitt fordampet og derfor offisielt aldri hadde eksistert. Det var en viss konsekvens i dette, for hennes egen mann var blitt fordampet et par år i forveien. Noen avlukker borte satt et mildt, udugelig, drømmende vesen som het Ampleforth, med mye hår i ørene og en forbausende evne til å jonglere med rim og versemål. Hans oppgave var å lage forvanskede utgaver — endelige tekster, ble det kalt — av dikt som ideologisk sett var blitt skadelige, men som av en eller annen grunn ble beholdt i diktsamlingene. Og denne salen med sine omkring femti funksjonærer var bare en underavdeling, en enkelt celle i den veldige og kompliserte arkivavdelingen. Omkring, over og under dem satt andre funksjonærsvermer og arbeidet med en ufattelig mangfoldighet av oppgaver. Det var veldige trykkerier med sine redaksjoner, sine typografiske eksperter og sine velutstyrte atelierer for forfalskning av fotografier. Det var avdelingen for fjernsynprogrammer med sine ingeniører, regissører og ensembler av skuespillere som var spesielt utvalgt på grunn av sin dyktighet til å etterligne stemmer. Det var arméene av kontorister, hvis oppgave simpelthen var å sette opp lister over bøker og tidsskrifter som skulle innkalles. Det var de enorme lagerrommene, hvor de korrigerte dokumentene ble oppbevart, og de hemmelige fyrene hvor de opprinnelige eksemplarene ble brent. Og et eller annet sted, helt anonymt, satt også de menn som ledet og samordnet det hele og trakk opp de linjer som gjorde det nødvendig at et bestemt bruddstykke av fortiden måtte oppbevares, et annet forfalskes og et tredje tilintetgjøres.

Og til syvende og sist var arkivavdelingen bare en enkelt gren av Sannhetsministeriet, hvis fremste oppgave ikke var å rekonstruerte fortiden, men å forsyne Oceanias borgere med aviser, filmer, skolebøker, fjernsyn-programmer, skuespill, romaner — kort sagt alle tenkelige slags opplysninger, undervisning eller atspredelse, fra en statue til et slagord, fra et lyrisk dikt til en biologisk avhandling og fra et barns ABC til en ordbok i nytale. Ministeriet måtte ikke bare imøtekomme Partiets mangfoldige krav, men også gjenta hele operasjonen på et lavere plan til gagn for proletariatet. Det var en hel kjede av særskilte avdelinger som syslet med proletarisk musikk, litteratur, drama og underholdning i sin alminnelighet. Her ble det fremsilt filleaviser som nesten ikke inneholdt annet en sport, forbrytelser og astrologi, sensasjonelle fem cents-romaner, filmer som oste av kjønn og sentimentale sanger, som helt og holdent ble laget på mekanisk vis i et spesialbygget kaleidoskop som kaltes en versemaker. Det var til og med en hel underseksjon — Pornosec het den i nytale — som var opptatt med å lage den sjofleste slags pornografi, som ble sendt ut i forseglede pakker, og som ingen partimedlemmer fikk lov til å se unntatt de som arbeidet med den.

Tre meldinger hadde glidd ut av det pneumatiske røret mens Winston satt og arbeidet, men de gjaldt enkle saker, og han hadde gjort seg ferdig med dem før tominuttershatet avbrøt ham. Da hatet var over, vendte han tilbake til sitt avlukke, tok nytale-ordboken ned fra hyllen, skjøv taleskriveren til side, tørret brillene og gikk så i gang med morgenens hovedoppgave.

Winstons største glede i livet var arbeidet hans. Det meste av det var trettende rutinearbeid, men det kunne også være oppgaver så vanskelige og innviklet at en kunne fordype seg i dem som i et matematisk problem — delikate forfalskninger hvor en ikke hadde noen annen pekepinn enn ens kjennskap til Ingsocs prinsipper og ens egen vurdering av hva Partiet ønsket en skulle si. Winston var flink i den slags. Somme tider var det endog blitt betrodd ham å rette de ledende artikler i Times, som var skrevet helt i nytale. Han rullet opp den meldingen han tidligere hadde lagt til side. Den lød:

times 3.12.83 referat sb dagsordre dobbeltplussundergodt henv upersoner omskriv fullvist oppvis førarkivering.

I gammeltale (eller engelsk riksmål) kunne dette gjengis slik:

Referatet av Store Brors dagsordre i Times for 3. desember 1983 er ytterst utilfredsstilende og henviser til personer som ikke eksisterer. Omskriv det i sin helhet og forelegg utkastet for Deres overordnede før det blir arkivert.

Winston leste det uheldige referatet. Det lot til at Store Brors dagsordre hovedsakelig hadde inneholdt en lovprisning av en organisasjon som var kjent under navnet FFCC og som arbeidet med å skaffe sigaretter og andre små oppmuntringer til matrosene på de flytende festninger. En viss kamerat Withers, et fremstående medlem av Det indre Parti, var særlig blitt rost og hadde fått en dekorasjon, ordenen for framifrå fortjenester, annen klasse.

Tre måneder etter var FFCC plutselig blitt oppløst uten at det ble angitt noen grunn for det. En kunne gå ut fra at Withers og hans medarbeidere nå var i unåde, men det var ikke kommet noen rapport om saken verken i pressen eller på fjernskjermen. Dette var ikke annet enn en kunne vente, for det var ikke vanlig at politiske forbrytere ble fremstilt for retten eller stemplet offentlig engang. De store utrenskningene, som berørte tusener av mennesker, med offentlige rettsforhandlinger mot forrædere og tankerforbrytere som ydmykt tilstod sine forbrytelser og etterpå ble henrettet, var særlige teaterforestillinger som ikke forekom hyppigere enn hvert annet år. Alminneligere var det at folk som hadde vakt Partiets mishag simpelthen forsvant og ikke lot høre mer fra seg. En hadde aldri den minste anelse om hvordan det var gått med dem. I noen tilfelle var de kanskje fremdeles i live. Omkring tredve personlige kjenninger av Winston, iberegnet hans far og mor, hadde forsvunnet på denne måten fra tid til annen.

Winston strøk nesen sin forsiktig med en binders. I avlukket på den andre siden satt kamerat Tillotson fremdeles og bøyde seg hemmelighetsfullt over taleskriveren. Et øyeblikk løftet han hodet, og på ny glimtet det fiendtlig i brillene. Winston lurte på om kamerat Tillotson drev på med det samme arbeidet som han selv. Det kunne godt tenkes. Et så innviklet og vanskelig arbeid ble aldri betrodd en enkelt mann, men hvis man på den annen side overlot det til en hel komité, ville det være det somme som en åpen innrømmelse av at det ble begått et falskneri. Sannsynligvis arbeidet nå opptil et dusin mennesker med å lage konkurrerende versjoner av det Store Bror i virkeligheten hadde sagt. Og snart ville en eller annen mesterlig hjerne i Det indre Parti velge den eller den versjonen, omredigere den og sette i gang den innviklede prosessen med henvisninger som trengtes, og så ville den utvalgte løgnen gå over til det permanente arkiv og bli til sannhet.

Winston visste ikke hvorfor Withers hadde falt i unåde. Kan hende skyldtes det korrupsjon eller udugelighet. Kan hende hadde Store Bror bare kvittet seg med en altfor populær underordnet. Kan hende hadde Withers eller en av hans nærmeste vært mistenkt for kjetterske tendenser. Eller kanskje — og det var det sannsynligste av alt — var det foregått simpelthen fordi utrenskninger og fordampninger var et nødvendig ledd i regjeringsmaskineriet. Det eneste virkelige nøkkel til gåten lå i ordene «henv upersoner», som tydet på at Withers alt var død. En kunne ikke alltid gå ut fra at dette var tilfellet når folk ble arrestert. Stundom ble de løslatt og fikk lov til å leve i frihet så lenge som et år eller to før de ble henrettet. En sjelden gang kunne en mann som man trodde var død for lenge siden opptre som gjenferd under en offentlig rettssak og dra hundrer av andre med seg ved sitt vitneprov, før han på ny forsvant og denne gang for alltid. Withers var imidlertid allerede en uperson. Han eksisterte ikke, han hadde aldri eksistert. Winston kom til det resultat at det ikke var nok bare å endre selve tendensen i Store Brors tale. Det var bedre å skrive den om, slik at den kom til å behandle et emne som ikke hadde noen forbindelse med det opprinnelige.

Han kunne snu talen om til den vanlige fordømmelsen av forrædere og tankeforbrytere, men det var litt for gjennomskuelig. På den annen side kunne han gjøre det altfor floket for arkivet hvis han diktet opp en seier ved fronten eller en overproduksjon innen rammen av den niende treårsplan. Det som trengtes, var et stykke ren fantasi. Med ett festet hans tanker seg ved et emne som var fikst og ferdig — bildet av en viss kamerat Ogilvy, som nylig hadde falt i slag under heroiske omstendigheter. Stundom viet Store Bror hele sin dagsordre til minnet om en eller annen beskjeden menig i Partiet, hvis liv og død ble fremholdt som et eksempel til etterfølgelse. I dag skulle han minnes kamerat Ogilvy. Sant nok fantes det ikke en slik person som kamerat Ogilvy, men noen få linjer på trykk og et par forfalskede fotografier ville snart skape liv i ham.

Winston tenkte seg om et øyeblikk, trakk så taleskriveren til seg og tok til å diktere i Store Brors nokså kjente stil, en stil som var militær og pedantisk på en og samme tid og lett å etterligne på grunn av knepet med å stille spørsmål og så straks besvare dem («Hvilken lærdom kan vi trekke av dette, kamerater? Jo, den lærdom som også er et av Ingsocs grunnleggende prinsipper, nemlig…» og så videre og så videre.)

Da kamerat Ogilvy var tre år gammel, ville han ikke ha annet leketøy enn en tromme, et automatgevær og en helikopter-modell. Seks år gammel — et år for tidlig, men det ble lempet på reglene for hans skyld — hadde han sluttet seg til Spionene, og i niårsalderen hadde han vært troppsfører. Elleve år gammel hadde han angitt sin egen onkel til Tankepolitiet etter å ha påhørt en samtale, som etter hans mening røpet kriminelle tendenser. Sytten år gammel hadde han vært distriktsfører i Ungdommens anti-kjønnsfylkning. I nittenårsalderen hadde han laget tegning til en håndgranat som var blitt tatt i bruk av Fredsministeriet og som under den første prøven hadde drept en og tredve eurasiske krigsfanger med ett smell. Tre og tyve år gammel hadde han falt i kamp. Mens han fløy over Det indiske hav med viktige meldinger, ble han forfulgt av rakettfly, og så grep han maskingeværet for å gjøre legemsvekten større og hoppet ut av helikopteret med meldinger og det hele — en ende som det var umulig å tenke på uten en viss misunnelse, sa Store Bror. Store Bror føyde til noen få bemerkninger om hvor rent og endeframt kamerat Ogilvys liv hadde vært. Han var totalavholdsmann og røkte ikke, hans eneste rekreasjon var den daglige timen i gymnastikksalen, og han hadde avlagt et hellig løfte om sølibat, da han mente at ekteskap og omsorgen for en familie var uforenlig med å ofre seg fire og tyve timer i døgnet for sine plikter. Han hadde ikke noe annet emne å snakke om enn Ingsocs prinsipper, og hans eneste mål i livet var å slå den eurasiske fiende og å jage spioner, sabotører, tankeforbrytere og forrædere i sin alminnelighet.

Winston overveide med sig selv om han skulle gi kamerat Ogilvy ordenen for framifrå tjenesete, met til slutt besluttet han ikke å gjøre det, da dette ville føre med seg en masse unødvendige krysshenvisninger.

Enda en gang skottet han på sin rival i avlukket rett overfor. Det var noe som sa ham med visshet at Tillotson hadde det travelt med den samme oppgaven som han selv. Det var uråd å vite hvis arbeid til slutt ville bli godtatt, men han følte seg sterkt overbevist om at det ville bli hans eget. Kamerat Ogilvy, som ingen hadde forestilt seg for en time siden, var nå en kjensgjerning. Det slo ham som noe rart at en kunne skape døde mennesker, men ikke levende. Kamerat Ogilvy hadde aldri eksistert i nutiden, men nå eksisterte han i fortiden, og så snart falskneriet var glemt, ville han være like autentisk og eksisterte nøyaktig i kraft av de samme bevisligheter som Karl den store eller Julius Caesar.

V

I den lavloftede kantinen dypt nede under jorden skubbet lunsjkøen seg langsomt forover. Rommet var alt meget fullt, og det rådet en øredøvende støy der. Fra sekteristen på disken kom lukten av ragu sivende med en sur metallisk stank som ikke helt døyvet osen av seiersgin. I den bortre enden av rommet var det en liten bar, bare et hull i veggen, hvor en kunne kjøpe gin for ti cents per dobbeltdram.

— Akkurat den mannen jeg er på jakt etter, sa en stemme i ryggen på Winston.

Han snudde seg. Det var hans venn Syme, som arbeidet i studieavdelingen. «Venn» var kanskje ikke det rette ordet. En hadde ikke venner nå for tiden, en hadde kamerater — men det var noen kamerater hvis selskap var hyggeligere enn andres. Syme var filolog og spesialist i nytale. I virkeligheten hørte han til det veldige team av eksperter som nå holdt på å lage ellevte utgave av nytale-ordboken. Han var en ørliten fyr, mindre enn Winston, med mørkt hår og store utstående øyne, som var sørgmodige og spotske på samme tid og som likesom gransket ens ansikt omhyggelig når en snakket med ham.

— Jeg ville gjerne høre om du har fått tak i noen barberglad, sa han.

— Ikke et eneste! sa Winston med et slags skyldbetynget hastverk. — Jeg har prøvd over hele byen. De fins ikke mer.

Alle og enhver drev på å spørre etter barberblad. Sant å si hadde han to ubrukte som han hamstret. Det hadde vært mangel på dem i månedsvis. Alltid var det en eller annen nødvendighetsartikkel som partibutikkene ikke kunne skaffe. Stundom var det knapper, andre ganger stoppegarn, atter andre ganger skolisser, og nå var det barberblad. Hvis en i det hele tatt kunne få tak i dem, måtte en mer eller mindre forsiktig finkjemme det «frie» marked.

— Jeg har brukt det samme bladet i seks uker, la han usannferdig til.

Køen flyttet seg et nytt rykk fremover. Da de stanset, snudde han seg og så på Syme igjen. Begge tok en fettet metalltallerken fra en stabel som stod på kanten av disken.

— Så du hengingen av fangene i går? spurte Syme.

— Jeg arbeidet, sa Winston likegyldig. — Jeg får se det på film, skulle jeg anta.

— En svært utilfredsstillende erstatning, sa Syme.

Hans spottende blikk vandret over Winstons ansikt. «Jeg kjenner deg,» syntes blikket å si. «Jeg gjennomskuer deg. Jeg vet så inderlig godt hvorfor du ikke så hengingen av de fangene.» På en intellektuell måte var Syme ondsinnet ortodoks. Med en avskyelig hoverende fryd kunne han snakke om helikopter-angrep mot fiendens landsbyer, tankeforbryternes rettssaker og tilståelser og henrettelsene i Kjærlighetsministeriets kjellere. Når en snakket med ham, gjaldt det i ikke liten grad å få ham bort fra disse emnene og om mulig innvikle ham i nytalens tekniske finesser, for her var han interessant og kunne uttale seg med autoritet. Winston snudde ansiktet litt til siden for å unngå de granskende svarte øynene.

— Det var en fin henging, sa Syme tankefullt. — Jeg tror det ødelegger hele forestillingen når de binder føttene på dem. Jeg liker å se dem sparke. Og fremfor alt når tungen til slutt stikker rett ut og er blå — ganske lyseblå. Det er den enkeltheten som tiltaler meg mest.

— Neste! skrek en proletar i hvitt forkle som stod der med sleven.

Winston og Syme skjøv tallerknene sine frem til risten. Den reglementerte lunsjen ble i en fart slengt på dem — et lite metallkrus med rødgrå ragu, en tykk skive brød, en terning ost, en kopp seierskaffe uten melk og en sakkarintablett.

— Det er et bord der borte, under fjernskjermen, sa Syme. — Kom, så tar vi med oss en gin på veien.

Ginen bli servert i hankeløse stentøyskopper. De bante seg vei gjennom det overfylte rommet og tømte brettene sine på bordets metallplate. I det ene hjørnet av den hadde en tidligere gjest etterlatt en dam av ragu, noe ekkelt flytende søl som så ut som oppkast. Winston tok ginkoppen, ventet en øyeblikk for å samle mot og svelgjet så fluidumet som smakte av olje. Da han hadde tørket tårene av øynene, oppdaget han med ett at han var sulten. Han tok til å legge i seg skjeer av raguen, hvis vassenhet ble opplivet av terninger av noe svampet lyserødt stoff som trolig var et eller annet kjøttpreparat. Ingen av dem sa et ord før de hadde renskrapet tallerknene. Ved bordet til venstre for Winston og litt bank ham var det noen som snakket fort og uten stans, et irriterende skravl som nesten lød som snadringen av en and og som skar tvers gjennom hele støyen i rommet.

— Hvordan går det med ordboken? spurte Winston med høy røst for å overdøve skravlet.

— Langsomt, sa Syme. — Jeg holder på med adjektivene. Det er svinaktig interessant.

Han hadde øyeblikkelig kviknet til da ordboken ble nevnt. Han skjøv tallerkenen til side, tok brødskiven i den ene av sine fine hender og osten i den andre, og bøyde seg så over bordet for å kunne snakke uten å behøve å skrike.

— Ellevte utgave er den endelige utgaven, sa han. — Vi holder nå på å få endelig form på språket — den formen det skal ha når ingen lenger snakker noe annet enn det. Når vi er ferdige med det, må folk som du og andre lære det om igjen. Du tror vel at hovedoppgaven vår er å finne opp nye ord? Langtfra. Vi utrydder ord — i snesevis, i hundretall hver eneste dag. Vi skjærer inn til benet i språket. Ellevte utgave kommer ikke til å inneholde et eneste ord som blir avlegs før år 2050.

Han gnagde sultent på brødet og svelgjet et par munnfuller av det, og så fortsatte han å snakke med en pedants lidenskap. Det tynne mørke ansiktet hadde fått liv, øynene hadde mistet sitt spotske uttrykk og var blitt nesten drømmende.

— Det er noe skjønt ved dette å ødelegge ord. Det store svinnet omfatter naturligvis verber og adjektiver, men det fins hundrer av substantiver som en også kan kvitte seg med. Ikke bare synonymer, men også ord med motsatt betydning. Hvilken berettigelse har til syvende og sist et ord som bare betyr det motsatte av et annet ord? Et ord inneholder i seg selv sin motsetning. Ta «god» for eksempel. Når du har et ord som «god», hva bruk har du da for et ord som «dårlig»? «Ugod» gjør akkurat samme nytten — ja, det er bedre, fordi det er den eksakte motsetning, mens det andre ikke er det. Eller hvis du behøver en sterkere form av «god» — er det da noen mening i å ha hele rekken av ubestemte unyttige ord som «utmerket» og «strålende» og alle de andre? «Plussgod» dekker meningen, eller «dobbeltplussgod», om du trenger noe enda sterkere. Naturligvis bruker vi alt disse formene, men i den endelige utformningen av nytale vil det ikke eksistere noe annet. Til slutt vil hele begrepet godhet og sletthet bli dekket av bare seks ord — ja, i virkeligheten ett ord. Ser du ikke skjønnheten ved dette, Winston? Opprinnelig var det naturligvis Store Brors idé, la han til, som ved nærmere ettertanke.

Et slags matt tilløp til iver gled over Winstons ansikt da Store Bror ble nevnt. Likevel oppdaget Syme øyeblikkelig en vis mangel på begeistring.

— Du har ikke den rette forståelsen av nytale, Winston, sa han nesten sørgmodig. — Selv når du skriver, tenker du fremdeles i gammeltale. Jeg har lest noen av de stykkene du av og til skriver i Times. De er bra nok, men de er oversettelser. I ditt hjerte foretrekker du gammeltale, med hele dens omtrentlighet og unyttige meningsavskygninger. Du forstår ikke skjønnheten ved ordødeleggelsen. Vet du at nytale er det eneste språk i verden hvis ordforråd blir mindre og mindre for hvert år?

Winston visste selvsagt det. Han smilte, som han håpet sympatisk, men han dristet seg ikke til å si noe. Syme tok seg en ny bit av det svarte brødet, tygget det litt og fortsatte:

— Skjønner du ikke at hele formålet med nytale er å begrense tankefeltet? Til slutt kommer vil til å gjøre tankeforbrytelse bokstavelig talt umulig, fordi det ikke blir noen ord som den kan uttrykkes med. Hvert eneste begrep man noen gang får bruk for, vil bli uttrykt med nøyaktig ett ord, hvis betydning er skarpt definert og hvis bibetydninger alle er utslettet og glemt. Allerede i den ellevte utgaven er vi ikke langt fra det målet. Men utviklingen vil fremdeles fortsette lenge etter at du og jeg er døde. For hvert år som går, vil det bli færre og færre ord, og den menneskelige bevissthets område stadig litt mindre. Selv i dag er det naturligvis ingen grunn til eller unnskyldning for å begå tankeforbrytelse. Det er bare et spørsmål om selvdisiplin, realitetskontroll. Men til slutt vil selv ikke dette bli nødvendig lenger. Revolusjonen vil være fullbragt når språket er fullkomment. Nytale er Ingsoc, og Ingsoc er nytale, la han til med en slags mystisk tilfredsstillelse. — Har det aldri falt deg inn, Winston, at senest i år 2050 vil det ikke leve et eneste menneskelig vesen som kan forstå en slik samtale som den vi nå har?

— Unntatt… begynte Winston tvilende, men så stoppet han.

Han hadde vært på nippet til å si «Unntatt proletarene», men han tok seg i det, for han følte seg ikke helt sikker på om ikke denne bemerkningen på en måte var kjettersk. Syme hadde imidlertid gjettet hva han tenkte å si.

— Proletarene er ikke menneskevesener, sa han likesælt. — I 2050, og sannsynligvis tidligere, vil alt virkelig kjennskap til gammeltale være borte. Hele fortidens litteratur vil være tilintetgjort. Chaucer, Shakespeare, Milton og Byron vil bare eksistere i nytale-utgaver, de vil ikke bare være forandret til noe annet, men faktisk til noe som er dit stikk motsatte av det opprinnelige. Selv partilitteraturen vil forandre seg. Selv slagordene vil gjøre det. Hvordan kan du ha et slagord som «Frihet er trelldom» når selve frihetsbegrepet er blitt avskaffet? Hele tankeklimaet vil ble et annet. I virkeligheten vil det ikke finnes noen tenkning, slik som vi oppfatter den i dag. Ortodoksi betyr at man ikke tenker — at man ikke behøver å tenke. Ortodoksi er ubevissthet.

En vakker dag vil Syme bli fordampet, tenkte Winston med plutselig fast overbevisning. Han er altfor intelligent. Han ser for klart, og han snakker for åpent. Partiet liker ikke slike folk. En vakker dag vil han forsvinne. Det står skrevet i ansiktet hans.

Winston var ferdig med brødet og ostebeten. Han dreide seg litt på stolen for å drikke kaffen. Ved bordet til venstre drev mannen med den skingrende stemmen fremdeles på med sitt nådeløse snakk. En ung kvinne, som kanskje var hans sekretær og som satt med ryggen til Winston, hørte på ham og lot til å samtykke ivrig i alt han sa. Av og til fanget Winston opp en eller annen bemerkning, som for eksempel «Jeg tror du har så inderlig rett,» «Jeg er så enig med deg,» sagt med en ungdommelig og nokså tåpelig kvinnestemme. Men den andre røsten stoppet ikke et sekund, selv når kvinnen sa noe. Winston kjente mannen av utseende, men han visste ikke mer om ham enn at han hadde en viktig stilling i roman-avdelingen. Han var en mann i tredveårsalderen, med muskelsterk hals og en stor og uttrykksfull munn. Han hadde lagt hodet litt tilbake og satt i en slik vinkel at brillene hans fanget lyset og virket på Winston som to tomme skiver uten øyne. Det var noe visst uhyggelig i at det nesten var uråd å skjelne et enkelt ord i den lydflommen som strømmet ut av munnen hans. Bare en eneste gang oppfattet Winston et uttrykk — «total og endelig likvidering av goldsteinismen» — som ble spyttet ut med en utrolig fart og som virket som et sammenhengende ord, akkurat som en linje bly fra en settemaskin. Alt det øvrige var rett og slett ulåt, en endeløs snadring, men selv om en faktisk ikke kunne høre hva mannen sa, var det ingen tvil om det alminnelige innholdet av det. Han kunne stemple Goldstein etter fortjeneste og kreve strengere forholdsregler mot tankeforbrytere og sabotører, han kunne tordne mot de grusomheter som var begått av de eurasiske tropper, han kunne lovprise Store Bror eller heltene på Malabar-fronten — det gjorde ingen forskjell. Hva det enn var, kunne en være viss på at hvert eneste ord av det var ren ortodoksi, ren Ingsoc. Mens Winston satt og så på det øyeløse ansiktet med kjeftet som hurtig gikk opp og ned, fikk han en underlig følelse av at mannen ikke var et virkelig menneskelig vesen, men en slags dukke. Det var ikke mannens hjerne som snakket, det var hans strupehode. Det som kom ut av ham, bestod av ord, men det var ikke menneskelig tale i alminnelig forstand, det var en lyd som ble utstøtt ubevisst, akkurat som snadringen av en and.

Syme var blitt taus en stund og med håndtaket på skjeen tegnet han mønstre i ragusørpen. Stemmen ved det andre bordet plapret videre i vei og var lett å høre på tross av larmen rundt omkring dem.

— Det er et ord i nytale, jeg vet ikke om du kjenner det, sa Syme. — Det heter andetale, det vil si å snadre som en and. Det er et av disse interessante ordene som har to motsatte betydninger. Bruker en det om en motstander, er det et skjellsord, men brukt om en du er enig med, er det en ros.

Det er ikke tvil om at Syme vil bli fordampet, tenkte Winston igjen. Han tenkte det med et slags vemod, enda han godt visste at Syme foraktet ham, følte en lett avsky for ham og helt var i stand till å angi ham som tankeforbryter, hvis han så noen grunn til å gjøre det. Det var noe subtilt galt med Syme, det var noe han manglet — diskresjon, stolthet, en slags reddende stupiditet. En kunne ikke si at han var uortodoks. Han trodde på Ingsocs prinsipper, han æret og høyaktet Store Bror, han frydet seg over seirene, han hatet kjettere, ikke bare oppriktig, men også med en slags aldri hvilende nidkjærhet og med en viten som alltid var à jour og større enn et alminnelig partimedlems. Likevel hang en svak atmosfære av dårlig rykte alltid rundt ham. Han sa ting som helst burde vært usagt, han hadde lest for mange bøker, han vanket i Kastanjetreet, en kafé som var et tilholdssted for malere og musikere. Det var ingen lov, selv ikke en uskreven lov, som forbød noen å besøke Kastanjetreet, men likevel var stedet på en underlig måte uhellvarslende. De gamle lederne av Partiet som var kommet i vanry, hadde pleiet å samle seg der før de til slutt ble utrensket. Det ble sagt at selveste Goldstein hadde vanket der av og til for år og årtier siden. Det var ikke vanskelig å forutse Symes skjebne. Men like fullt var det et faktum at om Syme bare i tre sekunder ante Winstons hemmeligste tanker, ville ham omgående angi ham til Tankepolitiet. Det ville også alle andre for den saks skyld, men Syme mer enn de fleste. Nidkjærhet var ikke nok, ortodoksi var ubevissthet.

Syme så opp. — Der kommer Parsons, sa han.

Det var noe i tonen hans som syntes å føye til: «Den fordømte tosken.» Parsons, Winstons nabo i Seiersgården, holdt virkelig på å brøyte seg vei gjennom rommet — en trillrund middels stor mann med lyst hår og et fjes som en frosk. Han var bare fem og tredve år, men hadde alt anlagt seg folder av fett på halsen og rundt livet, hans rørsler var imidlertid kvikke og gutteaktige. Hele mannen virket som en liten gutt som plutselig var blitt stor, og dette inntrykket var så sterkt at selv om han gikk i den reglementerte overall, var det nesten umulig ikke å tenke seg ham kledd i Spionenes blå knebukser, grå skjorte og røde halstørkle. Når en forstilte seg ham i tankene, så en alltid et bilde av knær med smilehuller i og ermer som var brettet opp over tykke små underarmer. I virkeligheten vendte også Parsons alltid tilbake til knebuksene når en fellesutflukt eller annen fysisk aktivitet gav ham et påskudd til det. Han hilste dem begge med et muntert «Hallo, hallo!» og satte seg ved bordet mens han gav fra seg en intens lukt av svette. Det var svettperler over hele det røde ansiktet hans. Hans evne til å svette var helt utrolig. I gruppesentret kunne en alltid vite når han hadde spilt bordtennis, for da var håndtaket på racketen drivende vått. Syme hadde tatt frem en bit papir med en lang rekke ord på og studerte det med en blekkblyant mellom fingrene.

— Se på ham, han arbeider til og med i lunsjpausen, sa Parsons og gjorde et kast med hodet i retning av Syme.

— Energi, hva? Hva er det du driver med der, gammel’n? Litt for høytliggende for meg, skulle jeg tro. Smith, gamle venn, jeg må fortelle deg hvorfor jeg er på jakt etter deg. Det er den sub’en du glemte å gi meg.

— Hva for en sub? sa Winston og begynte automatisk å lete etter pengene sine. Omtrent en fjerdedel av ens lønn måtte legges til side til frivillige subskripsjoner, og de var så tallrike at det var vanskelig å holde tritt med dem.

— Til Hat-uken. Husfondet, vet du. Jeg er kasserer for vår gård. Vi går inn for det av alle krefter — skal sette alle tiders rekord. Jeg kan si deg at det blir ikke min feil hvis ikke den gamle Seiersgården får det flotteste flaggutstyr i hele gata. Du lovte meg to dollars.

Winston fisket opp to krøllete og skitne sedler og gav ham dem. Parsons førte inn beløpet i en liten notisbok, med den ulærde manns tydelige og nett håndskrift.

— Fra det ene til det annet, gamle venn, sa han. — Jeg hører at den lille røveren min brukte spretterten på deg i går. Jeg gav ham en ordentlig omgang for det. Jeg sa faktisk at jeg ville ta fra ham spretterten hvis han gjorde det mer.

— Jeg tror han var litt oppskaket fordi han ikke fikk se henrettelsene, sa Winston.

— Å ja — hva var det jeg skulle si — det viser den rette ånd, hva? Fulle av faen er begge de små bandittene, men snakk om å være skarpskodd! Det eneste de tenker på, er Spionene, og så krigen, naturligvis. Vet du hva den vesle jenta mi gjorde siste lørdag, da troppen hennes var på utmarsj på Berkhamstead-veien? Hun fikk to andre jenter med seg, snek seg vekk fra de andre og brukte hele ettermidda’n til å følge en mystisk mann. De hang i hælene på ham i to timer, tvers gjennom skauen, og da de så kom frem til Amersham, overleverte de ham til patruljen.

— Hvorfor gjorde de det? sa Winston litt forferdet. Parsons fortsatte triumferende:

— Ungen var viss på at han var en slags fiendtlig agent — han kunne være sloppet ned i fallskjerm, for eksempel. Men nå kommer jeg til poenget, gamle venn. Hva tror du det var som først vakte mistanken hennes? Jo, hun la merke til at han hadde noen rare sko — hun sa at hun aldri før hadde sett noen bruke slike sko. Derfor var det en sjanse for at han var utlending. Ganske smart av en unge på syv år, hva?

— Hvordan gikk det med mannen? sa Winston.

— Nei, det vet jeg naturligvis ikke. Men det skulle slett ikke forbause meg om… Parsons lot som han tok slikte med et gevær og smekket med tungen for å markere skuddet.

— Fint, sa Syme åndsfraværende, uten å se opp fra sin papirstrimmel.

— Selvsagt kan vi ikke ta noen sjanser, medgav Winston pliktskyldigst.

— Jeg skulle mene det. Vi er jo i krig, sa Parsons.

Likesom for å bekrefte dette lød et hornsignal fra fjernskjermen rett over hodene på dem. Denne gang gjaldt det imidlertid ikke kunngjøringen av en ny seier, men bare en melding fra Overflodsministeriet.

— Kamerater! skrek en ivrig ungdommelig stemme. — Hallo, kamerater! Vi har strålende nyheter til dere. Vi har vunnet produksjonsslaget! I dette øyeblikk foreligger oppgavene over produksjonen av alle slags forbruksvarer, og de viser at levestandarden er øket med ikke mindre enn tyve prosent i det siste år. I morges var det spontante gledesdemonstrasjoner over hele Oceania — arbeiderne marsjerte ut av fabrikker og kontorer og toget gjennom gatene med faner som gav uttrykk for deres takknemlighet mot Store Bror for det nye, lykkelige livet som hans kloke ledelse har skjenket oss. Her en noen av de nye oppgavene. Matvarer…

Frasen «vårt nye, lykkelige liv» ble gjentatt flere ganger. I det siste hadde den vært et av Overflodsministeriets yndlingsuttrykk. Parsons’ oppmerksomhet var blitt fanget av hornsignalet, og nå satt han og hørte på med tanketom høytidelighet, en slags oppbyggelig kjedsomhet. Han kunne ikke følge med i tallene, men han visste at de på en eller annen måte gav grunn til tilfredshet. Han hadde funnet frem en svær, skitten snadde som alt var halvfull av brent tobakk. Når tobakksrasjonen bare var hundre gram om uken, hadde en sjelden råd til å fylle pipen helt. Winston røkte en seierssigarett som han omhyggelig holdt vannrett. Den nye rasjonen begynte ikke før i morgen, og han hadde bare fire sigaretter igjen. I øyeblikket hadde han lukket ørene for de fjernere lyder og hørte bare på det sprøytet som kom ut av fjernskjermen. Det lot til at det endog hadde vært demonstrasjoner for å takke Store Bror for at sjokoladerasjonen var øket til tyve gram om uken. Men så sent som i går, tenkte han, var det blitt kunngjort at rasjonen skulle nedsettes til tyve gram om uken. Var det mulig at folk slukte dette etter bare fire og tyve timers forløp? Jo da, de slukte det. Parsons slukte det rått, med dyrisk stupiditet. Den øyeløse skapningen ved det andre bordet slukte det fanatisk, lidenskapelig, med et brennende ønske om å oppspore, angi og fordampe enhver som slo på at rasjonen hadde vært tredve gram i siste uke. Syme også — på en mer komplisert måte, som innebar dobbelttenkning slukte Syme det også. Var da han selv den eneste som fremdeles hadde noen hukommelse?

Fjernskjermen fortsatte med å spy ut eventyrstatistikk. Jevnført med forrige år var det mer mat, mer klær, flere hus, mer innbo, flere gryter, mer brensel, flere skip, flere helikoptere, flere bøker og flere småbarn — mer av alt unntatt sykdom, forbrytelse og sinssyke. For hvert år, hvert minutt som gikk, gikk alle og alt oppover med susende fart. Liksom tidligere Syme hadde nå også Winston tatt skjeen og satt og streket i den fargeløse sausen som sivet ut over bordet, han laget et mønster av en lang flom av den. Bittert grublet han over tilværelsens materielle side. Hadde det alltid vært som nå? Hadde maten alltid smakt som nå? Han så seg rundt i kantinen. Et lavloftet overfylt rom med vegger som var grimet av berøringen av talløse menneskekropper, bulkede metallbord og stoler som var satt så tett sammen at en skubbet bort i andre med albuene, krøkete skjeer, skjeve tallerkener, simple hvite kopper, fettet overalt, skitt i alle sprekkene, og en sur og sammensatt lukt av dårlig gin, dårlig kaffe, vond ragu og skitne klær. I maven og i huden kjente en alltid en slags protest, en følelse av at en var snytt for noe som en hadde rett til. Sant nok hadde han ingen minner om noe som var særlig forskjellig fra dette. I hele den tid han kunne huske nøyaktig, hadde det aldri vært nok å spise, en hadde aldri hatt sokker eller undertøy som ikke var hullet, møblene hadde alltid vært nedslitt og skrøpelige, rommene for dårlig oppvarmet, undergrunnsbanene overfylt, husene hadde stått for nedfall, brødet hadde vært svart, teen en sjeldenhet, kaffen hadde smakt av møkk, sigarettene hadde vært for få — ingenting hadde vært billig og rikelig med unntagelse av syntetisk gin. Og selv om det naturligvis føltes verre og verre ettersom en ble eldre, så var det vel et tegn på at dette ikke var tingenes naturlige tilstand når en ble syk om hjertet av all mangelen på hygge og av skitten og nøden, av de endeløse vintrene, de sure sokkene, heisene som aldri gikk, det kalde vannet, den kornete såpen, sigarettene som falt i stykker og maten med dens selsomme vonde smak? Hvordan kunne en føle dette uutholdelig, om en ikke hadde en slags nedarvet hukommelse om at tingene en gang hadde vært annerledes?

På ny så han seg rundt i kantinen. Nesten alle var stygge, og de ville ha vært det selv om de ikke hadde vært kledd i de ensartede blå overalls. I den borteste ende av rommet satt en liten underlig mann alene ved et bord, han så ut som en tordivel. Han drakk en kopp kaffe, og de små øynene hans kastet mistenksomme blikk snart hit og snart dit. Bare man ikke så seg rundt, ville det være lett, tenkte Winston, å innbille seg at den mennesketype Partiet hadde oppstilt som idealet — høyvoksne muskelsterke unggutter og fullbarmede unge kvinner, blonde, solbrente mennesker, fulle av livskraft og sorgløse — virkelig fantes og til og med var den dominerende type. Så vidt han kunne dømme, bestod flertallet av befolkningen i Luftområde Ett i virkeligheten av små, mørke mennesker som var dårlig utrustet fra naturens side. Det var rart å tenke på hvordan denne bille-typen myldret i ministeriene: små tykke karer som meget tidlig hadde lagt på seg, med korte ben, kvikke, trippende bevegelser og fete uransakelige ansikter med små griseøyne. Det var denne typen som lot til å trives best under Partiets styre.

Kunngjøringen fra Overflodsministeriet ble avsluttet med en ny trompetfanfare og fulgt av skramlemusikk. Bombardementet av tall hadde stimulert Parsons til et tilløp til entusiasme, og han tok snadden ut av munnen.

— Overflodsministeriet har jammen gjort det flott i år, sa han og nikket vitende. — A propos, Smith, gamle venn, du har ikke fått tak i noen barberblad du kan overlate meg?

— Ikke et eneste, sa Winston. — Jeg har selv brukt det samme bladet i seks uker.

— Å nå — ja det var bare et spørsmål, gamle venn.

— Dessverre, sa Winston.

Den snadrende røsten ved sidebordet hadde midlertidig forstummet under kunngjøringen fra ministeriet, men fortsatte nå på samme måte, så høyt som aldri før. Av en eller annen grunn grep Winston seg plutselig i å tenke på fru Parsons med det bustete håret hennes og støvet i ansiktsfurene. Før to år var gått ville disse ungene angi henne til Tankepolitiet. Fru Parsons ville bli fordampet. Syme ville bli fordampet, Winston selv også. O’Brien ville bli fordampet. Men Parsons ville aldri bli det. Den øyeløse skapningen med den snadrende stemmen ville aldri bli fordampet. De små bille-menneskene som trippet så forsiktig gjennom korridor-labyrintene i ministeriene, de ville heller aldri bli fordampet. Og piken med det mørke håret, hun fra roman-avdelingen, ville ikke bli det. Det forekom ham at han instinktivt visste hvem som vill overleve det og hvem som ville omkomme, men det var ikke lett å si nøyaktig hvorfor de kom til å overleve.

I dette øyeblikk ble han revet ut av sine drømmerier med et voldsomt støkk. Piken ved sidebordet hadde snudd seg delvis og satt nå og så på ham. Det var piken med det mørke håret. Hun bare skottet på ham, men med en underlig intensitet. I det øyeblikk hun fanget blikket hans, så hun bort igjen.

Winston tok til å svette nedover ryggraden. En forferdelig iling av smerte gikk gjennom ham. Den forsvant nesten med det samme, men etterlot seg en nagende uvisshet. Hvorfor voktet hun på ham? Hvorfor drev hun på med å følge ham overalt? Dessverre kunne han ikke lenger huske om hun hadde sittet ved bordet allerede da han kom, eller om hun var kommet senere. Men under tominuttershatet i går hadde hun iallfall sittet rett bak ham, enda hun tilsynelatende ikke var nødt til det. Det kunne godt tenkes at hennes virkelige hensikt hadde vært å høre på ham og forsikre seg om at han skrek høyt nok.

En tidligere tanke vendte tilbake i hans sinn: sannsynligvis var hun ikke virkelig medlem av Tankepolitiet, men en av disse amatørspionene som var de farligste av alle. Han visste ikke hvor lenge hun hadde sett på ham, men kan hende var det så meget som fem minutter, og det var mulig at ansiktet hans ikke hadde vært helt under kontroll. Det var forferdelig farlig å la tankene vandre når en var på et offentlig sted eller innenfor synskretsen av en fjernskjerm. Den minste ting kunne avsløre en. En nervøs trekning, et ubevisst uttrykk av bekymring, en vane med å snakke med seg selv — alt som gav en antydning til at en ikke var normal, eller at en hadde noe å skjule. I hvert fall var det i seg selv en straffbar handling å anlegge et utilbørlig ansiktsuttrykk, for eksempel å se vantro ut når en ny seier ble kunngjort. Det var til og med et ord for det i nytale — ansiktsforbrytelse ble det kalt.

Piken hadde på ny snudd ryggen til ham. Når det kom til stykket, forfulgte hun ham kanskje ikke allikevel, kanskje var det bare en tilfeldighet at hun hadde sittet så nær ham to dager på rad. Sigaretten hans hadde sloknet, og han la den forsiktig på kanten av bordet. Han ville røke den ferdig etter arbeidstidens slutt, det vil is hvis han kunne holde tobakken i den. Det var trolig at fyren ved sidebordet var en av Tankepolitiets spioner, og høyst sannsynlig ville Winston være i Kjærlighetsministeriets kjeller om tre dager, men en sigarettstump måtte likevel ikke sløses bort. Syme hadde brettet sammen papirstrimmelen og stukket den i lommen. Parsons hadde tatt til å snakke igjen.

— Har jeg noen gang fortalt deg, gamle venn, sa han og knegget med pipen mellom tennene, om den gangen da de to ungene mine satte fyr på skjørtet til en gammel torvkjerring, fordi de så henne pakke inn pølser i en plakat med S.B.s bilde på? De snek seg bakpå henne og tente på skjørtet med en eske fyrstikker. Hun ble ganske stygt forbrent, tror jeg. Snakk om små røvere! Men skarpe som bare det! Det er en førsteklasses trening de får i Spionene nå for tiden — bedre enn til og med på min tid. Har du hørt om det siste de har utstyrt dem med? Øretrompeter, far, slik at de kan lytte gjennom nøkkelhull! Vesla kom hjem med en forleden kveld — hun prøvde den på dagligstuen vår og regnet ut at hun kunne høre dobbelt så mye som når hun bare legger øret til nøkkelhullet. Men selvfølgelig er det bare et leketøy, husk på det. Like fullt setter det dem på det rette sporet, ikke sant?

I samme sekund kom det et gjennomtrengende plystresignal fra fjernskjermen. Det var tegnet til at de skulle vende tilbake til arbeidet. Alle tre reiste seg i en fart og sluttet seg til de gruppene som sloss om å få plass i heisene, og resten av tobakken rant ut av Winstons sigarettstump.

VI

Winston skrev i sin dagbok:

Det er tre år siden. Det var en mørk kveld, i en smal sidegate ved en av de store jernbanestasjonene. Hun stod ved en dør i murveggen, under en gatelykt som nesten ikke gav noe lys fra seg. Ansiktet hennes var ungt, men tykt sminket. Det var faktisk sminken som tiltrakk meg, den hvite sminken som var som en maske og de knallrøde leppene. Partikvinnene maler aldri ansiktene sine. Det var ingen andre i gaten og ingen fjernskjermer. To dollars, sa hun. Jeg…

I øyeblikket var det vanskelig å fortsette. Han lukket øynene og presset fingertuppene mot dem, mens han prøvde å tvinge frem det synet som stadig kom tilbake. Han følte en nesten uimotståelig trang til å skrike en rekke sjofle ord av full hals. Eller å dunke hodet mot veggen, sparke bordet over ende og hive blekkhuset gjennom vinduet — foreta en hvilken som helst støyende eller voldsom eller pinefull ting som kunne mørklegge det minnet som pinte ham.

Ens verste fiende var ens eget nervesystem, tenkte han. Når som helst kunne den indre spenningen gi seg uttrykk i et synlig symptom. Han tenkte på en mann han hadde passert på gaten for noen uker siden: en ganske alminnelig utseende mann, et partimedlem i fem og tredve eller førtiårsalderen, høy og tynn og med en dokumentmappe. De var bare noen meter fra hverandre da venstre side av mannens ansikt plutselig ble fordreiet i en slags krampetrekning. Den gjentok seg nettopp som de passerte hverandre: det var et rykk, en skjelvning, hurtig som klikket av en kameralukker, men tydeligvis en vane hos ham. Han husket at han den gang tenkte: den arme djevelen er ferdig. Og det uhyggelige var at det hele trolig var ubevisst. Den dødeligste av alle farer var å snakke i søvne. Så vidt han kunne skjønne, var det ingen måte til å beskytte seg mot det.

Han drog pusten og skrev videre:

Jeg fulgte henne gjennom døren og over en gårdsplass til et kjellerkjøkken. Det stod en seng mot veggen, og på bordet var det en lampe som var skrudd sterkt ned. Hun…

Det isnet i tennene hans. Han hadde lyst til å spytte. Samtidig som han tenkte på kvinnen i kjellerkjøkkenet kom også tanken på Katharine, hans kone. Winston var gift — han hadde iallfall vært gift, og sannsynligvis var han det fremdeles, for såvidt han visste, var konen hans ikke død. På ny var det som han pustet inn den varme, innestengte kjøkkenlukten, en lukt som var sammensatt av stanken av veggedyr og skitne klær og ekkel og billig parfyme, men som likevel virket dragende, fordi ingen partikvinne brukte parfyme eller kunne tenkes å gjøre det. Bare proletarene brukte parfyme. I hans tanker var lukten av den uatskillelig forbundet med horeri.

Da han fulgte denne kvinnen, hadde det vært hans første fall på omkring to år. Selvsagt var det forbudt å ha omgang med gatetøser, men det var en av disse reglene som en stundom kunne manne seg opp til å bryte. Det var farlig, men det gjaldt ikke liv eller død. Å bli knepet sammen med en hore kunne bety fem år i en tvangsarbeidsleir — ikke mer, hvis en ikke hadde begått noen annen forbrytelse. Og det var lettvint nok, forutsatt at en kunne unngå å bli overrasket i selve akten. Fattigkvarterene var fulle av kvinner som ville selge seg. Noen kunne til og med kjøpes for en flaske gin, som proletarene ikke fikk lov til å drikke. Stilltiende var Partiet endog tilbøyelig til å oppmuntre prostitusjonen som et avløp for instinkter som ikke kunne undertrykkes helt. Rene utskeielser tellet ikke så mye så lenge de ble bedrevet i hemmelighet og var gledeløse og bare gjaldt kvinner av en undertrykt og foraktet klasse. Den utilgivelige forbrytelse var løsatkighet mellom partimedlemmer. Men selv om dette var en av de forbrytelser som de tiltalte uten unntagelse erkjente seg skyldig i under de store utrenskninger, var det vanskelig å forestille seg at noe slikt virkelig hendte.

Partiets mål var ikke bare å hindre menn og kvinner i å slutte troskapsbånd som det kanskje ikke maktet å kontrollere. Dets virkelige, men usagte mål var å fjerne all glede ved selve samleiet. Fienden var ikke så meget kjærligheten som erotikken; både i ekteskapet og utenfor. Alle ekteskap mellom medlemmer av Partiet måtte godkjennes av en særskilt komité, og selv om prinsippet aldri ble tydelig fastslått, ble samtykke alltid nektet når vedkommende par gav inntrykk av å føle seg fysisk tiltrukket av hverandre. Det eneste anerkjente formål med ekteskapet var å avle barn som kunne tjene Partiet. Kjønnslig omgang skulle betraktes som en motbydelig og underordnet akt, akkurat som å ta et klystér. Dette ble aldri sagt med rene ord, men på en indirekte måte ble det innprentet alle partimedlemmer fra barndommen av. Det fantes til og med organisasjoner, som Ungdommens antikjønnsfylkning, som slo til lyd for hel avholdenhet for begge kjønn. Alle barn skulle avles ved kunstig befruktning (kunstbef het det i nytale) og oppdras i offentlige institusjoner. Winston var klar over at dette slett ikke var alvorlig ment, men på sett og vis var det i samklang med Partiets almene ideologi. Partiet forsøkte å drepe kjønnsinstinktet eller, hvis det ikke lot seg drepe, å forvrenge det og skitne det til. Han visste ikke grunnen til dette, men det forekom ham naturlig at det var slik. Og for så vidt det angikk kvinnene, hadde Partiets anstrengelser i høy grad vært vellykket.

På ny måtte han tenke på Katharine. Det var vel ni-ti — nei, nesten elleve år siden de hadde skiltes. Underlig hvor sjelden han tenkte på henne. I mange dager på rad kunne han glemme at han noen gang hadde vært gift. De hadde bare levd sammen i omkring femten måneder. Partiet tillot ikke skilsmisser, men oppmuntret nærmest til separasjon i de tilfele hvor det ikke var noen barn.

Katharine var en høy, lyshåret pike, meget rank med vakre bevegelser. Hun hadde et djervt ørneansikt, et ansikt som en kunne ha kalt fornemt, hvis en ikke hadde oppdaget at det nesten ikke var noe bak det. Meget tidlig i ekteskapet var han blitt klar over — det skyldtes kanskje bare at han kjente henne mer intimt enn han kjente folk flest — at hun uten sammenligning var det mest tåpelige, vulgære og tomme menneske han noen gang hadde møtt. I hodet hadde hun ikke en eneste tanke som ikke var et slagord, og det var ikke den åndssvakhet, ikke en eneste en, som hun ikke kunne sluke når hun fikk den fra Partiet. «Den menneskelige høyttaler» kalte han henne i sitt stille sinn. Likevel kunne han ha holdt ut samlivet med henne, hvis det ikke hadde vært for en eneste ting — kjønnet.

Så snart han tok i henne, var det som hun stivnet til og krympet seg. Å favne henne var det samme som å favne et leddet trebilde. Og det rare var, at selv når hun klamret ham til seg, hadde han følelsen av at hun samtidig skjøv ham fra seg av alle krefter. Det var de stive musklene hennes som gav ham det inntrykket. Hun kunne ligge med lukkede øyne, hun verken gjorde motstand eller samarbeidet, hun rett og slett fant seg i det. Det var ubeskrivelig sjenerende, og smått om senn ble det forferdelig. Men selv da kunne han ha holdt ut å leve med henne, hvis de kunne ha blitt enige om å leve i sølibat. Pussig nok var det Katharine som nektet dette. De måtte lage et barn om de kunne, sa hun. Følgelig fortsatte forestillingen, nokså regelmessig en gang om uken, unntatt når det var umulig å gjøre det. Hun pleide til og med å minne ham på det om morgenen, som om det var noe som absolutt måtte utføres samme kveld og som de ikke måtte glemme. Hun hadde to navn på det. Det ene var «å lage et barn», det andre «vår plikt overfor Partiet» (jo da, hun hadde faktisk brukt det uttrykket). Det varte ikke lenge før han fikk en følelse av direkte redsel når den bestemte dagen kom. Men heldigvis ble det ikke noe barn, og til slutt gikk hun med på å oppgi forsøkene. Kort etter skiltes de.

Winston sukket stille. Han grep pennen igjen og skrev:

Hun hev seg på sengen, og øyeblikkelig drog jeg opp skjørtet hennes, uten noen innledning, på den simpleste og styggeste måten som kan tenkes. Jeg…

Han så seg selv stå der i det dimme lampelyset, med lukten av veggedyr og billig parfyme i neseborene, og med hjertet fylt av en følelse av nederlag og avsky som selv i dette øyeblikk var blandet med tanken på Katharines hvite kropp, stivfrossen for alltid av Partiets hypnotiske makt. Hvorfor måtte det alltid være sånn? Hvorfor kunne han ikke ha sin egen kvinne istedenfor disse skitne affærene med tre års mellomrom? Men en virkelig kjærlighetshistorie var noe nesten utenkelig. Kvinnene i Partiet var alle like. Kyskhet var like inngrodd hos dem som lojalitet mot Partiet. Ved en tidlig og omhyggelig tilvenning, ved sport og kaldt vann, ved det sprøytet som de ble fylt med på skolen og i Spionene og Ungdomsfylkingen, ved foredrag, parader, sanger, slagord og militærmusikk, hadde man drevet den naturlige følelsen ut av dem. Hans fornuft sa ham at det måtte finnes unntagelser, men hans hjerte trodde det ikke. Alle var de uimottagelige, slik som Partiet hadde villet at de skulle bli. Og det han ønsket enda sterkere enn å bli elsket, var å kunne bryte ned denne dydsmuren, selv om bare en eneste gang i hele sitt liv. En vellykket utført kjønnsakt var opprør. Attrå var tankeforbrytelse. Selv om han kunne ha vekket Katharine, ville det ha vært som en forførelse, enda hun var hans kone.

Men han måtte se å bli ferdig med resten av historien. Han skrev:

Jeg skrudde opp lampen. Da jeg fikk se henne i lyset…

Etter mørket hadde det svake lys av petroleumslampen virket meget sterkt. For første gang kunne han se henne ordentlig. Han hadde tatt et skritt mot henne, men så stanset han, full av brynde og redsel. Han var seg smertelig bevisst den risiko han hadde tatt da han fulgte henne hit. Det var godt tenkelig at patruljen kunne knipe ham når han gikk, de kunne for den saks skyld stå og lure utenfor døren i dette øyeblikk. Men hvis han nå gikk uten engang å ha gjort det han var kommet hit for -!

Han måtte skrive det ned, han måtte tilstå det. Det han plutselig hadde oppdaget i lampelyset, var at kvinnen var gammel. Sminken var smurt så tykt på ansiktet hennes at det kunne sprekke som en pappmaske. Det var hvite stenk i håret hennes, men den virkelig uhyggelige detaljen var at munnen hadde åpnet seg litt og avslørt bare et svart tomt gap. Hun hadde ikke en eneste tann igjen.

Han skrev fort og med stygg håndskrift:

Da jeg fikk se henne i lyset, var hun en ganske gammel kvinne, femti år minst. Men jeg gikk på og gjorde det likevel.

På ny presset han fingrene mot øyelokkene. Endelig hadde han fått skrevet det, men det gjorde ingen forskjell. Legemidlet hadde ikke virket. Lysten til å skrike sjofle ord med hans lungers fulle kraft var så sterk som aldri før.

VII

Hvis det er noe håp, skrev Winston, så ligger det hos proletarene.

Hvis det var noe håp, måtte det ligge hos proletarene, fordi bare de, disse myldrende, foraktede masser som utgjorde 85 prosent av Oceanias befolkning, kunne utvikle den kraft som trengtes til å ødelegge Partiet. Partiet kunne ikke bli styrtet innenfra. Dets fiender — hvis det da hadde noen fiender — hadde ingen muligheter for å komme sammen, ikke en gang for å dra kjensel på hverandre. Selv om det legendariske Brorskapet eksisterte, som det kanskje gjorde, var det utenkelig at dets medlemmer noen gang kunne samles i større antall enn to eller tre. Opprør betydde et uttrykk i øynene, et bestemt tonefall, i det høyeste et ord som ble hvisket nå og da. Men hvis proletarene bare kunne bli seg sin egen styrke bevisst, behøvde de ikke å konspirere. Da kunne de bare reise seg og ryste seg, som en hest skaker av seg fluer. Bare de ville, kunne de sprenge Partiet i filler i morgen den dag. Før eller siden måtte de da sikkert gjøre det? Og likevel…

Han husket at han en gang hadde gått gjennom en overfylt gate, da han plutselig hørte et voldsomt skrål av hundrer av stemmer — kvinnestemmer — fra en sidegate ikke langt unna. Det var et høyt og forferdelig skrik av vrede og fortvilelse, et sterkt gjennomtrengende «Å-å-å-å!» som runget som gjenlyden av en klokke. Hjertet hadde hoppet i ham. Nå her det begynt! tenkte han. Et oppløp! Proletarene går omsider til opprør! Men da han kom frem til stedet, så han bare en flokk på to-tre hundre kvinner som stimlet sammen rundt torgboder med ansikter så tragiske som om de hadde vært dødsdømte passasjerer på et synkende skip. I samme øyeblikk stilnet den almene fortvilelsen av til en mengde individuelle tretter. Det lot til at det hadde vært blikk-kasseroller til salts i en av bodene. Det var dårlige, usolide saker, men all slags kjøkkentøy var alltid vanskelig å få tak i. Nå var beholdningen helt uventet blitt tømt. De heldige kvinnene ble skubbet og klemt av de andre mens de prøvde å komme seg vekk med kasserollene, og en masse mindre heldige stod og skrek rundt boden og beskyldte innehaveren for å være partisk og for å ha flere kasseroller på lager et sted. Så begynte hylene igjen. To tykke kvinnfolk, den ene med løsnet hår, hadde slått kloen i den samme kasserollen, og begge forsøkte å rive den fra motparten. Et øyeblikk stod de og halte på hver sin side, og så gikk håndtaket av. Winston så på dem med avsky. Og likevel, hvilken nesten skrekkinnjagende styrke hadde ikke et øyeblikk gitt seg uttrykk i dette skriket fra noen hundre kvinnestruper! Hva kom det av at de aldri kunne skrike like høyt om et eller annet som virkelig betydde noe?

Han skrev:

Før de er blitt bevisste mennesker vil de aldri gjøre opprør, og først når de har gjort opprør kan de bli bevisste mennesker.

Dette kunne nesten ha vært en avskrift fra en av Partiets lærebøker, tenkte han. Partiet hevdet naturligvis at det hadde befridd proletariatet fra trelldom. Før Revolusjonen var det blitt forferdelig undertrykt av kapitalistene, det var blitt sultet ut og pisket, kvinner var blitt tvunget till å arbeide i kullgruvene (faktisk arbeidet det fremdeles kvinner i kullgruvene), og barn var blitt solgt til fabrikkene i seksårsalderen. Men samtidig lærte Partiet, tro mot dobbelttenkningens prinsipper, at proletarene av naturen var mindreverdige individer som måtte holdes underkuet som dyr ved hjelp av noen få enkle forholdsregler. Sant å si visste man meget lite om proletarene. Det var heller ikke nødvendig å vite meget. Så lenge de fortsatte å arbeide og formere seg, hadde deres virksomhet ellers liten betydning. De var blitt overlatt til seg selv, som fe som var sloppet løs på Argentinas sletter, og hadde vendt tilbake til en livsform som synes å være naturlig for dem, som var noe de hadde arvet fra forfedrene. De ble født og de vokste opp i rennesteinen, de begynte å arbeide når de var tolv år, de gjennomgikk en kort blomstringsperiode av skjønnhet og kjønnsdrift, de giftet seg tyve år gamle, de var middelaldrende når de var tredve, og de fleste av dem døde når de var seksti. Tungt kroppsarbeid, omsorgen for hjem og barn, småtretter med naboene, film, fotball, øl og fremfor alt hasardspill, fylte hele deres åndelige horisont. Det var ikke vanskelig å holde dem i age. Noen få av Tankepolitiets agenter beveget seg stadig blant dem, spredte falske rykter og plukket ut og likviderte de få individer som man mente kunne bli farlige, men det ble ikke gjort noe forsøk på å lære dem Partiets ideologi. Det var ikke ønskelig at proletariatet fikk sterke politiske følelser. Det eneste som forlangtes av det, var en primitiv patriotisme, som man kunne appellere til hver gang det var nødvendig å få det til å godta lengre arbeidstid eller mindre rasjoner. Og selv nær proletarene ble misnøyd, som de stundom gjorde, førte denne misnøyen ingensteds, fordi de manglet almene idéer og derfor bare kunne konsentrere den om spesielle småtterier. De større onder unngikk uten unntagelse deres oppmerksomhet. Det store flertall av dem hadde ikke en gang fjernskjermer hjemme hos seg. Selv det sivile politi blandet seg lite med dem. Det var en veldig kriminalitet i London, en hel underverden av tyver, banditter, horer, rusgifthandlere og svindlere av alle slag, men da det hele foregikk blant proletariatet selv, betydde det ingenting. I alle spørsmål som angikk moralen fikk det lov til å følge sine forfedres regler. Partiet påtvang det ikke sin seksuelle puritanisme. Promiskuiteten fortsatte ustraffet, proletarene kunne også skille seg. Selv religionsutøvelse ville ha blitt tillatt, om proletarene hadde vist noe tegn på at de trengte eller ønsket det. De var for lave til å bli mistenkt. Som Partiets lagord lød: «Proletarer og dyr er frie.»

Winston bøyde seg og klødde forsiktig på leggsåret. Det hadde tatt til å verke igjen. Det spørsmålet en stadig kom tilbake til, var umuligheten av å vite hvordan tilværelsen virkelig hadde vært før Revolusjonen. Fra skuffen tok han frem en eksemplar av en lærebok i historie for barn, som han hadde lånt av fru Parsons, og gav seg til å skrive av et avsnitt av den:

I gamle dager, før den strålende Revolusjon, var ikke London den vakre byen vi kjenner i dag. Den var et mørkt, skittent, trøstesløst sted, der nesten ingen hadde nok å spise og der hundrer og tusener av fattige mennesker ikke hadde sko på føttene og ikke en gang et tak å sove under. Barn som ikke var eldre enn deg måtte arbeide tolv timer om dagen for grusomme arbeidsgivere, som slo dem med pisker når de arbeidet for langsomt og ikke gav dem annen mat enn gamle brødskorper og vann. Men midt i all denne forferdelige fattigdommen var det noen få store, svære, pene hus, der det bodde rike mennesker som hadde opptil tredve tjenere til å stelle for seg. Disse rikfolkene ble kalt kapitalister. De var tykke, stygge mennesker med slemme ansikter, som han på bildet på den motsatte siden. Som du ser, er han kledd i en lang, svart frakk som ble kalt diplomatfrakk, og en rar, blank hatt som ser ut som et skorstensrør og kaltes flosshatt. Dette var kapitalistenes uniform, og ingen andre fik lov til å bruke den. Kapitalistene eide alt i verden, og alle andre var trellene deres. De eide all jorden, alle husene, alle fabrikkene og alle pengene. Hvis noen var ulydig mot dem, kunne de kaste ham i fengsel, eller ta fra ham hans arbeid og la ham svelte i hjel. Når et alminnelig menneske snakket til en kapitalist, måtte han krype og bukke for ham og ta av seg lua og tiltale ham som «Sir». Sjefen for alle kapitalistene ble kalt Konge, og…

Men han kjente resten av reglen. En kunne lese om biskopene i sine ornater, dommerne i sine hermelinskåper, kagen, gapestokken, tredemøllen, den nihalede katt, Lord Mayors bankett og den skikken å kysse pavens tå. Det var også noe som kaltes jus primae noctis, som sannsynligvis ikke var nevnt i en lærebok for barn. Det var den loven som gav enhver kapitalist lov til å ligge med en hvilken som helst kvinne i en av hans fabrikker.

Hvordan kunne en vite hvor meget av det som var løgn? Det kunne være sant at gjennomsnittsmennesket hadde det bedre nå enn før Revolusjonen. Det eneste bevis på det motsatte var den stumme protest i ens egen kropp, den instinktive følelse av at de forhold en levde under var uutholdelige og at de måtte ha vært annerledes i en annen tid. Det slo ham at det virkelig karakteristiske ved den moderne tilværelse ikke var dens grusomhet og usikkerhet, men rett og slett dens goldhet, skittenhet, sløvhet. Når han så seg rundt, hadde livet ingen likhet verken med de løgner som fosset ut av fjernskjermene eller med de idealer som Partiet prøvde å virkeliggjøre. Store deler av det var nøytrale og upolitiske, selv for et partimedlem, et slit med trettende oppgaver, en kamp for en plass på undergrunnen, stoppingen av en hullet sokk, tiggingen av en sakkarintablett, sparingen av en sigarettstump. Det ideal Partiet hadde stilt opp, var noe veldig og fryktelig og skinnende — en verden av stål og betong, av veldige maskiner og skrekkinnjagende våpen, et folk av krigere og fanatikere, som marsjerte frem i fullkommen enhet, slik at alle tenkte de samme tanker og skrek de samme slagord, en myldrende masse som ustanselig arbeidet, kjempet, triumferte og forfulgte, tre hundre millioner mennesker, alle med de samme ansikt. Virkeligheten var forfalne, skitne byer, der underernærte mennesker trasket rundt i utette sko, med flikkede hus fra det nittende århundre som alltid luktet av kål og klosetter. Det var som han så en visjon av London, en veldig ruinby, byen med en million bosskasser, og dette bildet gled sammen med et bilde av fru Parsons med det furete ansiktet og bustete håret, som tuklet hjelpeløst med et ett avløpsrør.

Enda en gang bøyde han seg og klødde seg på ankelen. Dag og natt skar fjernskjermene i ørene hans med statistikk som beviste at menneskene i dag hadde mer mat, flere klør, bedre husvære og bedre fornøyelser — at de levde lenger, arbeidet kortere, var større, sunnere, sterkere, lykkeligere, intelligentere, bedre utdannet enn folk for femti år siden. Ikke et ord av det kunne noensinne bevises eller motbevises. Partiet hevde for eksempel at i dag kunne førti prosent av de voksne proletarer lese og skrive: Revolusjonen hadde tallet bare vært femten prosent, ble det sagt. Partiet påstod at barnedødeligheten nå bare var hundre og seksti pro mille, mens den før Revolusjonen hadde vært tre hundre — og slik fortsatte det. Det var som en enkel ligning med to ukjente størrelser. Det kunne godt være at bokstavelig talt hvert eneste ord i historiebøkene, selv det en godtok uten å nøle, var ren og skjær fantasi. For alt det han visste, kunne det aldri ha eksistert en slik lov som jus primae noctis, eller en slik skapning som en kapitalist, eller et slikt plagg som en flosshatt.

Alt svant bort i tåke. Fortiden var visket ut, utviskingen var glemt, løgnen ble til sannhet. Bare en eneste gang i sitt liv hadde han hatt et konkret, ugjendrivelig bevis på et falskneri — og vel å merke etter at det var foretatt, for det var det som tellet. Han hadde holdt det i fingrene så lenge som tredve sekunder. Det må ha vært i 1973 — iallfall omtrent på den tiden da han og Katharine hadde reist fra hverandre. Men den datoen som virkelig betydde noe, lå syv-åtte år tidligere i tiden.

Historien begynte faktisk i midten av sekstiårene, de store utrenskningers tid, da Revolusjonens opprinnelige ledere ble utryddet en gang og for alltid. I 1970 var det ingen av dem tilbake uten Store Bror selv. Alle de andre var på den tiden blitt avslørt som forrædere og kontrarevolusjonære. Goldstein hadde flyktet og skjulte seg gud vet hvor, og av de andre hadde noen få simpelthen forsvunnet, mens flertallet var blitt henrettet etter oppsiktvekkende offentlige prosesser og etter å ha tilstått sine forbrytelser. Blant de siste overlevende var tre menn som het Jones, Aaronson og Rutherford. Det må ha vært i 1965 disse tre ble arrestert. Som så ofte hendte, hadde de forsvunnet for et års tid eller mer, slik at en ikke visste om de var i live eller døde, og så var de med ett blitt dratt frem for å anklage seg selv på den vanlige måten. De hadde tilstått forbindelse med fienden (også på den tid var det Eurasia som var fienden), underslag av offentlige midler, nord på en rekke betrodde partimedlemmer, intriger mot Store Bror, som hadde begynt lenge før Revolusjonen, og sabotasjehandlinger som hadde ført til at hundretusener mistet livet. Etter at de hadde tilstått alt dette, hadde de fått tilgivelse, de var blitt gjenopptatt i Partiet og hadde fått stillinger som i virkeligheten var sinekyrer, men som utadtil syntes viktige. Alle tre hadde skrevet lange, ydmyke artikler i Times, der de analyserte grunnene til sitt frafall og lovte bot og bedring.

En tid etter deres løslatelse hadde Winston virkelig sett dem alle tre i Kastanje-kaféen. Han husket hvor betatt og skrekkslagen han hadde vært da han forsiktig skottet på dem. De var langt eldre menn enn han selv, fossiler fra den gamle verden, nesten de siste store som var tilbake fra Partiets tidlige heltetid. En svak glorie fra undergrunnskampen og borgerkrigen hang fremdeles over dem. Og på tross av at kjensgjerninger og data hadde begynt å bli utvisket alt på den tiden, hadde han en kjensle av å ha hørt navnene deres mange år før han første gang hørte Store Brors. Men nå var også de utenfor loven, fiender, urørlige, med absolutt sikkerhet dømt til utslettelse om et år eller to. Ingen som hadde falt i klørne på Tankepolitiet unngikk før eller siden sin skjebne. De var lik som bare ventet på å bli ført tilbake til graven.

Det satt ingen ved noen av bordene nærmest dem. Det var ikke klokt å bli sett selv i nærheten av folk som disse. De satt der tause med sine glass med gin, krydret med nellik, som var stedets spesialitet. Av de tre var det Rutherford som hadde gjort sterkest inntrykk på Winston. Rutherford hadde en gang vært en berømt karikaturtegner, hvis brutale tegninger hadde bidratt til å egge opp folkestemninger før og under Revolusjonen. Selv nå kunne en med lange mellomrom se en tegning av ham i Times. Men de var bare imitasjoner av hans tidligere manér og underlig livløse og lite overbevisende. Alltid tygget han drøv på de gamle emnene — slumkvarterer, sultende barn, gatekamper, kapitalister i flosshatter (selv på barrikadene lot det til at kapitalistene fremdeles holdt på sine flosshatter) — det hele var et endeløst, håpløst forsøk på å komme tilbake til fortiden. Han var et monstrum av en mann, med en mán av grått, fetter hår, et poset og rynket ansikt og tykke negerlepper. En gang måtte han ha vært umåtelig sterk, men nå var den svære kroppen hans slapp og hengende, den hellet og bugnet og falt likesom i stykker i alle retninger. Det var som han gikk i oppløsning rett for øynene på en, som et fjell som smuldrer opp.

Det var det ensomme tidspunkt klokken femten. Winston kunne ikke lenger huske hva det var som hadde fått ham til å besøke kaféen på en slik tid. Stedet var nesten tomt. Noe skramlemusikk sivet ut av fjernskjermene. De tre menn satt nesten urørlige i sin krok, de sa ikke et ord til hverandre. Uten at de hadde bestilt det, kom kelneren med nye glass gin. Det var et sjakkbrett med oppstilte brikker på bordet ved siden av dem, men de spilte ikke. Og så hendte det noe med fjernskjermene, noe som varte kanskje et halvt minutt. Den melodien som spiltes ble plutselig en annen, og selve tonen endret seg også. Det kom noe nytt i den — men noe som var vanskelig å beskrive. Det var en egen sprukken, skrattende, skjærende tone, i tanken kalte Winston det en gul tone. Og så sang en stemme fra fjernskjermen:

Under det brede kastanjetre

solgte jeg deg, og du solgte meg.

Der ligger de, og der ligger vi

under kastanjen som stod på vår vei.

Ingen av de tre rørte seg. Men da Winston på ny tittet på Rutherfords herjede ansikt, så han at øynene hans var fulle av tårer. Og for første gang la han merke til med et indre gys — enda han ikke visste hva han gyste over — at både Aaronson og Rutherford hadde knekkede neseben.

Kort etter ble de alle tre arrestert igjen. Det viste seg at de hadde innlatt seg på nye sammensvergelser fra det selvsamme øyeblikk de var blitt løslatt. Under den andre rettssaken tilstod de alle sine gamle forbrytelser om igjen og en hel serie av nye. De ble henrettet, og deres skjebne foreviget i partihistoriene som en advarsel til etterslekten. Omkring fem år senere, i 1973, holdt Winston på å rulle opp en bunt dokumenter som nettopp hadde drattet ut av det pneumatiske røret og ned på bordet hans. Han oppdaget da en bit papir som tydeligvis var blitt stukket inn mellom de andre og så glemt. I samme øyeblikk han glattet de ut, gikk det opp for ham hvor viktig det var. Det var en halvside som var revet ut av Times for omkring ti år siden — øverste halvdel av en side, slik at han kunne lese datoen — og den viste et fotografi av de delegerte tilet eller annet partimøte i New York. Midt i gruppen stod Jones, Aaron og Rutherford på en iøynefallende plass. Det var uråd å ta feil, og i hvert fall stod navnene deres i underskriften under bildet.

Poenget var at under begge rettssakene hadde alle tre tilstått at de på det tidspunkt hadde oppholdt seg på eurasisk område. Fra en hemmelig flyplass i Canada hadde de fløyet til et møte et steds i Sibir, og der konferert med medlemmer av Eurasias generalstab og forrådt viktige militære hemmeligheter til dem. Datoen hadde festet seg i Winstons erindring, fordi det tilfeldigvis var St. Hansdag, men hele historien måtte være på trykk på talløse andre steder. Det var bare én mulig konklusjon: tilståelsene var løgn.

Naturligvis var ikke dette noen virkelig oppdagelse i seg selv. Selv så tidlig som da hadde ikke Winston trodd at de mennesker som ble tilintetgjort under utrenskningene virkelig hadde begått de forbrytelser de ble anklaget for. Men dette var et konkret bevis, det var et fragment av den avskaffede fortid, akkurat som et fossilt ben som dukker opp i et galt geologisk lag og ødelegger en vitenskapelig teori. Det var nok til å sprenge Partiet til atomer, om han kunne ha publisert det for verden og kunngjort betydningen av det.

Han hadde øyeblikkelig gått i gang med sitt arbeid. Så snart han oppdaget hva fotografiet var og hva det betydde, hadde han dekket det med et annet stykke papir. Da han rullet det op, hadde det heldigvis vært opp ned, sett fra fjernskjermen.

Han la notisblokken på kneet og skjøv stolen tilbake for å komme så langt som mulig unna fjernskjermen. Det var ikke vanskelig å bevare et uttrykksløst ansikt, og selv ens åndedrag kunne kontrolleres når en tok seg sammen, men en kunne ikke kontrollere bankingen av sitt hjerte, og fjernskjermen var så ømfintlig at den kunne registrere selv den. Han ventet en tid som han anslo til ti minutter, hele tiden pint av tanken på at en tilfeldighet skulle avsløre ham — et plutselig vindpust som blåste over pulten, for eksempel. Uten å dekke fotografiet slapp han det så i minnehullet sammen med noen annen makulatur. Ennå et minutt, og det var sannsynligvis støv og aske.

Dette hendte for ti-elleve år siden. I dag ville han trolig ha gjemt dette fotografiet. Det var rart at bare det faktum at han hadde holdt det mellom fingrene spilte en rolle, selv nå da både fotografiet selv og den hendelsen det foreviget ikke var annet enn et minne. Han spekulerte på om Partiets tak på fortiden var mindre sterkt, fordi et bevis som ikke eksisterte mer hadde eksistert en gang.

Men sett at fotografiet i dag på en eller annen måte kunne gjenoppstå av asken — ville det da virkelig være et bevis? Allerede på det tidspunkt da han gjorde sin oppdagelse, var Oceania ikke lenger i krig med Eurasia, og følgelig måtte de tre døde menn ha forrådt sine hemmeligheter til agenter for Øst-Asia. Siden den gang hadde det også vært andre forandringer — to, tre, han husket ikke hvor mange. Høyst sannsynlig var tilståelsene blitt skrevet om og skrevet om inntil de opprinnelige kjensgjerninger og datoer ikke betydde det minste mer. Det var ikke bare slik at fortiden endret seg, den endret seg ustanselig. Det som først og fremst gav ham en følelse av mareritt, var at han aldri klart forstod hvorfor dette veldige falskneriet ble begått. De øyeblikkelige fordeler med forfalskningen av fortiden var åpenbare, men det endelige motiv for det var mystisk. På ny tok han pennen og skrev:

Jeg forstår HVORDAN, men jeg forstår ikke HVORFOR.

Som så mange ganger før undret han seg på om han selv var gal. Galskap betydde kanskje bare det samme som at man utgjorde en minoritet på én. En gang hadde det vært et tegn på galskap å tro at jorden gikk rundt solen, i dag var det å gro at fortiden er uforanderlig. Han kunne være alene om å ha denne troen, og hvis han var alene, var han gal. Men tanken på at han var gal bekymret ham ikke større: det virkelig redselsfulle var at også han kunne ta feil.

Han tok opp læreboken i historie og så på portrettet av Store Bror, som dannet forsatsbildet. De hypnotiske øynene stirret inni hans egne. Det var som en eller annen veldig kraft presset ham ned — noe som trengte inn i hans skalle, som hamret på hjernen og skremte all troen fra ham, som nesten overtalte ham til å benekte hans egne sanser. Til slutt ville Partiet kunngjøre at to og to er fem, og en måtte tro det. Det var ikke til å unngå at det før eller siden kom med denne påstanden, selve logikken i dets stilling krevde det. Dets filosofi benektet ikke bare erfaringens gyldighet, men stilltiende også selv de ytre realiteters eksistens. Sunn fornuft var selve erkekjetteriet. Og det uhyggelige var ikke at en ville bli drept fordi en trodde noe annet, men at Partiet kunne ha rett. For når det kommer til stykket, hvordan vet vi at to og to er fire? Eller at tyngdekraften funksjonerer? Hvis både fortiden og den ytre verden bare eksisterer i tanken, og hvis tanken i seg selv lar seg kontrollere — hva da?

Nei! Med ett var det som hans mot ble styrket av seg selv. O’Briens ansikt hadde glidd in i hans bevissthet uten noen tydelig idéassosiasjon. Sikrere en noengang før visste han at O’Brien stod på hans side. Han skrev denne dagboken for O’Brien — til O’Brien: den var som et uendelig brev som ingen kom til å lese noengang, men som var rettet til et bestemt menneske og fikk sitt preg av det.

Partiet sa at han skulle forkaste sine øynes og ørers bevisligheter. Det var dets endelige og viktigste ordre. Hjertet sank i ham da han tenkte på den umåtelige makt han stod overfor, på hvor lett enhver av Partiets intellektuelle kunne slå ham i debatten, på de subtile argumenter som han ikke klarte å forstå og langt mindre å svare på. Og likevel hadde han rett! De hadde urett, og han hadde rett. Det soleklare, det tåpelige og det sanne måtte forsvares. Selvsagte sannheter er sanne, hold på det! Den materielle verden eksisterer, dens lover forandrer seg ikke. Stein er hard, vann er vått, tin som ikke blir støttet opp faller mot jordens sentrum. Med en følelse av at han talte til O’Brien og at han samtidig formulerte et viktig aksiom, skrev han:

Frihet er friheten til å si at to og to er fire. Hvis en kan det, følger all det andre av seg selv.

VIII

Fra et sted lengst borte i smuget kom lukten av nybrent kaffe — ordentlig kaffe, ikke Seierskaffe — sivende ut i gaten. Winston stoppet ufrivillig. I kanskje to sekunder var han tilbake i sin barndoms halvglemte verden. Så smelte en dør, og lukten ble kuttet av like brått som den hadde vært en lyd.

Han hadde vandret flere kilometer over fortauene, og det hamret i leggesåret hans. Dette var den andre gangen på tre uker han hadde skulket en kveld i gruppesentret: en dumdristig handling, for en kunne være viss på at ens besøk i sentret ble omhyggelig notert. Prinsipielt hadde partimedlemmer ingen fritid, de var aldri alene, unntatt i sengen. Meningen var at når en ikke arbeidet, spiste eller sov, skulle en ta del i en eller annen form for fellesrekreasjon — å bedrive noe som røpet smak for ensomhet, selv å gå en tur alene, var det alltid en viss fare ved. Det var et eget ord for det i nytale: egenliv ble det kalt, og det betydde individualisme og eksentrisitet. Men da han kom ut fra ministeriet denne kvelden, hadde den duftende aprilluften fristet ham. Himmelen hadde en varmere blåfarve enn han hadde sett i år, og med ett hadde den lange, støyende kvelden i sentret, de trettende og oppslitende lekene, forelesningene og det knirkende kameraderiet som ble smurt med gin, forekommet ham helt uutholdelig. En impuls hadde fått ham til å snu ryggen til bussholdeplassen og vandre inn i Londons labyrint, først sydover, så østover og så endelig nordover, han gikk seg vill i ukjente gater og vørte knapt i hvilken retning han gikk.

«Hvis det er noe håp, ligger det hos proletarene,» hadde han skrevet i dagboken. Ordene vendte stadig tilbake i hans tanker, som en formulering av en mystisk sannhet og samtidig en påtagelig meningsløshet. Han befant seg etsteds i den uryddige, brunfarvede slummen slummen nord og øst for det som en gang hadde vært St. Pancras-stasjonen. Han spaserte gjennom en kuppelsteinslagt gate mellom små to-etasjes hus med forfalne gatedører som førte rett ut på fortauet og som på en underlig måte minnet om rottehull. Her og der mellom gatesteinene var det sølepytter av skittent vann. Inn og ut av de mørke gatedørene og nedover de trange smugene som grenet seg ut på begge sider myldret det av mennesker i en utrolig mengde — piker i full blomst med grovt malte lepper og unggutter som drev jakt på jentene, og oppsvulmede vaggende kvinnfolk som viste en hvordan pikene ville bli om ti år, og gamle, krøkede mennesker som tasset plattføtt avsted, og fillete, barføtte unger som lekte i sølepyttene og så spredte seg når mødrene deres skrek sinna til dem. Omtrent fjerdedelen av vinduene i gaten var knust og dekket av papp-plater. De fleste menneskene brydde seg ingenting om Winston, noen så forsiktig og nyfikent på ham. Utenfor en dør stod to enorme kvinner med røde armer foldet over forklærne og pratet sammen. Winston hørte bruddstykker av konversasjonen da han nærmet seg.

— Ja, sa jeg til henner, det er vel og bra alt sammen, sa jeg. Men hadde du vært met, ville du ha gjort akkerat det samme. Det er så lett å krittisere, sa jeg, men du har’ke de samme probblemene som jeg.

— Der sa du det, svarte den andre. — Det er akkerat sånn det er.

De iltre stemmene stanset brått. Kvinnen gransket ham i fiendtlig taushet mens han passerte dem. Forresten var det ikke egentlig fiendskap, det var snarere bare en slags varhet, en momentan givakt, som om et ukjent dyr hadde gått forbi. Partiets blå overall kunne ikke være noe alminnelig syn i en gate som denne. Det var faktisk uklokt å vise seg på slike steder, om en ikke hadde noe bestemt å gjøre der. Patruljene kunne stoppe en, hvis en tilfeldigvis støtte på dem. «Får jeg se papirene dine, kamerat. Hva er et du bestiller her? Når gikk du fra arbeidet? Er dette den vanlige hjemveien din?» og så videre og så videre. Sant nok var det ingen bestemmelse om at en ikke kunne velge en ualminnelig hjemvei, men det var nok til å henlede oppmerksomheten på en, om Tankepolitiet fikk greie på det.

Med ett ble det oppstandelse i hele gaten. Advarende skrik lød fra alle kanter. Menneskene pilte inn i døråpningene som kaniner. En ung kvinne løp ut av en gatedør like foran Winston, trev et lite barn som leikte i søledammen, slo forkleet om det og sprang tilbake igjen, alt ammen foregikk så rapt som lynet. I samme sekund dukket en mann frem fra et sidesmug, han hadde på seg en svart dress som så ut som et trekkspill og løp i retning av Winston mens han pekte opp mot himmelen.

— Dampbåt! hylte han. — Se opp, mester! Det smeller over oss. Legg deg flat med det samme!

«Dampbåt» var det utnavnet proletarene av en eller annen grunn hadde satt på rakettbombene. Winston hev seg øyeblikkelig pladask i gaten. Proletarene hadde nesten alltid rett når de kom med et slikt varsku. De lot til å ha et slags instinkt som flere sekunder på forhånd sa dem når en rakett ville eksplodere, enda rakettene ble antatt å gå hurtigere enn lyden. Winston la armene over hodet. Det kom et brøl som syntes å løfte hele brolegningen, et regn av lette gjenstander pisket ham i ryggen. Da han reiste seg, oppdaget han at han var dekket av glassbeter fra det nærmeste vinduet.

Han gikk videre. Bomben hadde ødelagt noen hus to hundre meter lenger oppe i gaten. En svart røksky hang på himmelen og under den en sky av murstøv, og i denne hadde det alt dannet seg en menneskemasse omkring ruinene. En liten haug murpuss lå på brolegningen rett foran ham, og midt i den kunne han se en lysende rød strime. Da han kom frem til den, så han at det var en menneskehånd som var slitt av i håndleddet. Bortsett fra den blodige snittflaten var hånden så hvit at den lignet en gipsavstøpning.

Han sparket den bort i rennesteinen, og for å unngå folkemassen dreide han inn i en sidegate til høyre. To-tre minutter etter var han ute av det bomberamte området, og det myldrende, skitne menneskelivet i gatene gikk videre som ingenting var hendt. Klokken var nesten tyve, og de drikkebulene som proletarene vanket på — «puber» ble de kalt — var stappfulle av gjester. De grimete svingdørene gikk opp og inn i det uendelige, og innenfra kunne en kjenne en stank av urin, sagmugg og surt øl. I et hjørne som ble dannet av en fremspringende husvegg stod tre menn meget tett sammen, den midterste av dem holdt opp en utbrettet avis som de to andre studerte over skuldrene på ham. Ennå før Winston var så nær at han kunne se ansiktsuttrykkene deres, kunne han lese i hver linje av deres legemer hvor intenst opptatt de var. Tydeligvis var det en eller annen viktig nyhet de leste. Han var bare noen skritt fra dem, da gruppen plutselig oppløste seg, og to av karene var i voldsom trette. Et øyeblikk så det ut til at det ville komme til slagsmål.

— Kan du ikke høre hva jeg sier, for faen? Jeg sier deg at noe nummer som slutter på sju har’ke vunnet på over fjorten måneder!

— Jomen har det det!

— Nei, det har det ikke! Hjemme har jeg dem skrevet opp alle sammen i de siste to åra. Jeg notterer dem like så sikkert som klokka går. Og jeg sier deg at ikke noe nummer som slutter på sju…

— Joda, en sjuer har vinni! Jeg har det fordømte nummeret på tunga, så å si. Fire og sju sluttet det på. Det var i febbruar — den andre uka i febbruar.

— Febbruar, kyss meg bak! Jeg har hele greia oppskrevet, svart på hvitt. Og jeg sier deg at ikke noe nummer…

— Å, hold kjeft! sa den tredje mannen.

De snakket om Lotteriet. Winston så jeg tilbake da han hadde gått tredve meter. Fremdeles stod de og kjeklet, med ivrige, opphissede fjes. Lotteriet, som hver uke utbetalte veldige premier, var den eneste offentlige begivenhet som proletarene var interessert i. Sannsynligvis var det noen millioner proletarer for hvem Lotteriet var den viktigste, om ikke den eneste grunn til å holde seg i live. Det var deres glede, deres galskap, deres bedøvelsesmiddel, deres åndelige stimulans. Når det gjaldt Lotteriet, lot selv mennesker som snaut kunne lese og skrive til å kunne prestere de mest innviklede regnestykker og en utrolig hukommelse. Det var en hel klasse mennesker som levde bare av å selge systemer, tips og lykkeamuletter. Winston hadde ingenting å gjøre med driften av Lotteriet, som lå under Overflodsministeriet, men som alle i Partiet var han på det rene med at premiene i stor utstrekning var imaginære. I vireligheten ble bare småbeløp utbetalt, for vinnerne av de store lodder var personer som ikke eksisterte. Da det ikke fantes noen virkelige forbindelser mellom de forskjellige deler av Oceania, var dette ikke vanskelig å arrangere.

Men om det var noe håp, lå det hos proletarene. En måtte klamre seg til det. Når en uttrykte det i ord, lød det fornuftig; men når en så på de menneskevesener som passerte en på brolegningen, ble det en trosakt. Den gaten han hadde dreiet inn i, hellet nedover. Han hadde en følelse av at han hadde vært i dette strøket før, og at det fantes en hovedgate ikke langt unna. Fra et eller annet sted foran ham lød en dur av skrikende stemmer. Gaten gjorde en skarp dreining og endte så i en trapp som førte ned til et smug, der noen bodhandlere solgte grønnsaker som så visne ut. I samme øyeblikk husket Winston hvor han var. Smuget førte ut til hovedgaten, og rundt neste hjørne, ikke fem minutters vei borte, lå den skraphandelen hvor han hadde kjøpt den ubeskrevne boken som nå var hans dagbok. Og i en liten papirhandel ikke langt unna hadde han kjøpt penneskaftet og blekkhuset.

Et øyeblikk ble han stående øverst i trappen. På den annen side av smuget var det en skitten liten pub, hvis vinduer så ut som de var tilfrosset, men i virkeligheten bare var dekket av støv. En meget gammel mann, krøket, men kvikk i bevegelsene og med hvite barter som strittet forover som følehornene på en reke, skjøv svingdøren opp og gikk inn der. Mens Winston stod og så på ham, kom han plutselig til å tenke på at den gamle mannen, som minst måtte være åtti år, allerede hadde vært middelaldrende da Revolusjonen fant sted. Han og noen få andre av hans slag var nå de siste gjenværende bånd med kapitalismens svunne verden. I Partiet selv var det ikke mange igjen hvis idéer var blitt utformet før Revolusjonen. Den eldre generasjon var for det meste blitt utslettet under de store utrenskninger i femti- og sekstiårene, og de få som overlevde dem var for lenge siden blitt terrorisert til komplett intellektuell overgivelse. Hvis det ennå levde noen som kunne gi en sannferdig beretning om forholdene i begynnelsen av århundret, kunne det bare være en proletar. Med ett kom Winston til å huske på det avsnittet fra historielæreboken han hadde skrevet av i dagboken, og han ble grepet av en sinnssvak innskytelse. Han ville gå inn i puben, han ville gjøre seg kjent med den gamle mannen og spørre ham ut. Han ville si til ham: «Fortell meg om hvordan du levde da du var liten gutt. Hvordan var det egentlig på den tiden? Var det bedre en nå, eller var det verre?»

For at han ikke skulle få tid på seg til å bli redd, skyndte han seg ned trappen og gikk tvers over den trange gaten. Naturligvis var det vanvidd. Som vanlig var det ikke noe forbud mot å snakke til proletarer og besøke pubene deres, men det var en altfor usedvanlig opptreden til at den kunne passere ubemerket. Hvis patruljen dukket opp, kunne han skylde på et illebefinnende, men det var ikke sannsynlig at den ville tro ham. Han skjøv døren opp, og en redselsfull fet dunst av surt øl slo ham i ansiktet. Da han kom inn, sank larmen der inne ned til hesten halv styrke. I ryggen kunne han føle at alle glodde på den blå overallen. Noen stod og kastet fjærpiler i den borteste enden av rommet, men de stoppet i kanskje et halvt minutt. Den gamle mannen han hadde fulgt, stod ved baren og hadde en slags krangel med barkeeperen, en svær, tykk kar med høkenese og noen veldige underarmer. En flokk andre hadde samlet seg rundt dem med glass i neven og fulgte opptrinnet.

— Jeg spurte deg da høflig nok, ikke sant? sa gamlingen og ranket seg stridslysten. — Vil du innbille meg at du ikke har et eneste pint-glass i hele denne fordømte sjappa?

— Og hva i helvete er en pint? sa mannen og bøyde seg mot ham med fingertuppene på disken.

— Hår på’n! han kaller seg barmann og vet ikke hva en pint er! Jo, en pint er en halv kvart, det, og det går fire kvarter på en gallon. Neste gang må jeg vel lære deg abc’en.

— Har aldri hørt om det, sa barmannen brysk. — Liter og halvliter — det er det vi serverer. Det står glass på hylla foran deg.

— Jeg liker best en pint, drev den gamle mannen på. — Du kunne ha tappet en pint til meg uten noe bry. Vi hadde ikke disse fordømte litrene da jeg var ung.

— Da du var ung, levde vi i tretoppene alle sammen, sa barmannen med et sideblikk til de andre gjestene.

Det kom et brøl av latter, og den utroen som Winstons ankomst hadde skapt, lot til å forsvinne. Ansiktet på den gamle mannen ble rødt under den hvite skjeggstubben. Han snudde seg, mumlet noe for seg selv, og kolliderte med Winston. Winston tok ham lett i armen.

— Får jeg by deg på en drink? sa han.

— Du er en herre, sa den andre og rettet opp skuldrene igjen. Han lot ikke til å ha merket Winstons blå overall. — Pint! sa han iltert til barmannen. — En pint øl.

Barmannen tappet to halvlitre mørkebrunt øl i tykke glass, som han hadde skyllet i en bøtte under disken. Øl var den eneste drikk en kunne få på proletarpubene. Meningen var at proletarene ikke skulle drikke gin, men i praksis var det ganske lett for dem å få tak i den. Mennene med fjærpilene var i full gang igjen, og flokken ved barren hadde begynt å prate om loddsedler. Et øyeblikk var Winstons nærvær helt glemt. Under vinduet stod et furubord, der han og den gamle mannen kunne snakke sammen uten å være redd for å bli hørt. Det var forferdelig farlig, men det var iallfall ingen fjernskjermen i rommet, noe han hadde forsikret seg om så snart han kom inn.

— Han kunne ha gitt meg en pint, gryntet gamlingen da han slo seg ned med glasset sitt. — En halvliter er’ke nok. Jeg blir ikke utørst av den. Og en hel liter er for mye. Får blæra til å renne. Rent bortsett fra prisen.

— Du må ha sett store forandringer siden du var ung, sa Winston prøvende.

Den gamle mannens øyne vandret fra brettet med fjærpilene til baren og fra baren til døren med «Herrer», som om det var her han ventet at forandringene var foregått.

— Ølet var bedre, sa han til slutt. — Og billigere! Da jeg var ung, kostet lyst øl fire pence for en pint. Det var naturligvis før krigen.

— Hvilken krig var det? spurte Winston.

— Det er bare krig og krig hele tia, sa gamlingen ubestemt. Han tok glasset og ranket seg igjen. — Skål på din sunnhet og lykke!

Det spisse adamseplet løp forbausende fort opp og ned på den magre halsen hans, og ølet forsvant. Winston gikk bort til baren og kom tilbake med to nye halvlittere. Den gamle mannen lot til å ha glemt sine fordommer mot å drikke en hel liter.

— Du er meget eldre enn jeg, sa Winston. Du må ha vært en voksen mann før jeg ble født. Du kan huske hvordan det var den gang, før Revolusjonen. Folk i min alder vet i grunnen ikke noe om den tiden. Vi kan bare lese om det i bøker, og det som står i bøkene er kanskje ikke sant. Jeg skulle gjerne vite hva du mener om det. I historiebøkene står det at før Revolusjonen var livet annerledes enn nå. Det var den frykteligste undertrykkelse, urettferdighet og fattigdom — verre enn noe vi kan forestille oss. Her i London hadde folkets store masse aldri nok å spise fra vuggen til graven. Halvdelen av dem hadde ikke sko på føttene en gang. De arbeidet tolv timer om dagen, de sluttet på skolen når de var ni år og sov ti i samme rom. Og samtidig var det noen få rikfolk, bare noen tusen — kapitalistene, ble de kalt — som var rike og mektige. De eide alt som var verdt å eie. De bodde i svære praktfulle hus med tredve tjenere, kjørte omkring i biler og firspann, de drakk champagne og brukte flosshatter…

Den gamle mannen livnet plutselig til.

— Flosshatter! sa han. — Rart du skulle minne meg om det. Jeg kom til å tenke på det samme så sent som i går, jeg vet ikke hvorfor. Jeg tenkte bare på at jeg ikke hadde sett en flosshatt på mange år. Helt borte og vekk er de. Siste gangen jeg brukte en, var i min svigerinnes begravelse. Og det var — ja, jeg kan’ke si deg datoen, men det må ha vært for femti år siden. Naturligvis hadde jeg bare leiet den for anledningen, vet du.

— Det er ikke så viktig med flosshattene, sa Winston tålmodig. — Poenget er at disse kapitalistene — og noen advokater og prester og så videre, som levde på dem — de var verdens herrer. Alt eksisterte bare til gagn for dem. Dere — de alminnelige mennesker og arbeidere — var bare slavene deres. De kunne gjøre hva de ville med dere. De kunne sende dere til Canada som kveg. De kunne ligge med døtrene deres, om de ville. De kunne la dere bli pisket med noe som het den nihalede katt. Dere måtte ta av luen når dere gikk forbi dem. Alle kapitalistene hadde en gjeng av lakeier som…

På ny ble det liv i gamlingen.

— Lakeier! sa han. — Ja, det er et ord jeg ikke har hørt på lenge. Lakeier! Det minner om gamle da’r, kan du tro. Jeg husker — å, det er år og dag siden — at jeg stundom gikk i Hyde Park en søndags ettermiddag for å høre de gjøkene holde taler. Frelsesarmé; katolikker, jøder, indere — alle sorter var det der. Og det var en fyr — ja, jeg kan ikke si deg navnet hans, men svær til å snakke var’n. Han la’ke fingra imellom, kan du tro! Lakeier, sa’n. Borgerskapets lakeier! Spyttslikkere for den herskende klasse! Parasitter — det var en annen av dem. Og hyener — han kalte dem rett ut hyener. Selvfølgelig var det Arbeiderpartiet han siktet til, forstår du.

Winston hadde følelsen av at dette var god dag mann — økseskaft.

— Det jeg egentlig ville vite, var dette, sa han. — Har du følelsen av at du har mer frihet nå enn du hadde den gang? Blir du behandlet mer som et menneskelig vesen? Rikfolkene i gamle dager, de som var på toppen…

— Overhuset, skjøt den gamle mannen inn tilbakeskuende.

— Overhuset, om du vil. Det jeg vil spørre deg om, er om disse menneskene kunne behandle deg som et laverestående vesen, bare fordi de var rike og du fattig. Er det for eksempel sant at du måtte si «Sir» til dem og ta lua av når du gikk forbi dem?

Den gamle mannen syntes å tenke dypt. Han drakk omtrent fjerdedelen av ølet før han svarte.

— Ja, sa han. — De likte at en tok av seg hatten for dem. Det viste respekt, skjønner du. Jeg var ikke enig i det selv, men jeg gjorde det ofte. Måtte det, så å si.

— Og var det vanlig — jeg siterer bare det jeg har lest i historiebøkene — var det vanlig at disse menneskene og tjenerne deres skubbet deg fra fortauet og ut i rennesteinen?

— En av dem gjorde det en gang, sa den gamle mannen. — Jeg husker det så tydelig som var det i går. Det var kvelden etter roregattaen — de pleide å bli fryktelig bråkete de kveldene — og så støtte jeg på en ung fyr på Salisbury Avenue. Ganske fin mann, skjønner du, stiveskjorte, flosshatt og svart frakk. Han siksakket liksom bortover fortauet, og rent tilfeldig støtte jeg bort i ham. «Åffer kan du ikke passe på beina dine,» sa han, og så sa jeg: «Du trur vel du har kjøpt hele den fordømte gata?» Og så sa han: «Jeg skal vri huet om på deg, hvis du våger å krangle.» «Du er full,» svarte jeg, «jeg skal be politiet ta seg av deg på røde rappet.» Og enten du tror meg eller ikke, gav han meg en rett i brystet, slik at jeg på nære nippet hadde havnet under hjulene på en buss. Nåja, jeg var ung den gangen, og jeg ville ha gitt ham en igjen, bare…

Winston ble grepet av en slags hjelpeløshet. Gamlingens erindring var bare en skraphaug av detaljer. En kunne spørre ham ut en hel dag uten å få noen virkelige opplysninger. På sett og vis kunne parti-historiene likevel være riktige, de kunne til og med være helt riktige. Han gjorde et siste forsøk.

— Kanskje har jeg ikke uttrykt meg tydelig nok, sa han. — Det jeg forsøker å få frem, er dette: Du har levd forferdelige lenge, du har levd ditt halve liv før Revolusjonen. Du var for eksempel voksen så tidlig som i 1925. Kan du si meg, av det du husker, at tilværelsen i 1925 var bedre enn den er nå, eller verre? Hvis du kunne velge, ville du da foretrekke å leve da eller nå?

Den gamle mannen så mediterende på brettet med fjærpilene. Han tømte glasset, langsommere enn sist. Da han snakket, var det med et overbærende, filosofisk uttrykk, som om ølet hadde modnet ham.

— Jeg vet hva du venter jeg skal si, sa han. — Du venter jeg skal si at jeg heller ville være ung igjen. De fleste mennesker sier at de foretrekker det hvis du spør dem. Du er sunn og sterk når du er ung. Når en blir så gammel som jeg, er en aldri riktig frisk. Jeg har noe faenskap i beina, og blæra er lei. Jeg må opp seks og sju ganger om natta. Men det har også sine fordeler å være gammel. En har’ke de samme sorgene. Ikke noe bråk med kvinnfolk, og det er en stor ting. Jeg har ikke natt noe kvinnfolk på nesten tredve år, det forsikrer jeg deg. Og heller ikke har jeg hatt trang til det, og det er enda viktigere.

Winston lente seg tilbake mot vinduskarmen. Det var nytteløst å fortsette. Han skulle til å kjøpe noe mer øl da den gamle mannen plutselig reiste seg og labbet fort ut i det stinkende pissoaret ved siden av. Den ekstra halvliteren hadde alt tatt til å virke på ham. Winston ble sittende et par minutter og glo på sitt tomme glass, det var så vidt han la merke til at bena bar ham ut på gaten igjen. Han tenkte på at om tyve år, i det meste, ville det enkle og store spørsmålet «Var livet bedre før Revolusjonen enn nå?» være helt umulig å svare på for alle tider. Men i virkeligheten var det uråd å besvare det allerede nå, for de få spredte gjenlevende fra den gamle verden maktet ikke å sammenligne den ene tiden med den andre. De husket en million unyttige ting, en krangel med en arbeidskamerat, jakten på en forsvunnet sykkelpumpe, uttrykket i ansiktet på en søster som var død for lenge siden, støvhvirvlene en blåsende morgen for sytti år siden — men alle de viktige kjensgjerningene var utenfor deres synskrets. De var som maur, som bare kan se små ting og ikke store. Og når hukommelsen sviktet, og de skrevne aktstykker ble forfalsket, måtte man godta Partiets påstand om å ha bedret vilkårene for menneskenes liv, fordi det ikke fantes og aldri mer kunne finnes noen målestokk som man kunne prøve den med.

I dette øyeblikk stoppet hans tankeflukt brått. Han stanset og så opp. Han var i en mørk gate med noen få mørke småbutikker spredt mellom leiegårder. Rett over hodet hans hang tre rustne metallkuler som så ut som om de en gang hadde vært forgylt. Han syntes å dra kjensel på stedet. Naturligvis! Han stod utenfor den skraphandelen hvor han hadde kjøpt dagboken.

En iling av frykt gikk gjennom ham. Det hadde vært dristig nok av ham å kjøpe den boken, og han hadde svoret aldri å komme i nærheten av stedet igjen. Men i det øyeblikk han tillot sine tanker å vandre, hadde hans føtter likevel ført ham tilbake hit av egen drift. Det var nettopp mot selvmorderiske innskytelser av dette slag han hadde håpet å gardere seg da han begynte på dagboken. På samme tid la han merke til at enda klokken nesten var en og tyve, var butikken fremdeles åpen. Med en følelse av at han ville være mindre oppsiktvekkende innenfor enn hvis han ble hengende ute på fortauet, åpnet han døren og gikk inn. Ble han spurt, kunne han gi den troverdige forklaringen at han prøvde å få tak i barderblad.

Innehaveren hadde nettopp tent en oljelampe i taket, den luktet urent, men vennlig. Det var en mann på kanskje seksti år, med lang nese og milde øyne, hvis blikk ble forvridd av tykke brilleglass. Håret hans var nesten hvitt, men øyenbrynene fremdeles buskete og svarte. Brillene, de små geskjeftige bevegelsene hans og den gamle jakken av svart fløyel, gav ham et svakt intellektuelt utseende, som om han hadde vært en slags skribent eller kanskje musiker. Stemmen var myk og virket avbleket, og hans aksent satte ham på et høyere plan enn proletarer flest.

— Jeg kjente Dem igjen ute på fortauet, sa han straks. — De er den herre som kjøpte damealbumet. Det er nydelig papir i det, ikke sant? Kremfarvet, pleide de å kalle det. Det er ikke laget slikt papir på — på minst femti år, tror jeg. Han tittet på Winston over kanten på brillene. — Er det noe spesielt jeg kan hjelpe Dem med? Eller ville De bare se innom?

— Jeg kom tilfeldigvis forbi, sa Winston ubestemt. — Jeg stakk bare innom. Det er ikke noe særlig jeg er på jakt etter.

— Det er kanskje like bra, for jeg er ikke sikker på at jeg kunne ha skaffet Dem det. Han gjorde en unnskyldende bevegelse med den myke hånden. — De ser hvordan det er, butikken er tom, så å si. Sagt mellom oss er det snart slutt med antikvitetshandelen. Ikke noen etterspørsel mer, og ikke noen varer heller. Møbler, porselen, glass — alt er blitt ødelagt etter hvert. Og metalltingene er naturligvis blitt smeltet om. Jeg har ikke sett en messinglysestake på mange år.

Den ørlille butikken var faktisk overfylt, men det fantes nesten ikke en ting av verdi der. Gulvplassen var meget liten fordi det stod talløse støvede malerirammer stablet opp langs veggene. I vinduet var det skåler med skruebolter og muttere, utslitte meisler, pennekniver med avbrukne blad, irrete ur som ikke en gang lot som de var i orden og en utsøkt samling annet skrap. Bare på et lite bord i det ene hjørnet lå det slengt forskjellige saker — lakkerte snusdåser, agatbrosjer og slikt — som så ut som de kunne skjule noe interessant. Da Winston nærmet seg bordet, ble hans blikk fanget av en rund glatt ting som lyste svakt i lampelyset. Han tok den opp og så på den.

Det var et tungt stykke glass, krumt på den ene siden og flatt på den andre slik at det nesten dannet en halvkule. Det var noe eiendommelig bløtt ved både farven og materialet, noe som minnet om regnvann. Midt i glasstykket, og forstørret av den buede overflaten, var det en underlig lyserød, krøllet tin som minnet om en rose eller en sjøanemone.

— Hva er dette? spurte Winston betatt.

— Det er korall, sa den gamle mannen. — Det må ha kommet fra Det indiske hav. De pleide å innfatte det i glass. Men det er minst hundre år siden de laget slikt. Enda mer, å dømme etter utseendet av det.

— Det er en nydelig ting, sa Winston.

— Ja, det er nydelig, sa den andre anerkjennende. — Men det er ikke mange som mener det nå for tiden… han hostet. — Vel, om De tilfeldigvis skulle ha lyst til å kjøpe det, så er prisen fire dollars. Jeg kan huske den tid da en slik ting ville ha kostet åtte pund, og åtte pund var — nåja, jeg kan ikke regne det ut nøyaktig, men det var en masse penger. Men hvem er det som bryr seg om ekte antikviteter nå om dagen — selv de få som er igjen?

Winston betalte øyeblikkelig de fire dollars og stakk den ettertraktede tingen i lommen. Det som tiltrakk ham så sterkt ved den, var ikke så meget dens skjønnhet som det sanseinntrykk den gav: det var som den tilhørte en verden som var helt forskjellig fra den man nå levde i. Det bløte regnvannsglasset lignet ikke noe glass han hittil hadde sett. Og tingen var dobbelt tiltrekkende, fordi den tilsynelatende var så unyttig, selv om han forstod at den en gang måtte ha vært laget som brevpresse. Den var meget tung i lommen på ham, men heldigvis dannet den ikke noen større bulk. Det var en underlig ting, til og med en kompromitterende ting å eie for et partimedlem. Alt som var gammelt, ja, alt som var vakkert, var alltid på sett og vis mistenkelig. Den gamle mannen var blitt påtagelig muntrere etterat han hadde fått sine fire dollars. Winston ble klar over at han ville ha nøyd seg med tre eller bare to.

— Jeg har et rom ovenpå som De kanskje har lyst til å se på, sa mannen. — Det er ikke mye jeg har der. Bare noen få saker. Vi trenger lys når vi går ovenpå.

Han tente en annen lampe, og med krøket rygg viste han Winston vei opp den bratte og slitte trappen og gjennom en liten gang til et værelse som ikke vendte til gaten, men ut mot en steinlagt gårdsplass og en skog av skorsteiner. Winston bet merke i at møblene fremdeles var arrangert som om rommet var tenkt som oppholdsrom. Det var et lite teppe på gulvet, et par bilder på veggene og en dyp loslitt lenestol like ved kaminen. Et gammeldags glassur med tolv tall på skiven tikket og tikket på kaminhyllen. Under vinduet stod en enorm seng med madrassen i behold, den var så stor at den nesten fylte fjerdedelen av værelset.

— Vi bodde her til min kone døde, sa den gamle mannen halvveis unnskyldende. — Jeg har solgt møblene litt etter litt. Men dette er en nydelig mahogniseng som De ser, eller den ville iallfall være det hvis en kunne rense den for veggedyr. Jeg skulle forresten tro De synes den er litt for tungvint.

Han holdt lampen i været for å lyse opp hele rommet, og i det varme dimme lyset virket det underlig innbydende. En tanke skjøt gjennom Winstons hode: sannsynligvis kunne han lett leie dette værelset for noen få dollars om uken, om han torde ta risikoen. Det var en vill, umulig innskytelse, han måtte oppgi den så fort han fikk den — men rommet hadde vakt en slags hjemlengsel hos ham, en lengsel etter livet slik som hans forfedre hadde levd det. Det forekom ham at han visste på en prikk hvordan det føltes å sitte i et rom som dette, i en lenestol ved en åpen ild med føttene på kaminfenderen og en kjele på platen — helt alene, helt sikker, uten at noen passet på en, uten noen stemme som forfulgte en, uten noen lyd unntatt vannet som sang i kjelen og den vennlige tikkingen av uret.

— Det er ikke noen fjernskjerm1 kunne han ikke la være å mumle.

— Nei, jeg har aldri hatt noen av de greiene, sa den gamle mannen. — For dyre for meg. Og jeg har likesom aldri hatt bruk for noen. Men se, der har De et pent klaffebord borte i kroken. Naturligvis må vi sette nye hengsler på det, hvis De vil bruke klaffene.

I en annen krok stod en liten bokreol, og Winston hadde alt satt kursen mot den. Den inneholdt bare skrap. Jakten på bøker og ødeleggelsen av dem hadde vært like systematisk i proletarkvarterene som alle andre steder. Det var ikke trolig at det noe steds i Oceania fantes et eksemplar av en bok som var utkommet tidligere enn 1960. Den gamle mannen stod med lampen i hånden foran et bilde i rosentres ramme som hang på den andre siden av kaminen, rett overfor sengen.

— Hvis De er interessert i gamle stikk… begynte han forsiktig.

Winston gikk bort til ham for å se nærmere på bildet. Det var et stålstikk av en oval bygning med firkantede vinduer og et lite tårn på fasaden. Rundt bygningen var det et jernstakitt og bak den noe som så ut som en billedstøtte. Winston stirret på den en liten stund. På en uklar måte forekom den ham kjent, selv om han ikke husket statuen.

— Rammen er festet til veggen, men jeg kan skrue den løs, om De vil, sa den gamle mannen.

— Den bygningen kjenner jeg, sa Winston til slutt. — Den ligger i ruiner nå. Den er midt i gaten utenfor justispalasset.

— Det er riktig. Utenfor rettsbygningen. Det ble bombet i — å, det er mange år siden. En gang var den en kirke. St. Clement’s Dane het den… Han smilte unnskyldende, som om han sa noe som var litt latterlig, og føyde så til: — Appelsiner og sitroner, sier Clemens-klokkens toner!

— Hva er det? sa Winston.

— Å — appelsiner og sitroner, sier Clemens-klokkens toner. Det var et rim vi hadde da jeg var liten gutt. Fortsettelsen husker jeg ikke, men jeg vet at det sluttet slik: Her kommer lyset som skal lyse deg til ro, her kommer kniven som skal kappe deg i to. Det var en slags dans. De holdt armene ut slik at en måtte passere under dem, og når de kom til «Her kommer kniven som skal kappe deg i to,» slo de armene ned og fanget en. Det var bare navn på kirker, hele rimet. Alle kirkene i London var med — det vil si alle de viktigste da.

Winston lurte uvisst på hvilket århundre kirken skrev seg fra. Det var alltid vanskelig å bestemme alderen på en bygning i London. Alt som var stort og imponerende og som så noenlunde nytt ut, var bygd etter Revolusjonen, det var den gjengse påstanden, og alt som opplagt var av tidligere dato ble tilskrevet en uklar periode som het middelalderen. Den offisielle oppfatning var at kapitalismens århundrer ikke hadde frembragt noe av verdi. En kunne ikke lære historie av arkitekturen mer enn en kunne lære den av bøker. Statuer, innskrifter, minnesteiner, gatenavn — alt som kunne kaste lys over fortiden var blitt systematisk forandret.

— Jeg har aldri visst at det var en kirke, sa han.

— Ærlig talt er det en mengde av dem igjen, sa mannen — selv om de er tatt i bruk på en annen måte. Men hvordan var det med det rimet? Jo, nå har jeg det:

Appelsiner og sitroner, sier Clemens-klokken toner.

Du skylder meg tre farthings, sier klokken i St. Martin’s…

ja, lenger husker jeg ikke. En farthing var en liten kobbermynt, den så omtrentlig ut som en cent.

— Hvor var St. Martin’s? spurte Winston.

— St. Martin ’s? Den står fremdeles. Den er på Seiersplassen, ved siden av malermuseet. En bygning med en slags trekantet portal og søyler foran, og en svær trapp.

Winston kjente bygningen godt. Den var et museum som ble brukt til forskjellige slags propagandautstillinger — modeller av rakettbomber og flytende festninger, vokstablåer som fremstilte fiendens grusomheter og slikt.

— Den ble kalt St. Martin’s-in-the-Fields, la den gamle mannen forklarende til. — Men jeg kan ikke huske noen åpne marker noe steds i det strøket.

Winston kjøpte ikke bildet. Det ville ha vært en enda mer upassende ting å ha en brevpressen, og dessuten umulig å bringe med seg hjem, om han ikke tok det ut av rammen. Men han ble der enda i noen minutter for å prate med den gamle mannen, hvis navn ikke var Weeks — som en skulle ha trodd etter skiltet over butikken — men Charrington. Han fikk høre at Charrington var tre og seksti år gammel og enkemann, han hadde hatt denne butikken i tredve år. Hele tiden hadde han tenkt å forandre navnet over døren, men han var aldri kommet så langt som til å gjøre det. Mens de stod og snakket sammen, kunne ikke Winston få det halvglemte rimet ut av tankene. Appelsiner og sitroner, sier Clemens-klokkens toner, du skylder meg tre farthings, sier klokkene i St. Martin’s! Det var rart, men når en sa dette for seg selv, var det som en faktisk hørte klokker, klokker i et tidligere London som fremdeles eksisterte et eller annet sted, skjult og glemt. Han syntes han kunne høre kimingen av dem fra det ene spøkelsesaktige tårnet etter det annet. Likevel hadde han aldri i sitt liv hørt kirkeklokker ringe, så vidt han selv kunne huske da.

Han forlot Charrington og gikk ned trappen alene, for at den gamle mannen ikke skulle se at han gransket gaten før han gikk ut av butikkdøren. Han hadde alt bestemt seg til at han ville ta den risiko å besøke butikken igjen når en passe tid var gått, for eksempel en måned. Det var kanskje ikke farligere en å skulke en kveld i sentret. Den alvorlige galskapen han hadde begått, var å komme tilbake hit etter å ha kjøpt dagboken, uten å vite om han kunne stole på innehaveren. Imidlertid.

Jo, han ville komme tilbake, tenkte han igjen. Han ville kjøpe nye ting, vakkert skrap. Han ville kjøpe stikket av St. Clement’s Dane, ta det ut av rammen og bringe det hjem, skjult under overallen. Han ville trekke resten av rimet ut av Charringtons hukommelse. Selv den vanvittige planen om å leie rommet ovenpå fór et øyeblikk gjennom hans tanker igjen. I kanskje fem sekunder gjorde begeistringen ham vørdsløs, og han gikk ut på fortauet uten så meget som å kaste et blikk gjennom vinduet først. Han begynte til og med å brumme på en selvlaget melodi:

Appelsiner og sitroner, sier Clemens-klokkens toner,

du skylder meg tre farthings, sier…

Med ett var det som hans hjerte frøs til is og innvollene vrengte seg i ham. Nedover gaten, ikke ti meter borte, kom en skikkelse i blå overall. Det var piken fra roman-avdelingen, piken med det mørke håret. Det tok til å skumre, men han hadde ikke vanskelig for å dra kjensel på henne. Hun stirret ham rett i ansiktet og fortsatte så hurtig, som om hun ikke hadde sett ham.

I noen sekunder var Winston så lammet at han ikke kunne røre seg. Så dreide han mot høyre og gikk med tunge skritt, i øyeblikket var han ikke oppmerksom på at han hadde tatt den gale retningen. En sak var i det minste blitt klar nå. Det var ikke lenger noen tvil om at hun spionerte på ham. Hun måtte ha fulgt ham hit, for det var ikke trolig at hun ved en ren tilfeldighet spaserte den samme ettermiddagen i den samme obskure bakgaten, mange kilometer borte fra det nærmeste kvarter hvor partimedlemmer bodde. Det ville være et helt usannsynlig treff. Det spilte knapt noen rolle om hun virkelig var en agent for Tankepolitiet eller bare en amatørspion som ble drevet av altfor stor tjenesteiver. Det var nok at hun passet på ham. Sannsynligvis hadde hun også sett ham da han gikk inn i puben.

Det var en voldsom anstrengelse for ham å gå. Glassklumpen i lommen slo mot låret hans for hvert skritt, og han tenkte halvveis på å ta den opp og kaste den fra seg. Men det verste var smerten i maven hans. Et par minutter hadde han følelsen av at han kom til å dø, om han ikke snart kom til et toalett. Men det var neppe noen offentlige toaletter i et slikt strøk som dette. Så forsvant krampetrekningene og etterlot seg en dump følelse av verking.

Gaten var en blindgate. Winston stanset og stod i flere sekunder og lurte på hva han skulle gjøre, og så snudde han seg og tok til å gå den samme veien tilbake. Da han gjorde helt om, kom han til å tenke på at det bare var tre minutter siden piken hadde passert ham, og at han kanskje kunne følge henne til de kom til et stille sted og så knuse hodet hennes med en kuppelstein. Glassklumpen i lommen hans var forresten også tung nok. Men han oppgav denne idéen med det samme, fordi selv tanken på å gjøre en fysisk anstrengelse var helt ulidelig. Han kunne ikke løpe, han kunne ikke slå. Dessuten var hun ung og sterk, og hun ville forsvare seg. Han tenkte også på å skynde seg til gruppesentret og bli der til det stenge, for å skaffe seg et delvis alibi for kvelden. Men heller ikke det var mulig. En dødlignende tretthet hadde tatt makten over ham. Det eneste han lengtet etter, var å komme seg hjem fortest mulig og så sette seg i en stol og hvile ut.

Klokken var over to og tyve da han kom tilbake til leiligheten. Lyset ville bli slått av klokken tre og tyve tredve. Han gikk ut i kjøkkenet og svelgjet nesten en full tekopp Seiersgin. Så satte han seg ved bordet i alkoven og tok dagboken opp av skuffen. Men han åpnet den ikke straks. Fra fjernskjermen beljet en skurrende kvinnestemme en patriotisk sang. Han satt og stirret på det marmorerte bindet på boken og forsøkte uten hell å stenge stemmen ut av sin bevissthet.

Det var om natten de kom for å hente en, alltid om natten. Det riktigste var å drepe seg selv før de fikk tak i en. Utvilsomt var det enkelte som gjorde det. Mange av dem som «forsvant», hadde i virkeligheten begått selvmord. Men det trengtes et desperat mot for å ta sitt eget liv i en verden hvor det var komplett umulig å skaffe seg ildvåpen eller en sikker og hurtigvirkende gift. Med en slags forbauselse tenkte han på den biologiske nytteløsheten ved smerte og frykt, menneskekroppens forræderi som alltid fører til at den stivner til treghet nøyaktig i det øyeblikk da det kreves en særlig kraftanspennelse. Han kunne ha bragt den mørkhårede piken til taushet for alltid, bare han hadde handlet hurtig nok — men nettopp fordi hans fare var så stor, hadde han mistet evnen til å handle. Det slo ham at i kritiske øyeblikk kjemper en aldri med en ytre fiende, men alltid med ens eget legeme. Selv nå, på tross av ginen, gjorde den dumpe smerten i maven det umulig for ham å tenke sammenhengende. Og likedan er det i alle tilsynelatende heroiske eller tragiske situasjoner, innså han. På slagmarken, i torturkammeret, på et synkende skip, glemmer en alltid det en kjemper for, fordi legemet svulmer opp til det fyller hele universet, og selv når en ikke er lammet av frykt eller hyler av smerte, er livet en kamp fra øyeblikk til øyeblikk mot sult eller kulde eller søvnløshet, mot en sur mave eller en verkende tann.

Han åpnet dagboken. Det gjaldt å få skrevet noe. Kvinnen på fjernskjermen hadde begynt på en ny sang. Stemmen hennes presset seg mot hans hjerne som takkete glassbiter. Han prøvde å tenke på O’Brien, som dagboken ble skrevet for eller til, men i stedet tok han til å gruble over det som ville skje med ham når Tankepolitiet hadde hentet ham. Det gjorde ingenting om de drepte en med det samme, for å bli drept, var jo bare det en ventet. Men før døden (og dette var noe som alle visste, men ingen snakket om) måtte en gjennom den rutinemessige tilståelsen: krypingen på gulvet og hylingen om nåde, smellene av ben som ble brukket, de innslåtte tennene, og de blodige hårtufsene. Hvorfor måtte en gjennomgå alt dette når utgangen alltid var den samme? Ingen unnslapp oppdagelse, og ingen unnlot å tilstå. Når man en gang hadde bukket under for tankeforbrytelsens fristelse, var det sikkert at man ville være død på et bestemt tidspunkt. Hvorfor måtte så fremtiden nødvendigvis innebære denne redsel, når den ikke endret det minste?

Med litt mer hell enn før forsøkte han å påkalle bildet av O’Brien. «Vi møtes på det sted hvor det ikke er noe mørke,» hadde O’Brien sagt til ham. Han visste hva det betydde, eller han trodde å vite det. Det stedet hvor det ikke en noe mørke, var den tenkte fremtiden, som en aldri kom til å se, men som en på mystisk måte kunne bli delaktig i, fordi en visste om den på forhånd. Men stemmen fra fjernskjermen skar i ørene på ham, slik at det var uråd å følge tanken videre. Han stakk en sigarett i munnen. Halvdelen av tobakken falt straks ut på tungen hans, et bittert støv som det var vanskelig å spytte ut. Store Brors ansikt kom svømmende inn i hans tanker og avløste O’Briens. Akkurat som han hadde gjort for noen dager siden, tok han en mynt opp av lommen og så på den. Ansiktet stirret på ham, tungt, rolig, beskyttende — men hva slags smil var skjult under den mørke barten? Som et blytungt klemt av gravklokker hørte han ordene:

KRIG ER FRED

FRIHET ER TRELLDOM

UVITENHET ER STYRKE

ANNEN DEL

I

Det var midt på formiddagen, og Winston hadde forlatt avlukket sitt for å gå til toalettet.

En enslig skikkelse kom imot ham fra den andre enden av den lange, sterkt opplyste korridoren. Det var piken med den mørke håret. Fire dager var gått siden den kvelden da han hadde støtt på henne utenfor skraphandelen. Da han kom nærmere, så han at hun bar den høyre armen i en slynge, noe han ikke hadde sett på avstand da den hadde samme farve som hennes overall. Trolig hadde hun skadd hånden mens hun holdt på å svinge et av de veldige kaleidoskopene som de brukte til å «koke sammen» romaner. Slike uhell var alminnelige i romanavdelingen.

De var kanskje fire meter fra hverandre, da hun snublet og falt nesten pladask på maven. Et skarpt skrik av smerte — hun måtte ha falt rett på den vonde armen. Winston bråstanset. Hun hadde reist seg på knærne. Ansiktet hadde fått en slags melkeaktig gulfarve, slik at munnen virket rødere enn noensinne. Øynene hennes hang ved hans, med et bønnlig uttrykk som vitner mer om frykt enn om smerte.

En underlig følelse rørte seg i Winstons hjerte. Foran ham var en fiende som hadde prøvd å drepe ham, men foran ham var også et menneskelig vesen som led og som kanskje hadde brukket et ben. Rent instinktivt hadde han alt skyndet seg bort til henne for å hjelpe. I det sekund han så henne falle på den bandasjerte armen hadde det vært som han følte smerten i sitt eget legeme.

— Du har skadd deg? sa han.

— Det er ingenting. Bare armen. Jeg er i orden om et øyeblikk.

Hun snakket andpustent, som om hjertet hennes hamret. Og hun var virkelig blitt dødsens blek.

— Du har ikke brukket noe?

— Nei, jeg er helt i orden. Det gjorde vondt et øyeblikk, det er det hele.

Hun rakte ham den frie hånden, og han hjalp henne opp. Hun hadde fått litt av ansiktsfarven igjen og lot til å være meget bedre.

— Det er ingenting, gjentok hun kjølig. — Jeg har bare fått et lite smell i det ene håndleddet. Takk skal du ha, kamerat!

Og dermed gikk hun videre, så raskt som om det i virkeligheten ikke hadde vært noen ting. Hele hendelsen kunne ikke ha tatt mer enn et halvt minutt. Aldri å la ansiktet røpe noe av ens følelser, var en vane som var blitt til et instinkt, og i alle tilfelle hadde de stått rett foran en fjernskjerm da det hendte. Likevel hadde det vært vanskelig ikke å vise et øyeblikks overraskelse, for i de to-tre sekundene det tok å hjelpe henne opp hadde hun latt noe gli inn i hånden hans. Det var ikke minste tvil om at hun hadde gjort det med vilje. Det var noe lite og flatt. Da han gikk gjennom døren til toalettet, stakk han det ned i lommen og følte på det med fingertuppene. Det var en papirbit som var brettet sammen i en firkant.

Mens han stod i pissoaret klarte han med litt fingring å brette det ut. Tydeligvis måtte det være skrevet en eller annen beskjed på det. Et øyeblikk var han fristet til å gå inn på et av vannklosettene og lese det straks. Men som han godt visste, ville dette være en hårreisende dårskap. Det var ikke noe sted hvor en kunne være sikrere på at fjernskjermene nøye ble passet på.

Han gikk tilbake til sitt avlukke, satte seg, kastet papirbiten likegyldig blant de andre papirer på bordet og drog så taleskriveren til seg. Fem minutter, sa han til seg selv, fem minutter i det minste! Hjertet banket i ham, uhyggelig høyt. Heldigvis var det bare noe rutinearbeid han var opptatt med, nemlig korrigeringen av en lang rekke tall som ikke trengte intens oppmerksomhet.

Hva som enn var skrevet på papiret, måtte det ha en slags politisk mening. Såvidt ha kunne se, var det to muligheter. Den ene og langt den sannsynligste var at piken var en agent for Tankepolitiet, slik som han hadde fryktet. Han visste ikke hvorfor Tankepolitiet hadde valgt å overbringe sine budskaper på en slik måte, men kanskje hadde det sine grunner for det. Det som var skrevet på papiret kunne være en trusel, en innkallelse, en ordre om å begå selvmord, en felle av en eller annen art. Men det var også en annen og mer sinnssvak mulighet, som stadig dukket opp enda han gang på gang søkte å undertrykke den. Den var at budskapet ikke kom fra Tankepolitiet i det hele tatt, men fra en eller annen underjordisk organisasjon. Kan hende eksisterte Brorskapet likevel! Kan hende var piken med i det! Naturligvis var denne tanken helt uvettig, men den hadde grepet ham i selvsamme øyeblikk han kjente papiret i hånden. Først et par minutter etter var han kommet til å tenke på den andre og mer sannsynlige forklaringen. Og selv om hans forstand sa ham at budskapet sannsynligvis betydde døden, trodde han ikke en gang nå på dette. Det uvettige håpet levde videre, hans hjerte hamret, og han hadde vanskelig for å hindre sin stemme i å dirre da han mumlet tallene i snakkskriveren.

Han rullet sammen de papirene han var ferdig med og la dem i det pneumatiske røret. Åtte minutter var gått. Han rettet på brillene, sukket og drog dokumentene til neste oppgave nærmere. På toppen av dem lå papirbiten. Han glattet den ut. Der stod det skrevet med store klossete bokstaver:

Jeg elsker deg.

I flere sekunder var han så lamslått av forbauselse at han til og med glemte å kaste den kompromitterende tingen i minnehullet. Og selv om han godt visste hvor farlig det var å vise altfor stor interesse for noe, kunne han ikke la være å lese den en gang til før han kastet den, bare for å være viss på at ordene virkelig stod der.

Resten av formiddagen gikk arbeidet ulidelig tungt. Enda vanskeligere enn å måtte konsentrere tankene om en rekke trettende småsaker var det å skjule sin opphisselse for fjernskjermen. Han følte det som det brant en lid i innvollene hans. Lunsjen i den overfylte, varme, bråkende kantinen var den rene tortur. Han hadde håpet å kunne være alene en liten stund i lunsjtiden, men uhellet ville at den imbesille Parsons slo seg ned ved siden av ham, og startet en endeløs traleflom om forberedelsene til Hat-uken, mens svettestanken fra ham nesten nøytraliserte den sure ragu-lukten. Han var særlig begeistret over en pappmodell av Store Brors hode, to meter bredt, som ble laget for anledningen av hans lille datters spiontropp. Det irriterende var at i støyen av alle stemmene kunne Winston snaut høre hva Parsons sa, og derfor måtte han stadig be ham gjenta en eller annen tåpelig bemerkning. En eneste gang fikk han et glimt av piken, hun satt ved et bord i den andre enden av rommet sammen med to andre piker. Det lot til at hun ikke hadde sett ham, og han så ikke mer i den retningen.

Ettermiddagen var mer utholdelig. Umiddelbart etter lunsj kom en delikat og vanskelig oppgave som ville ta flere timer, og som tvang ham til å legge alt annet arbeid til side. Det bestod i å forfalske en rekke produksjonsoppgaver som var to år gamle, og det på en slik måte at det kastet vanære over et fremstående medlem av Det indre Parti som nå var kommet litt i bakgrunnen. Det var nettopp slike ting Winston var flink i, og i over to timer klarte han å holde piken helt ute fra sine tanker. Men så kom han til å huske på ansiktet hennes igjen, og med dette kom et fortærende ønske om å være alene. Før han kunne bli alene, var det uråd å tenke denne nye situasjonen til bunns. I kveld var det på ny møte i sentret. Han slukte et nytt mål mat uten smak i kantinen, skyndte seg så til sentret og tok del i det tåpelige narrespillet som kaltes «diskusjonsgruppe». Han spilte to spill bordtennis, helte i seg flere glass gin og hørte på et halv times foredrag om «Forholdet mellom Ingsoc og sjakk». Hans sjel krympet seg av kjedsomhet, men for en gangs skyld hadde han ingen lyst til å skulke møtet i gruppesentret. Da han hadde lest ordene Jeg elsker deg, hadde lysten til å leve veldet opp i ham, og med ett forekom det ham idiotisk å ta små risikoer. Men han klarte ikke å tenke sammenhengende før klokken var blitt tre og tyve og han var hjemme og i seng — i mørke, hvor en var trygg selv for fjernskjermen så lenge en holdt munn.

Det var et fysisk problem han måtte løse: hvordan han skulle komme i kontakt med henne og arrangere et møte. Han tenkte ikke mer på muligheten av at hun stilte en slags felle for ham. Han visste at slik var det ikke, det forstod han av den påtagelige opphisselsen hennes da hun gav ham papirlappen. tydeligvis hadde hun vært helt vettskremt, som hun hadde god grunn til å være. Heller ikke falt det ham en eneste gang inn å avvise hennes tilnærmelser. Det var bare fem dager siden han hadde tenkt på å knuse skallen hennes med en stein, men det betydde ingenting nå. Han tenkte på den nakne, ungdommelige kroppen hennes, som han hadde sett den i drømme. Han hadde trodd hun var en idiot som alle de andre, med hodet fullt av løgn og hat og buken full av is. En slags feber grep ham ved tanken på at han kunne miste henne, at den hvite ungdommelige kroppen kunne gli bort fra ham! Det han fryktet mer enn noe annet, var at hun ville skifte sinn, hvis han ikke kom i kontakt med henne øyeblikkelig. Men den fysiske vanskeligheten ved å ordne et møte var enorm. Det var akkurat som å foreta et sjakktrekk når en alt var matt. Hvor en enn snudde seg, ble en forfulgt av fjernskjermen. I virkeligheten hadde han grublet over alle mulige måter å ordne et stevnemøte på i de fem første minutter etter lesningen av hennes budskap, men nå da han hadde tid til å tenke nærmere etter, gjennomgikk han dem på ny, én for én, som om han la frem en rekke instrumenter på et bord.

Det var klart at et slikt møte som det i formiddag umulig kunne gjentas. Hadde hun arbeidet i arkivavdelingen, ville saken ha vært forholdsvis enkel, men han hadde bare en meget uklar forestilling om hvor roman-avdelingen befant seg i bygningen, og han hadde ikke noe påskudd for å begi seg dit. Hadde ha visst hvor hun bodde og på hvilken tid hun sluttet arbeidet, kunne han ha ordnet det slik at han traff henne på hjemveien, men å forsøke å følge henne hjem var ikke ufarlig, for det betydde at han måtte henge utenfor ministeriet, og det måtte man nødvendigvis legge merke til. Å sende et brev i posten var helt utelukket. Det var ikke en gang en hemmelighet at alle brev ble åpnet underveis. I virkeligheten var det få mennesker som noengang skrev et brev. Når man av og til måtte sende en beskjed, hadde man trykte brevkort med en lang rekke fraser, og da strøk en bare over dem som ikke gjaldt. Og i alle tilfelle visste han ikke hva hun het, og enda mindre hennes adresse. Til slutt kom han til den løsning at det tryggeste stedet var kantinen. Hvis hun satt ved et bord for seg selv, et sted i midten av rommet ikke for nær fjernskjermen, og med tilstrekkelig støy av andre på alle kanter — hvis han kunne få slike vilkår i la oss si tredve sekunder, kunne det la seg gjøre å veksle noen ord.

Hele uken etter dette var tilværelsen som en urolig drøm. Neste dag viste hun seg ikke i kantinen før han skulle til å gå, da fløytesignalet alt var over. Antagelig var hun blitt overført til et senere skift. De gikk forbi hverandre uten å veksle et blikk. Dagen etter møtte hun i kantinen til vanlig tid, men sammen med tre andre piker og rett under en fjernskjerm. Så kom tre forferdelige dager da hun ikke viste seg i det hele tatt. Hele hans sjel og hans legeme led likesom under en uutholdelig overfølsomhet, en slags gjennomsiktighet som gjorde hver bevegelse, hver lyd, hvert møte, hvert ord han måtte si eller høre på til en pine. Selv i søvne slapp han ikke helt unna bildet av henne. I disse dager rørte han ikke dagboken. Hvis han fant noen lettelse, var det i arbeidet, for da kunne han stundom glemme seg selv ti minutter i trekk. Han ante ikke det aller minste om hva som hadde hendt henne. Heller ikke kunne han foreta noen undersøkelse av det. Hun kunne ha blitt fordampet, hun kunne ha begått selvmord, hun kunne ha blitt forflyttet til en annen kant av Oceania, og det verste og sannsynligste av alt var at hun ganske enkelt kunne ha ombestemt seg og besluttet seg til å unngå ham.

Dagen etter dukket hun opp igjen. Armen hennes var kvitt slyngen, og hun hadde et bånd av heftplaster rundt håndleddet. Den lettelsen som fylte ham da han så henne, var så stor at han ikke kunne la være å stirre rett på henne i flere sekunder. Neste dag klarte han på et hengende hår å snakke til henne. Da han kom ned i kantinen, satt hun ved et bord et godt stykke fra veggen og helt alene. Det var tidlig, og rommet var ikke særlig fullt. Køen albuet seg frem til Winston var nesten ved disken, men så ble den forsinket i to minutter, fordi det var en foran ham som klaget over at han ikke hadde fått sin sakkarintablett. Imidlertid satt hun fremdeles alene da Winston hadde sikret seg sitt brett og begynte å arbeide seg frem til bordet. Med en likegyldig mine beveget han seg i retning av henne, mens hans blikk søkte etter en plass ved et bord lenger borte. Hun var kanskje tre meter fra ham. To sekunder til, og han hadde klart det. Men så ropte en stemme bak ham: «Smith!» Han lot som han ikke hørte. «Smith!» gjentok stemmen, høyere denne gang. Det var nytteløst. Han snudde seg. en lyshåret ung fyr med et tåpelig fjes inviterte ham med et smil til å slå seg ned på en ledig plass ved sitt bord, det var en mann som het Wilsher og som Winston knapt kjente. Det var ikke helt ufarlig å si nei. Når noen hadde dratt kjensel på ham, kunne han ikke gå bort og sette seg sammen med en enslig pike. Det var for oppsiktvekkende. Han slo seg ned ved Wilshers bord med et vennlig smil. Det tåpelige ansiktet strålte rett mot hans. I en hallusinasjon så Winston seg selv drive en hakke tvers gjennom det. Bordet som piken satt ved ble fullt besatt noen minutter etter.

Men hun måtte ha sett at han var på vei til henne, og hun ville kanskje følge vinket. Dagen etter passet han på å være der tidlig. Og ganske riktig, der satt hun ved et bord omtrent på samme sted, og atter alene. Mannen foran ham i køen var en liten kar med kjappe bevegelser og et utseende som en bille, han hadde et flatt ansikt og ørsmå, mistenksomme øyne. Da Winston snudde seg fra disken med brettet, så han at den vesle fyren stimet rett mot pikens bord. På ny svant hans forhåpninger. Det var en ledig plass ved et bord lenger borte, men det var noe ved mannens utseende som antydet at han var fullt oppmerksom på hensynet til egen komfort og derfor ville velge det tommeste bordet. Med hjertet frosset til is fulgte Winston etter. Det hele nyttet ingenting, hvis han ikke kunne få henne på tomannshånd. I samme sekund hørtes et forferdelig rabalder. Den lille mannen lå og kravlet på alle fire, brettet hans hadde fløyet pokker i vold, og suppen og kaffen fløt i to strømmer over bordet. Han reiste seg med et giftig blikk på Winston, som han tydeligvis mistenkte for å ha satt krok-ben for ham. Fem sekunder etter satt Winston med hamrende hjerte ved samme bord som henne.

Han så ikke på henne. Han tok sakene fra brettet og begynte straks å spise. Det var av avgjørende betydning å si noe straks, før det kom noen annen, men en forferdelig angst hadde nå tatt makten fra ham. En uke var gått siden hun hadde gjort sin tilnærmelse. Hun hadde kanskje skiftet sinn, hun måtte ha skiftet sinn! Det var umulig at denne affæren fikk en lykkelig utgang, slikt hendte ikke i det virkelige liv. Kanskje ville han ikke ha sagt noe i det hele tatt, hvis han ikke i samme øyeblikk hadde sett Ampleforth, dikteren med de hårete ørene, luske forkommen rundt i rommet med sitt brett mens han lette etter en plass å sitte på. På sin svevende måte følte Ampleforth seg knyttet til Winston, og han ville sikkert sette seg ved bordet hvis han fikk øye på ham. Han hadde kanskje et minutt å handle i. Både han og piken spiste automatisk. Det de langet i seg var en tynn stuing, i virkeligheten en suppe, av bønner. I en lav mumling tok Winston til å snakke. Ingen av dem så opp, jevnt og støtt helte de den vasne suppen i seg, og mellom hver skjefull vekslet de de få nødvendige ordene med lave uttrykksløse stemmer.

— Når er du ferdig med arbeidet?

— Atten tredve.

— Hvor kan vi møtes?

— Seiersplassen, like ved monumentet.

— Den er full av fjernskjermer.

— Det gjør ingenting hvis det er mange mennesker der.

— Noe tegn?

— Nei. Kom ikke bort til meg før du ser en masse mennesker omkring meg. Og se ikke på meg. Hold deg bare i nærheten av meg.

— Hvilken tid?

— Nitten.

— All right.

Amplefoth oppdaget ikke Winston og slo seg ned ved et annet bord. De snakket ikke mer, og de unngikk også å se på hverandre så meget det da var mulig for to mennesker som sitter vis à vis ved samme bord. Hun gjorde seg fort ferdig med lunsjen og forlot rommet, mens Winston ble sittende for å røke en sigarett.

Winston var på Seiersplassen før den avtalte tid. Han ruslet rundt fotstykket av den veldige riflede søylen; på toppen av den stod Store Bror og stirret sydover mot himmelen, der han hadde beseiret de eurasiske fly (for noen år siden var det de østasiatiske fly) i staget om Luftområde Ett. På gaten foran den var det en statue av en mann til hest, som man antok var Oliver Cromwell. Da klokken var fem minutter over tiden, hadde hun ennå ikke vist seg. På ny ble Winston besatt av den ulidelige angsten. Hun kom ikke, hun hadde ombestemt seg! Langsomt gikk han opp til nordsiden av plassen og hadde en slags vissen glede av å identifisere St. Martin’s kirke, hvis klokker — den gang den hadde klokker — hadde klemtet: «Du skylder meg tre farthings.» Da fikk han øye på henne, hun stod ved fotstykket av monumentet og leste eller lot som hun leste en plakat, som snodde seg oppover søylen i spiral. Det var ikke trygt å nærme seg henne før det hadde samlet seg noen flere mennesker der. Det var fjernskjermer langs hele fundamentet. Men i samme øyeblikk kom en øredøvende hujing og en rammel av tunge kjøretøyer fra et eller annet sted til venstre. Med ett var det som alle mennesker løp tvers over plassen. Piken smøg seg med lette skritt rundt løvene ved monumentets fotstykke og sluttet seg til de andre. Winston fulgte etter. Mens han løp, skjønte han av noen rop fra folkemassen at det var en konvoi av eurasiske fanger som passerte.

Tette skarer blokerte alt sydsiden av plassen. Normalt hørte Winston til den slags mennesker som alltid graviterer til utkanten av en sammenstimling, men nå skubbet og brøytet og maste han seg frem til han var midt inne i menneskemylderet. Snart var han så nær piken at han kunne rekke henne med armen, men veien var blokert av en kjempestor proletar og en nesten likeså svær kvinne, antagelig konen hans, som dannet en ugjennomtrengelig kjøttmur. Winston boret seg inn sidelengs, og med et voldsomt puff klarte han å drive skulderen inn mellom dem. Et øyeblikk var det som hans innvoller ble malt til en våt masse mellom de to kraftige hofter, men så slapp han igjennom, svett og utkjaset. Han stod ved siden av piken. De stod side om side, og begge stirret de stivt frem for seg.

En lang rekke lastebiler kom langsomt nedover gaten, i hvert hjørne av lasteplanet stod vakter med treansikter, væpnet med automatvåpen. I bilene satt små gule menn i grønnaktige lurvete uniformer tett sammenpakket. De triste mongolske ansiktene stirret ut over kanten på bilen, uten tegn til nyfikenhet. Av og til, når en bil skaket litt, kunne en høre klirringen av metall: alle fangene hadde fotjern. Det ene billasten med triste ansikter passerte etter den andre. Winston visste at fangene var her, men han så dem bare en sjelden gang. Pikens skulder og høyre arm ned til albuen var hardt presset mot hans. Kinnet hennes var så nær at han nesten kunne kjenne varmen av det. Hun hadde straks gjort seg til situasjonens herre, akkurat som i kantinen. Hun tok til å snakke med den samme uttrykksløse stemmen som før, med lepper som snaut beveget seg, det var bare ett mumling som lett ble overdøvet av larmen av andre stemmer og skramlingen av vognene.

— Kan du høre meg?

— Ja.

— Kan du ta deg fri søndag ettermiddag?

— Ja.

— Hør nå nøye på meg. Du må huske det jeg nå sier. Gå til Paddington-stasjonen…

Med en militær presisjon som forbauset ham trakk hun opp den ruten han skulle følge. En halv times reise med toget, drei til venstre utenfor stasjonen, to kilometer langs veien, et led hvor den øverste stokken mangler, en sti over et jorde, en gressgrønn eng, en vei mellom buskene, et dødt tre med mose på. Det var som om hun hadde et kart inne i hodet. — Kan du huske alt dette, mumlet hun til slutt.

— Ja.

— Du tar til venstre, så til høyre og deretter til venstre igjen. Og ledet har ikke noen stokk øverst.

— Javel. Og hvilken tid?

— Omkring femten. Du blir kanskje nødt til å vente. Jeg tar en annen vei dit. Er du sikker på at du husker alt?

— Ja.

— Kom deg så bort fra meg så kvikt du kan.

Hun behøvde ikke å fortelle ham det. Men i øyeblikket kunne de ikke komme seg fri av folkemassen. Lastebilene defilerte fremdeles forbi, folk stod fremdeles umettelig og gapte. I førstningen hadde det vært litt hujing og piping, men den kom bare fra partimedlemmer i mengden og den stoppet fort. Den dominerende følelse var rett og slett nysgjerrighet. Utlendinger var en slags rare dyr, enten de skrev seg fra Eurasia eller Øst-Asia. En så dem bokstavelig talt aldri unntatt som fanger, og selv som fanger fikk en bare et øyeblikks glimt av dem. Ingen visste hva det ble av dem, bortsett fra de få som ble hengt som krigsforbrytere — de andre forsvant simpelthen, antagelig i tvangsarbeidsleirene. De runde mongolske ansiktene var blitt avløst av ansikter av en mer européisk type, skitne, skjeggete og slitne. Over kinnben med skjeggstubb stirret øyne inn i Winstons, stundom med en selsom intensitet, og vek så unna. Transporten nærmet seg sin slutt. I den siste bilen kunne han se en tilårskommen mann med et ansikt som bare var en masse av gråsprengt hår; han stod oppreist med hendene over kors foran seg, som om han var vant til å ha dem bundet. Det var på tide at Winston og piken skiltes. Men i siste øyeblikk, mens mengden fremdeles stengte dem inne, lette hennes hånd etter hans og gav den en svak klem.

Det kunne ikke ha vart mer enn ti sekunder, men likevel forekom det ham at deres hender hadde vært forenet i lang tid. Han fikk tid til å lære seg alle enkelthetene i hånden hennes. Han gransket de lange fingrene, de velformede neglene, håndflaten som var blitt hard av arbeid og dens rekke av treller, det myke kjøttet i håndleddet. Disse sanseinntrykkene var så sterke at han ville kjenne hånden igjen når han fikk se den. I samme øyeblikk falt det ham inn at han ikke visste farven på øynene hennes. Sannsynligvis var de brune, men mennesker med mørkt hår hadde stundom blå øyne. Det vill ha vært en ubegripelig dumhet å snu seg og se på henne. Med sammenknyttede hender, usynlige i stimmelen av mennesker, ble de stående og stirre stivt frem for seg, og istedenfor hennes øyne var det øynene på den gamle fangen som sørgmodig så på Winston gjennom floken av uryddig hår.

II

Winston tok seg frem oppover stien som var droplet av lys og skygge; der grenene delte seg, trådte han ut i dammer av gull. Under trærne til venstre var jorden tåket av blåklokker. Det var som luften kysset hans hud. Datoen var den annen mai. Fra et sted lenger inne i skogen kom kurringen av ringduer.

Han var litt tidlig ute. Det hadde ikke vært noen vanskeligheter med reisen, og piken var tydeligvis så erfaren at han var mindre redd enn han normalt ville ha vært. Sannsynligvis kunne han stole på at hun hadde funnet et trygt sted. Men i sin alminnelighet kunne en ikke gå ut fra at en var stort sikrere ute på landet enn i London. Selvsagt var det ingen fjernskjermer her, men en løp alltid risikoen for skjulte mikrofoner som kunne oppfange ens stemme slik at den ble gjenkjent. Dessuten var det ikke lett å foreta en privat reise uten å vekke oppmerksomhet. Når det gjaldt avstander på mindre enn hundre kilometer behøvde en ingen påtegning på passet, men stundom var det patruljer på jernbanestasjonene, og de undersøkte papirene til hvert eneste partimedlem de fant der og stilte leie spørsmål. Ingen patrulje hadde imidlertid vist seg, og mens han gikk fra stasjonen, hadde han forsiktig sett seg tilbake og forvisset seg om at han ikke ble fulgt. Toget var fullt av proletarer som var i feriestemning på grunn av det sommerlige været. Vognen han reiste i hadde harde trebenker og var overfylt av en eneste enorm familie, fra en tannløs oldemor til en baby med sin første tann, alle på vei fra byen for å tilbringe ettermiddagen sammen med klassefeller på landet og — som de åpenlyst betrodde Winston — for å skaffe seg litt svartebørssmør.

Veien ble bredere, og et minutt eller kom han til den stien hun hadde fortalt ham om, den var bare en kreatur-sti som snodde seg mellom buskene. Han hadde ikke noe ur, men den kunne ennå ikke være femten. Blåklokkene stod så tett under ham at det var umulig ikke å tråkke på dem. Han bøyde seg og begynte å plukke noen av dem, delvis for å få tiden til å gå, men dels også på grunn av en uklar tanke om at han gjerne ville gi henne en bukett blomster når de møttes. Han hadde sanket en stor bukett og stod og åndet inn den litt emne duften av den, da en lyd bak ham fikk ham til å fryse til is — den var ikke til å ta feil av, det var en fot som tråkket på kvister. Han fortsatte å plukke blåklokker. Det var det beste han kunne ta seg til. Det kunne være henne, men det kunne også være en forfølger. Hvis han så seg rundt, innrømmet han sin brøde. Han plukket en blåklokke til og enda en. En hånd falt lett på skulderen hans.

Han så opp. Det var henne. Hun ristet på hodet, tydeligvis for å varsku ham om at han ikke måtte si noe, og så bøyde hun buskene til side og gikk fort bortover den smale stien inn i skogen mens han fulgte etter. Tydeligvis hadde hun gått denne veien før, for hun unngikk de myrlendte delene som av vane. Winston fulgte hakk i hæl, han holdt fremdeles blomsterbuketten i neven. Hans første følelse var lettelse, men mens han så på den sterke, slanke skikkelsen foran seg, med det røde skjerfet som var snodd akkurat så stramt at det fremhevet kurven i hoftene hennes, fikk han en forstemmende følelse av egen underlegenhet. Selv nå forekom det ham helt sannsynlig at når hun snudde seg og så på ham, var det bare for å si at hun ville trekke seg tilbake fra hele historien. Den duftende luften og det grønne løvhanget skremte ham. Alt på turen fra stasjonen hadde maisolen fått ham til å føle seg skitten og loslitt, et stuemenneske med London-soten i porene. Han måtte tenke på at dette var første gang hun hadde sett ham i fullt dagslys og i frisk luft. De kom til det nedfalne treet hun hadde snakket om. Hun hoppet over det og tvang buskene til side på et sted hvor det ikke så ut til å være noen åpning. Da Winston fulgte etter, oppdaget han at de var i en naturlig lysning i skogen, en liten gresskledd bakke, omgitt av høye busker som skjulte den totalt. Hun stanset og snudde seg.

— Nå er vi fremme, sa hun.

Han stod flere skritt fra henne. Ennå våget han ikke å komme nærmere.

— Jeg ville ikke si noe nede på veien, for det tilfelle der skulle være en hemmelig mikrofon der, sa hun. — Jeg tror ikke det er det, men det kunne hende. Det er alltid en sjanse for at et av de svina kjenne igjen stemmen på en. Det er fint her.

Fremdeles hadde han ikke mot til å nærme seg henne. — Det er fint her, gjentok han tåpelig.

— Ja. Se på trærne, sa hun. Det var små asketrær, som en gang var blitt hugget, men som hadde skutt opp igjen i en skog av stammer, ingen av dem tykkere enn et håndledd. — Det fins ikke noe som er stort nok til å gjemme en mikrofon i. Dessuten har jeg vært her før.

De konverserte bare. Han hadde klart å komme seg litt nærmere. Hun stod foran ham, meget rank, med et smil som virket litegrann ironisk, som om hun undret seg over at han var så sen i vendingen. Blåklokkene hadde falt til jorden. De lot til å ha gjort det av egen drift. Han tok henne i hånden.

— Vil du tro meg, sa han, helt til nå visste jeg ikke hvilken farve øynene henne hadde. De var brune, så han, nyansen var nokså lys brun, med mørke vipper. — Tåler du ennå synet av meg, etter at du har sett hvordan jeg ser ut?

— Jada, det er ikke vanskelig for meg.

— Jeg er ni og tredve år. Jeg har en kone som jeg ikke kan bli kvitt. Jeg har åreknuter. Jeg har fem innsatte tenner.

— Det er meg knekkende likegyldig, sa hun.

I neste øyeblikk, det var vanskelig å si hvordan det foregikk, var hun i hans armer. Til å begynne med var hans eneste følelse ren og skjær vantro. Den unge kroppen stod spent mot hans egen, den mørke hårmassen presset mot ansiktet hans, og jo — hun hadde faktisk snudd ansiktet opp, og han kysset den brede røde munnen. Hun hadde slått armene om halsen hans, og hun kalte ham elskede, eneste, dyrebare. Han hadde trukket henne ned på gresset, hun gjorde ikke den minste motstand, han kunne foreta seg hva han ville med henne. Men sannheten var at han ikke hadde noen annen fysisk følelse enn nærheten av henne. Det eneste som fylte ham, var vantro og stolthet. Han var glad for at dette hendte, men han hadde ingen legemlig attrå. Det var for tidlig, hennes ungdom og skjønnhet hadde skremt ham, han var altfor vant til å leve uten kvinner — han visste ikke hvorfor. Hun rettet på seg og trakk en blåklokke ut av håret. Hun satt tett opptil ham og la armen om livet på ham.

— Ta det bare med ro, skatten min. Vi har ikke noe hastverk. Vi har hele ettermiddagen for oss. Er ikke dette er herlig skjulested? Jeg oppdager det en gang jeg gikk meg vill på en fellesutflukt. Hvis noen kommer, kan du høre dem hundre meter borte.

— Hva heter du? spurte Winston.

— Julia. Jeg vet ditt navn. Det er Winston — Winston Smith.

— Hvordan oppdaget du det?

— Jeg tror jeg er flinkere til å finne ut ting enn du, elsklingen min. Si meg, hva tenkte du om meg før den dagen jeg gav deg papirlappen?

Han følte ingen fristelse til å lyve for henne. Det var en slags kjærlighetserklæring å begynne med å fortelle det verste.

— Jeg hatet synet av deg, sa han. — Jeg ville voldta deg og så myrde deg etterpå. For to uker siden tenkte jeg i fullt alvor på å knuse hodet ditt med en stein. Hvis du virkelig vil vite sannheten, så innbilte jeg meg at du hadde noe med Tankepolitiet å gjøre.

Hun lo henrykt, hun tok dette tydeligvis som en kompliment til sitt skuespillertalent.

— Ikke Tankepolitiet, vel! Ærlig talt, du trodde da ikke det?

— Nåja, kanskje ikke akkurat det. Men av hele ditt utseende — bare fordi du er ung og sunn og frisk, skjønner du — tenkte jeg at du kanskje…

— Du tenkte jeg var et pålitelig medlem av Partiet. Ren i ord og handling. Faner, opptog, slagord, sport og fellesutflukter — alt det derre. Og du trodde at om jeg hadde den minste sjanse, ville jeg angi deg som tankeforbryter og få deg drept?

— Ja, noe slikt. En masse unge piker er sånn, vet du.

— Det er denne fordømte greia som gjør det, sa hun; hun slet av seg det røde skjerfet til anti-kjønnsungdomsfylkingen og slengte det på en kvist. Så var det som hun var blitt minnet om noe da hun tok seg må midjen, og hun kjente etter i lommen på sin overall og drog opp en liten plate sjokolade. Hun brakk den i to og gav Winston en av bitene. Før han hadde smakt på den kjente han på lukten at det var en meget ualminnelig sjokolade. Den var mørk og blank og pakket i sølvpapir. Den vanlige sjokoladen var noe mørkebrunt stoff som smuldret opp og hadde en smak som best kunne beskrives som røken av et avfallsbål. Men av og til hadde han smakt sjokolade av den samme typen som den hun nå hadde gitt ham. Den første duften av den hadde vakt et minne som han ikke kunne få klarhet over, men som var sterkt og forvirrende.

— Hvor har du fått tak i dette? spurte han.

— Svartebørs, sa hun likesælt. — Faktisk er jeg en slik pike som du sa, å dømme etter utseendet. Jeg er flink i sport. Jeg var troppsfører i Spionene. tre kvelder i uken arbeider jeg frivillig for anti-kjønnsfylkingen. Utallige timer har jeg brukt til å klistre opp det forbannede sprøytet deres over hele London. Jeg bærer alltid den ene enden av en fane når vi marsjerer i tog. Jeg ser alltid glad ut, og jeg skulker ikke unna noe. En må alltid hyle med ulvene, det er min leveregel. Det er den eneste måten å være trygg på.

Den første biten av sjokoladen hadde smeltet på Winstons tunge. Smaken var herlig. Men fremdeles var det dette minnet som beveget seg i utkanten av hans bevissthet, noe som han følte sterkt, men ikke kunne gi bestemt form, som en ting som en ser fra kroken av øyet. Han skjøv det bort fra seg, det eneste han var klar over var at det var minnet om et eller annet han hadde gjort, noe han helst ville ha omgjort, men ikke maktet.

— Du er svært ung, sa han. — Du er ti eller femten år yngre enn meg. Hva var det som tiltrakk deg hos en slik mann som meg?

— Det var noe i ansiktet ditt. Jeg mente jeg burde ta en sjanse. Jeg er flink til å oppdage folk som ikke hører til de andre. Så snart jeg så deg, visste jeg at du var mot dem.

Dem betydde øyensynlig Partiet, og fremfor alt Det indre parti. Om dette snakket hun med et åpenlyst og hånlig hat som fikk Winston til å føle seg urolig, enda han visste at her var de så trygge som de i det hele tatt kunne bli noe sted. En ting ved henne som forbauset ham, var det udannede språket hennes. Medlemmer av Partiet skulle ikke banne, og selv bannet Winston meget sjelden, iallfall høyt. Derimot lot det til at Julia ikke kunne nevne Partiet, og særlig ikke Det indre parti, uten å bruke slike ord som en så krittet på veggene i skumle smug. Han hadde egentlig ikke noe imot det. Det var bare et symptom på hennes opprør mot Partiet og hele dets vesen, og på sett og vis virket det sunt og naturlig, som prustingen av en hest som lukter dårlig høy. De hadde forlatt lysningen, og de vandret på ny gjennom den droplete skyggen, med armene om livet på hverandre så ofte stien var bred nok til at de kunne gå jevnsides. Han la merke til hvor meget mykere midjen hennes føltes nå da skjerfet var borte. De snakket ikke høyere enn i hvisking. Utenfor lysningen var det best å bevege seg stille, sa Julia. Snart kom de til brynet av den lille skogen. Hun stanset ham.

— Gå ikke ut i det åpne lendet. Det kan være noen som passer på. Vi er helt trygge, hvis vi holder oss bak buskene.

De stod i skyggen av hasselbuskene. Sollyset som sivet gjennom talløse blad, var fremdeles hett i ansiktene deres. Winston så ut på jordet foran dem og fikk et underlig, langsomt gjenkjennelsens sjokk. Han kjente det av utseende. Et gammelt, avgnaget beite med en sti som gikk tvers over det og et muldvarpskudd her og der. Over den ujevne hekken på den andre siden kunne han såvidt se grenene på almetrærne duve i brisen, og bladene på dem rørte seg svakt i tette masser som kvinnehår. Et steds i nærheten, men ute av syne, måtte det sikkert være en bekk med grønne kulper hvor ørekyten svømte.

— Er det ikke en bekk her i nærheten? hvisket han.

— Ganske riktig, det er en bekk her. På kanten av det neste jordet. Det er fisk i den, store svære fisk. Du kan se dem ligge i kulpene under almetrærne og vifte med halen.

— Det er Det gylne landet — nesten, mumlet han.

— Det gylne landet?

— Jeg tøyser bare. Et landskap jeg har sett i drømme av og til.

— Se! hvisket Julia.

En måltrost hadde seilet ned på en gren ikke fem meter fra dem, nesten i høyde med ansiktene deres. Kan hende hadde den ikke sett dem. Den var i solen, de i skyggen. Den bredte ut vingene, la dem omhyggelig på plass igjen, dukket hodet et øyeblikk, som om den gjorde en reverens for solen, og tok så til å gi fra seg en strøm av sang. I ettermiddagsstillheten var lyden merkelig sterk. Winston og Julia klynget seg til hverandre, helt betatt. Musikken fortsatte og fortsatte, minutt etter minutt, med forbausende variasjoner, aldri gjentok den seg, det var akkurat som fuglen ville demonstrere sin virtuositet. Somme tider stoppet den noen sekunder, bakset med vingene og slo dem sammen, og så lot den sitt spraglete bryst svulme og brast ut i sang igjen. Winston så på den med en slags vag ærbødighet. For hvem, for hva var det denne fuglen sang? Ingen make, ingen rival satt og hørte på den. Hva var det som fikk den til å sitte i det ensomme skogbrynet og øse sin musikk ut i intetheten? Han lurte på om det ikke likevel var en skjult mikrofon ett eller annet sted her. han og Julia hadde bare snakket sammen i lav hvisking, og den ville ikke fange opp det de hadde sagt, men den kunne fange opp måltrosten. I den andre enden av tråden satt kanskje en liten mann som lignet et insekt og lyttet intenst — lyttet til det. Men smått om senn drev flommen av musikk alle spekulasjoner ut av hodet hans. Det var som et slags flytende stoff strømmet over ham og ble blandet med sollyset som sivet gjennom bladene. Han sluttet å tenke, han følte bare. Hennes midje kjentes myk og varm i armen hans. Han snudde henne slik at de stod bryst mot bryst, det var som hennes kropp smeltet sammen med hans. Hvor hans hender enn flyttet seg, gav alt etter som vann. Deres lepper hang sammen, det var noe helt annet enn de harde kyss de hadde vekslet tidligere. Da de fjernet ansiktene fra hverandre igjen, sukket de begge dypt. Fuglen ble skremt og fløy bort mens det suste i vingene på den.

Winston la munnen mot hennes øre. — Nå, hvisket han.

— Ikke her, hvisket hun tilbake. — Vi går tilbake til skjulestedet vårt. Der er det tryggere.

I en fart gikk de tilbake til lysningen, av og til knaket det i en kvist der de tråkket. Da de var innenfor ringen av unge trær, snudde hun seg og ble stående ansikt mot ansikt til ham. Begge pustet fort, men smilet var kommet tilbake i munnvikene hennes. Hun stod og så på ham et øyeblikk, og så følte hun på glidelåsen på overallen. Jo! det var nesten som i drømmen. Nesten like fort som han hadde drømt det hadde hun tatt av seg klærne, og da hun slengte dem til side, var det med den samme praktfulle bevegelse som lot til å utslette en hel sivilisasjon. Kroppen hennes lyste hvit i solen. Men et øyeblikk så han ikke på den; hans blikk var festet på det fregnete ansiktet med dets svake, djerve smil. Han la seg på kne foran henne og tok hendene hennes i sine.

— Har du gjort dette før?

— Naturligvis. Hundrer av ganger — vel, i det minste snesevis av ganger.

— Med partimedlemmer?

— Ja, alltid med partimedlemmer.

— Med medlemmer av Det indre parti?

— Nei, aldri med de svina, aldri. Men det er nok dem som ville, om de fikk en liten sjanse. De er ikke så hellige som de later til.

Hjertet hoppet i ham. Hun hadde gjort det snesevis av ganger — han skulle ha ønsket det var hundrer, ja tusener. Alt som tydet på fordervelse fylte ham alltid med et vilt håp. Hvem visste om ikke Partiet kanskje var råttent under overflaten, om ikke dets dyrkelse av nidkjærheten og selvfornektelsen rett og slett var noe humbug for å dekke lasten. Hvis han kunne ha smittet en hel skokk av dem med spedalskhet eller syfilis, ville han gladelig ha gjort det! Han ville gjøre alt som kunne svekke, undergrave, skape forråtnelse. Han drog henne ned slik at de ble liggende på kne mot hverandre.

— Hør her. Jo flere menn du har hatt, dess mer elsker jeg deg. Skjønner du det?

— Ja.

— Jeg avskyr renhet, jeg avskyr godhet! Jeg vil ikke det skal eksistere noen dyd i det hele tatt. Jeg vil at alle skal være råtne og fordervet tvers igjennom.

— Ja, da skulle jeg passe godt for deg, skatten min. Jeg er råtten tvers igjennom.

— Liker du å gjøre dette? Jeg mener ikke bare med meg, jeg mener tingen i seg selv.

— Jeg synes det er deilig.

Fremfor alt var det dette han gjerne ville høre. Ikke bare kjærlighet til en bestemt mann, men selve det dyriske instinkt, den enkle, altomfattende attrå — det var den kraft som ville slite Partiet i stykker. Han presset henne med i gresset, mellom de falne blåklokkene. Denne gang var det ingen vanskeligheter. Snart saktnet hevingen og senkningen av deres bryst av til normal fart, og i en slags frydefull hjelpeløshet gled de fra hverandre. Solen syntes å ha blitt varmere. Begge var de søvnige. Han tok overallene og la dem delvis over henne. Nesten med det samme falt de i søvn og sov omtrent en halv time.

Winston våknet først. Han reiste seg og så på det fregnete ansiktet som fremdeles lå i fredelig søvn, støttet i den ene hånden hennes. Bortsett fra munnen kunne en ikke kalle henne vakker. Det var en rynke eller to ved øynene, hvis en så nøye etter. Det korte mørke håret var ualminnelig tykt og bløtt. Han kom til å tenke på at han ennå ikke kjente etternavnet hennes eller visste hvor hun bodde.

Den unge, sterke kroppen, som nå lå hjelpeløs i søvnen, vakte en medlidende, beskyttende følelse i ham. Men den ubevisste ømhet han hadde følt under hasselbusken, mens måltrosten sang, var ikke kommet helt tilbake. Han trakk overallen til side og så på hennes glatte, hvite hofte. I gamle dager, tenkte han, så en mann på kvinnes legeme og så at hun var attråverdig, og det var slutten på historien. Men nå for tiden fantes det ikke hverken ren attrå eller ren kjærlighet. Ingen følelse var ren, fordi alt var blandet opp med frykt og hat. Deres favntak hadde vært en kamp og klimaks en seier. Det var et slag mot Partiet. Det var en politisk handling.

III

— Vi kan møtes her en gang til, sa Julia. — Som regel kan en trygt bruke det samme stedet to ganger. Men naturligvis ikke før om en måned eller to.

Så snart hun hadde våknet, var hennes opptreden blitt en annen. Hun ble rask og forretningsmessig, tok på seg klærne, bandt det røde skjerf om livet og tok til å ordne alle detaljene ved hjemreisen. Det forekom ham naturlig å overlate alt dette til henne. Det var tydelig hun hadde en praktisk sluhet som Winston manglet, og hun lot også til å ha et uttømmende kjennskap til omegnen av London, en viten som skyldtes talløse fellesutflukter. Den ruten han skulle følge, var en helt annen enn den han hadde tatt da han kom hit og førte ham til en helt annen jernbanestasjon. — Du må aldri ta den samme veien frem og tilbake, sa hun, som om hun forkynte et viktig alment prinsipp. Selv skulle hun dra først, og Winston skulle vente en halv time før han fulgte etter.

Hun hadde nevnt et sted hvor de kunne møtes etter arbeidet om fire dager. Det var en gate i et av de fattigere strøk, hvor det var et marked som pleide å være støyende og fullt av mennesker. Hun skulle rusle omkring mellom bodene og late som hun var på jakt etter skolisser eller sytråd. Når hun trodde at farvannet var klart, skulle hun pusse nesen mens han nærmet seg, i motsatt fall skulle han gå forbi henne uten å late som han kjente henne. Men var lykken med dem, og det var mye folk der, kunne de trygt snakke sammen et kvarters tid og avtale et nytt møte.

— Og nå må jeg gå, sa hun da han hadde repetert sine instrukser. — Jeg må være tilbake klokken nitten tredve. Jeg må arbeide i to timer for anti-kjønnsfylkingen, dele ut flyveblad eller noe slikt. Er det ikke faen? Børst litt av meg, er du snill. Har jeg noen kvister i håret? Er du sikker på det? Vel, adjø da, elsklingen min, adjø!

Hun kastet seg i armene på ham, kysset ham nesten voldsomt, og et øyeblikk etter bante hun seg vei mellom bukkene og forsvant i skogen nesten uten en lyd. Fremdeles hadde han ikke fått greie på hennes etternavn og adresse. Men det gjorde ingenting, for det var utenkelig at de noengang kunne møtes innendørs eller utveksle noen slags skriftlige meddelelser.

Det ble til at de aldri kom tilbake til lysningen i skogen. I mai fikk de bare en eneste ny anledning til virkelig å elske. Det foregikk på et annet skjulested som Julia visste om, i tårnet på en kirkeruin i et nesten folketomt distrikt, der en atombombe hadde falt for tredve år siden. Det var et utmerket gjemmested når en først var kommet dit, men turen dit var meget farlig. Ellers kunne de bare møtes på gaten, på et nytt sted hver kveld, og aldri mer enn en halv time om gangen. På gaten kunne de som regel snakke sammen på sett og vis. Mens de drev bortover de overfylte fortauene, aldri helt jevnsides og aldri med et blikk på hverandre, førte de en underlig samtale i bruddstykker, den flakket som lysbunten fra et fyr. Den ble plutselig klippet av når de møtte en partiuniform eller kom i nærheten av en fjernskjerm, fortsatte så flere minutter etter midt i en setning, og endte så brått når de skiltes på det avtalte sted for å fortsette nesten uten innledning dagen etter. Julia lot til å være ganske vant til slike samtaler, som hun kalte å «snakke i avdrag». Hun var også utrolig dreven i å snakke uten å bevege leppene. Bare en eneste gang i nesten en hel måned av slike aftenmøter lyktes det dem å veksle et kyss. De vadret i taushet bortover en sidegate (Julia ville aldri snakke når de var ute av hovedgatene), da det kom et øredøvende brøl. Jorden løftet seg, og himmelen ble mørk, og Winston oppdaget plutselig at han lå på siden, kvestet og skrekkslått. En rakettbombe måtte ha slått med like i nærheten. Med ett så han Julias ansikt bare noen centimeter fra sitt eget, død-blekt, så hvitt som kalk. Til og med leppene hennes var hvite. Hun var død! Han drog henne til seg og oppdaget at han kysset et levende, varmt ansikt. Men det var noe pulveraktig stoff som var i veien for hans lepper, begge hadde de fått ansiktene dekket av et tykt lag murpuss.

Det var kvelder da de kom til sitt møtested og måtte gå forbi hverandre uten et tegn, fordi en patrulje nettopp var kommet rundt hjørnet eller et helikopter kretset over dem. Selv om det hadde vært mindre farlig, ville det likevel ha vært vanskelig å ta seg tid til å møtes. Winstons arbeidsuke var seksti timer, Julias enda lenger; deres fridager varierte etter arbeidspresset og falt ofte ikke sammen. I hvert fall hadde Julia sjelden en hel frikveld. Hun brukte forbausende mye tid til å gå på forelesninger og demonstrasjoner, å dele ut litteratur for Ungdommens anti-kjønnsfylking, lage faner til Hat-uken, samle inn penger til sparekampanjen og lignende virksomhet. Det lønnet seg, sa hun, det var kamuflasje. Når en overholdt de små reglene, kunne en bryte de store. Hun fikk til og med overtalt Winston til å kaste bort enda en av sine kvelder ved å melde seg til det frivillige krigsarbeidet som ble utført av nidkjære partimedlemmer. Følgelig tilbragte han fire timer ukentlig med et arbeid som var fordummende kjedelig; han satt i et trekkfullt og dårlig opplyst verksted, det larmen av hammere blandet seg med musikken fra fjernskjermer, og skrudde sammen noen små metalldeler, som sannsynligvis var deler av tennrør til bomber.

Da de møttes i kirketårnet, kunne de fylle ut hullene i den anstrenge konversasjonen. Det var en brennende het ettermiddag. Luften i det lille firkantede rommet over klokkene var varm og stillestående, med en gjennomtrengende lukt av dueskitt. De satt og snakket i timevis på det støvede, kviststrødde gulvet, av og til reiste en av dem seg for å kaste et blikk gjennom de smale gluggene og forvisse seg om at ingen kom.

Julia var seks og tyve år gammel. Hun bodde på et herberge sammen med tredve andre piker. («Alltid i stanken av kvinnfolk! Hvor jeg hater kvinnfolk!» sa hun i parentes.) Som han hadde gjettet seg til, arbeidet hun ved maskinene i roman-avdelingen. Hun likte arbeidet, som hovedsakelig bestod i å kjøre en kraftig, men lunefull elektrisk motor. Hun var «ikke flink», men var glad i å bruke hendene sine og følte seg hjemme med maskineri. Hun beskrev hele prosessen med fremstillingen av en roman, fra det alminnelige direktiv som ble utstedt av plankomitéen ned til den endelige finpussing av redaksjonsstaben. Men hun var ikke interessert i det ferdige produkt. Hun «brydde seg ikke større om å lese», sa hun. Bøker var bare en vare som måtte fremstilles, på samme måte som syltetøy eller skolisser.

Hun husket ikke lenger tilbake enn till begynnelsen av sekstiårene, og hun hadde bare kjent et eneste menneske som pleide å snakke om tiden før Revolusjonen, nemlig hennes bestefar, som hadde forsvunnet da hun var åtte år. På skolen hadde hun vært kaptein på hockeylaget og hadde vunnet førstepremien i gymnastikk to år i trekk. Hun hadde vært troppsfører i Spionene og avdelingssekretær i Ungdomsfylkingen før hun sluttet seg til Anti-kjønnsfylkingen. Hun hadde alltid fått de beste skussmål. Hun var til og med (et usvikelig tegn på anseelse) blitt tatt ut til å arbeide i Pornosec, den underseksjon av roman-avdelingen som produserte billig pornografi for proletarene. Hun fortalte at de som arbeidet der kalte den «Møkkhuset». Der hadde hun vært et år og hjulpet til å fremstille små bøker i lukkede omslag med titler som Noe som river, En natt på en pikeskole og så videre. De ble kjøpt i all hemmelighet av proletar-ungdommer som trodde at de kjøpte noe ulovlig.

— Hva slags bøker er dette egentlig? spurte Winston nysgjerrig.

— Å, det verste sprøyt. I virkeligheten er de kjedelige. De handler bare om seks emner, men de blir variert litt. Jeg arbeidet naturligvis bare ved kaleidoskopene. Jeg var aldri i redaksjonen. Heg er ikke litterær, kjære deg — ikke så pass en gang.

Til sin forbauselse fikk han høre at alle funksjonærene i Pornosec unntatt avdelingssjefen var kvinner. Teorien gikk ut på at mennenes kjønnsinstinkter var mindre kontrollerbare enn kvinnenes, og at de derfor løp større risiko for å bli fordervet av den skitten de stelte med.

— De liker ikke en gang å ha gifte kvinner der, la hun til. — Men de går alltid ut fra at unge piker er så rene. Her er iallfall en som ikke er det.

Hun hadde hatt sin første elskovshistorie da hun var seksten år med et partimedlem på seksti, som siden begikk selvmord for å unngå bli arrestert. — Og det var jaggu heldig, sa Julia, for ellers hadde han plumpet ut med mitt navn da han tilstod. Senere hadde det vært forskjellige andre. Livet var ganske enkelt, slik som hun så det. En ville ha moro, og «de», det vil si Partiet, ville hindre en i det, derfor brøt en reglene så godt en kunne. Hun lot til å finne det ikke naturlig at «de» forsøkte å frate en gleden som at en selv la an på ikke å bli knepet. Hun avskydde Partiet, og sa det med de groveste ord, men hun kom ikke med noen generell kritikk av det. Hun hadde ingen interesse for Partiets lære unntatt når den berørte hennes egen tilværelse. Han la merke til at hun aldri brukte nytale-ord, bortsett fra dem som var gått over i dagligtalen. Hun hadde aldri hørt om Brorskapet og nektet å tro på dets eksistens. All slags organisert opprør mot Partiet forekom henne tåpelig, fordi det var en opplagt fiasko. Hvis en var smart, skulle en bryte reglene og likevel holde seg i live. han lurte på hvor mange av hennes type det var i den yngre generasjon — blant de mennesker som hadde vokst opp i Revolusjonens verden, som ikke kjente noe annet, som godtok Partiet som noe uforanderlig akkurat som himmelen, som ikke gjorde opprør mot dets autoritet, men simpelthen unngikk det, som en kanin flykter for en hund.

De drøftet ikke muligheten av å bli gift. Den var så fjern at det ikke var umaken verd å tenke på den. Ingen komité ville noengang sanksjonere et slikt ekteskap, selv om de var blitt kvitt Katharine, Winstons kone. Det var håpløst, selv bare som en dagdrøm.

— Hvordan var hun, den konen din? spurte Julia.

— Hun var… kjenner du nytale-ordet godtankefull? Der betyr naturligvis ortodoks, ute av stand til å tenke en dårlig tanke.

— Nei, jeg kjente ikke ordet, men den mennesketypen har jeg god greie på.

Han begynte å fortelle henne historien om sitt ekteskap, men underlig nok var det som hun alt kjente hovedtrekkene i den. Nesten som hun selv hadde sett eller følt det, beskrev hun for ham hvordan Katharines legeme hadde stivnet så snart han tok i henne, og hvordan hun likesom skjøv ham fra seg av alle krefter, selv når hun hadde slått armene tett om ham. Han fant det ikke vanskelig å snakke med Julia om slike ting, for Katharine hadde for lenge siden sluttet å være et pinefullt minne, hun var bare et ubehagelig.

— Jeg kunne ha holdt det ut hvis det ikke hadde vært en bestemt ting, sa han. Han fortalte henne om den kalde lille seremonien som Katharine hadde tvunget ham til å gjennomgå den samme kvelden hver uke. — Hun avskydde det, men ingenting kunne få henne til å slutte med det. Hun pleide å kalle det — ja, det kan du ikke gjette…

— Vår plikt mot Partiet, sa Julia straks.

— Hvordan visste du det?

— Jeg har gått på skolen jeg også, kjæreste deg. Seksualundervisning en gang i måneden for alle over seksten år. Likedan i ungdomsbevegelsen. De hamrer det inn i en i årevis. Og jeg tror nok det virker i mange tilfelle. Men naturligvis vet du det aldri sikkert, menneskene er så fæle til å hykle.

Hun tok til å utbre seg om emnet. Når det gjaldt Julia, kunne alt føres tilbake til hennes egen kjønnsdrift. Så snart den ble berørt på en eller annen måte, kunne hun være meget skarpsindig. I motsetning til Winston hadde hun forstått den egentlige mening med Partiets seksuelle puritanisme. Det var ikke bare det at kjønnsdriften skapte en egen verden, som var utenfor Partiets kontroll og som derfor om mulig måtte tilintetgjøres. Enda viktigere var det at seksuelle savn avlet hysteri, som var ønskelig fordi det kunne omformes til krigsfeber og førerdyrkelse. Hun fremstilte det på denne måten:

— Når du elsker, forbruker du energi, og etterpå føler du deg lykkelig og gir faen i det hele. De tåler ikke at du føler deg sånn. De vil at du skal til å sprekke av energi uavlatelig. All denne marsjeringen frem og tilbake og hurraropingen og viftingen med flagg er rett og slett kjønn som er surnet. Hvis du føler deg lykkelig innvendig, hvorfor skulle du da bli så opphisset over Store Bror og treårsplanene og tominuttershatet og alt det andre fordømte tøyset deres?

Det var helt riktig, tenkte han. Det var en direkte og intim forbindelse mellom kyskhet og politisk rett-troenhet. For hvordan kunne den frykt, det hat og den sinnssvake letttroenhet som Partiet krevde av sine medlemmer bevare sin rette intensitet, om man ikke ensrettet en mektig drift og nyttet det som drivkraft? Kjønnsdriften var farlig for Partiet, og Partiet hadde nyttiggjort seg den. Et lignende knep hadde det foretatt med foreldrefølelsen. Familien kunne ikke direkte avskaffes, og folk ble faktisk oppmuntret til å elske sine barn nesten på den gammeldagse måten. På den annen side ble barna systematisk satt opp mot foreldrene og lært opp til å spionere på dem og rapportere deres avvikelser. Familien var i virkeligheten blitt en utvidelse av Tankepolitiet. Den var en innretning som gjorde at alle og enhver natt og dag kunne bli omgitt av angivere som kjente vedkommende intimt.

Plutselig kom han til å tenke på Katharine. Katharine ville utvilsomt ha angitt ham til Tankepolitiet, hvis hun ikke tilfeldigvis hadde vært for dum til å oppdage hans kjetteriske meninger. Men det som i virkeligheten fikk ham til å minnes henne i dette øyeblikk, var ettermiddagens kvelende hete som hadde gjort pannen hans våt av svette. Han tok til å fortelle Julia noe som hadde hendt, eller rettere som ikke hadde hendt, en annen dampende het sommerettermiddag for elleve år siden.

Det var tre eller fire måneder etter at de var blitt gift. De hadde gått seg vill under en fellesutflukt et eller annet sted i Kent. Bare et par minutter hadde de ligget etter de andre, men de tok av i den gale retningen og måtte snart stanse på kanten av et gammelt kalkbrudd. Dybden var ti eller tyve meter loddrett, og det var store rullesteiner på bunnen. De så ingen de kunne spørre om veien. Så snart Katharine oppdaget at de var på villspor, ble hun svært urolig. Hun fikk en følelse av at hun gjorde noe galt, bare hun et øyeblikk var borte fra den bråkende flokken av fotvandrere. Hun ville skynde seg tilbake den veien de var kommet og ta til å lete i den motsatte retning. Men i samme øyeblikk oppdaget Winston noen klynger av kattehaler som vokste i fjellsprekkene under dem. En av dem var tofarvet, anilinrød og mursteinsrød, tydeligvis på samme roten. Han hadde aldri sett maken før, og han ropte til Katharine at hun skulle komme og se på det.

— Se der, Katharine! Se på de blomstene. Den klyngen der nede nær bunnen. Ser du at det er to forskjellige farver?

Hun hadde alt snudd seg for å gå, men kom nokså grinet tilbake til ham. Hun bøyde seg til og med ut over kanten for å se hvor han pekte. Han stod like bak henne og la hånden om livet hennes for å støtte henne. I samme sekund ble han plutselig grepet av tanken på hvor ensomme de var. Det fantes ikke en menneskelig skapning noe sted, ikke et blad beveget seg, ikke en fugl var å se en gang. På et sted som dette var det meget liten fare for at det eksisterte noen skjult mikrofon, og selv om det var noen slik, ville den bare fange opp lyd. Det var ettermiddagens heteste og søvnigste time. Solen flammet ned på dem, svetten silte nedover ansiktet hans. Og han ble slått av den tanke at…

— Hvorfor skjøv du henne ikke utfor? sa Julia. — Det ville jeg ha gjort.

— Ja, vennen min, det ville du. Og jeg ville også ha gjort det hvis jeg hadde vært slik som jeg er i dag. Eller kanskje ville jeg — jeg er ikke helt sikker.

— Angrer du på at du ikke gjorde det?

— Ja. I det store og hele angrer jeg på det.

De satt ved siden av hverandre på det støvete gulvet. Han drog henne til seg. Hennes hode hvilte på skulderen hans, den gode lukten av håret hennes døyvet stanken av dueskitten. Hun var svært ung, tenkte han, hun ventet seg ennå noe av livet, hun skjønte ikke at man ikke løser noe som helst problem ved å puffe en ubehagelig person ned i et kalkbrudd.

— I virkeligheten ville det ikke ha gjort hverken fra eller til, sa han.

— Hvorfor angrer du så på at du ikke gjorde det?

— Bare fordi jeg foretrekker det positive for det negative. I dette spillet vi nå spiller, kan vi ikke vinne. Enkelte slags nederlag er bedre enn andre, det er det hele.

Han merket at hun vrikket på skuldrene for å vise hvor uenig hun var. Hun motsa ham alltid når han sa noe slikt. Hun ville ikke godta det som naturens lov at et individ alltid blir slått. På en måte innså hun at hun selv var dømt, at Tankepolitiet før eller siden ville fange henne og drepe henne, men med en annen del av sitt sinn trodde hun at det på en måte lot seg gjøre å skape en hemmelig verden, der en kunne leve som en ville. Det eneste en behøvde, var hell og list og dristighet. Hun forstod ikke at det ikke fantes noen slik ting som lykke, at den eneste seier lå i den fjerne fremtid, lenge etterat en selv var død, at det var best å betrakte seg selv som et lik fra det øyeblikk en erklærte Partiet krig.

— Vi er døde, sa han.

— Vi er ikke døde ennå, svarte hun prosaisk.

— Ikke fysisk, nei. Seks måneder, et år — kanskje fem år. Jeg er redd for døden. Du er ung, og derfor er du antagelig enda reddere for den enn jeg. Selvsagt vil vi utsette den så lenge vi kan. Men det gjør meget liten forskjell. Så lenge menneskelige vesener forblir menneskelige, er døden og livet det samme.

— Tøys! Hvem vil du helst ligge med, med eller at skjelett? Synes du ikke det er deilig å være i live? Liker du ikke at dette er meg, dette er hånden min, dette er benet mitt? Jeg er virkelig, jeg er å føle og ta på, jeg lever! Liker du ikke dette?

Hun vred seg rundt og presset barmen mot ham. Han kunne kjenne brystene hennes gjennom overallen, modne og likevel faste. Det var som hennes kropp lot noe av sin ungdom og kraft strømme over i hans.

— Jo, det liker jeg, sa han.

— Slutt så å snakke om å dø. Og hør nå, skatten min, vi må avtale når vi skal møtes neste gang. Vi kan like godt dra tilbake til det stedet i skogen. Vi har latt det ligge der lenge og vel nå. Men du må reise dit en annen vei denne gangen. Jeg har planlagt det hele. Du har toget — men se her, jeg skal tegne det opp for deg.

På sin praktiske måte skrapte hun sammen en liten firkant av støv, og med en kvist fra et duereir gav hun seg til å tegne et kart på gulvet.

IV

Winston så seg rundt i det lurvete lille rommet over Charringtons butikk. Ved siden av vinduet stod den enorme sengen oppredd, med fillete lakener og et sengeteppe uten dyne. Det gammeldagse uret med de tolv tall på skiven tikket i vei på kaminhyllen. I hjørnet, på klaffebordet, lå den brevpressen han hadde kjøpt siste gang han var her og lyste bløtt i halvmørket.

I kaminen stod en bulket primus av blikk, en kasserolle og to kopper, som Charrington hadde skaffet. Winston tente brenneren for å koke vann i kasserollen. Han hadde tatt med seg en hel konvolutt med Seierskaffe og noen sakkarintabletter. Viserne på uret sa syv tyve, i virkeligheten var klokken niten tyve. Hun kom nitten tredve.

Galskap, galskap, fortsatte hans hjerte å si — bevisst, umotivert, selvmorderisk galskap. Av alle de forbrytelser et partimedlem kunne begå, var denne den vanskeligste å skjule. I virkeligheten hadde ideén først falt ham inn da han drømte om hvordan glassbrevpressen ble gjenspeilet i overflaten på klaffebordet. Som han hadde ventet, hadde ikke Charrington gjort noen vanskeligheter med å la ham få leie værelset. Tydeligvis var han glad over de få dollars det ville innbringe ham. Heller ikke ble han sjokkert eller altfor intim da det ble klart at Winston trengte rommet på grunn av en elskovshistorie. I stedet holdt han seg litt på avstand og snakket i alminneligheter, så hensynsfullt at det virket som om han halvveis hadde gjort seg usynlig. Privatliv var noe meget verdifullt, sa han. Alle ville gjerne ha et sted hvor de av og til kunne være alene. Og når en hadde et slikt sted, var det bare alminnelig veloppdragenhet at alle som visste om det beholdt det for seg selv. Han føyde endog til — og det var som han gled helt ut av tilværelsen da han sa det — at det var to innganger til huset, den ene gjennom bakgården som førte ut til et smug.

Under vinduet var det noen som sang. Winston tittet ut, han følte seg trygg bak det beskyttende musselinsgardinet. Junisolen stod fremdeles høyt på himmelen, og på den sollyse gårdsplassen nedenfor så han en kvinne. Hun var enorm, solid som en normannisk søyle, med muskelsterke røde underarmer og et forkle som var knyttet om livet; hun travet frem og tilbake mellom en vaskebalje og en klessnor og hengte opp en mengde små firkantede hvite plagg, som Winston så var barnebleier. Når munnen hennes ikke var korket til av klesklyper, sang hun med kraftig altstemme:

Det var bare et håpløst innfall,

det svant som når solen går ned.

Men et blikk og et ord gav meg drømmer på jord

og stjal hele min hjertefred.

Melodien hadde vært en landeplage i London i flere uker. Det var en av talløse andre sanger som ble laget til gagn for proletariatet av en underseksjon i musikkavdelingen. Teksten till disse sangene ble fabrikert uten noen menneskelig medvirkning på et apparat som kaltes en versemaker. Men kvinnen sang så melodiøst at hun nesten laget en vakker lyd av det forferdelige tøvet. Han kunne høre sangen hennes og skrapingen av skoene hennes på broleggingen, og barna som hojet ute på gaten og langt borte en svak larm av trafikken. Men like fullt virket værelset underlig stille, fordi det ikke fantes noen fjernskjerm der.

Galskap, galskap, galskap! tenkte han på ny. Det var utenkelig at de kunne møtes på dette værelset mer enn noen uker uten å bli tatt. Men den fristelsen å ha et skjulested som virkelig var deres eget, innendørs og like i nærheten, hadde vært for sterk for dem begge. Etter deres besøk i kirketårnet hadde det en tid vært helt umulig å arrangere noe nytt stevnemøte. Arbeidstiden var blitt drastisk øket på grunn av den kommende Hat-uken. Ennå var det over en måned til den, men de enorme og inviklede forberedelser som trengtes, betydde ekstraarbeid for alle og enhver. Langt om lenge klarte de å sikre seg en friettermiddag på samme tid. De hadde avtalt å dra tilbake til lysningen i skogen. Kvelden i forveien hadde de et kort møte på gaten. Som vanlig stirret Winston intenst på Julia da de kom drivende mot hverandre i menneskestrømmen, men av det korte øyekastet han gav henne, fikk han det inntrykk at hun var blekere enn vanlig.

— Vi må utsette det, mumlet hun da hun mente det var trygt å snakke. I morgen, mener jeg.

— Hva?

— I morgen ettermiddag. Jeg kan ikke komme.

— Hvorfor ikke det?

— Å, den vanlige grunnen. Det kom så tidlig denne gangen.

Et øyeblikk var han hoppende sint. I den måneden han hadde kjent henne var arten av hans attrå blitt en annen. Til å begynne med hadde det vært lite virkelig sensualitet i den. Deres føreste samleie hadde bare vært en viljesakt. Men etter den andre gangen var det blitt annerledes. Lukten av håret hennes, smaken av munnen, sanseinntrykkene av hennes hud lot til å ha trengt inn i ham eller å fylle hele luften omkring ham. Hun var blitt en fysisk nødvendighet, noe som han ikke bare lengtet etter, men følte han hadde en rett til. Da hun sa at hun ikke kunne komme, fikk han en følelse av at hun snøt ham. Men akkurat i dette øyeblikk presset mengden dem sammen, og deres hender fant hverandre et sekund. Hun gav fingertuppene hans en fort klem, som syntes å innby ikke til attrå, men til hengivenhet. Det slo ham at når en levde sammen med en kvinne, måtte denne særegne skuffelsen være en normal, tilbakevendende hendelse, og med ett ble han grepet av en sterk ømhet som han aldri hadde følt for henne før. Han ønsket at de var et gift par med ti års ekteskap bak seg. Han ønsket at han kunne vandre sammen med henne gjennom gatene, slik som de gjorde nå, men åpenlyst og uten frykt, mens de snakket om helt alminnelige ting og kjøpte ditt og datt til husholdningen. Fremfor alt ønsket han at de hadde et sted hvor de kunne være alene uten å føle seg forpliktet til å ligge med hverandre hver gang de møttes. Det var ikke akkurat i dette øyeblikk, men dagen etter at han fikk idéen om å leie rommet hos Charrington. Da han foreslo det for Julia, hadde hun samtykket med en uventet iver. De visste begge at det var det glade vanvidd. Det var som de med vitende og vilje tok et steg nærmere graven. Mens han satt og ventet på sengekanten, tenkte han på ny på kjellerne i Kjærlighetsministeriet. Det var rart hvordan denne skjebnebestemte redsel beveget seg inn og ut av ens bevissthet. Den lå der, som en fremtidig uunngåelighet, som en innledning til døden, like sikkert som 99 går foran 100. Han kunne ikke slippe unna den, men han kunne kanskje utsette den, og likevel søkte han gang på gang, ved en bevisst og villet handling, å korte av ventetiden før den kom.

Han hørte rakse skritt i trappen. Julia kom farende inn. Hun hadde med seg en verktøypose av grov, brun seilduk, maken til den han stundom hadde sett henne gå med til og fra ministeriet. Han skyndte seg frem for å ta henne i armene, men hun fridde seg nokså fort, delvis fordi hun ennå holdt posen.

— Et sekund, sa hun. — La meg bare vise deg hva jeg har tatt med. Har du skaffet noe av den fæle Seierskaffen? Jeg tenkte meg det. Du kan hive den, for vi trenger den ikke. Se her.

Hun la seg på kne, åpnet posen og tømte ut noen skrunøkler og et skrujern som lå øverst i den. Under dem var det en hel del saker, pent innpakket i papir. Den første pakken hun gav Winston føltes underlig, men likevel på en måte kjent. Den var fylt med noe tungt stoff som lignet fint sand og som gav etter når en klemte på det.

— Det er vel ikke sukker? sa han.

— Ekte sukker. Ikke sakkarin, men sukker. Og her er et brød — ordentlig hvitt brød, ikke det svineriet vi spiser — og et lite glass syltetøy. Og her er en melkeboks — men se her, du! Dette er jeg virkelig stolt av. Jeg måtte vikle noe strie om det, fordi…

Men hun behøvde ikke å fortelle ham hvorfor hun hadde måttet skjule det. Lukten fylte alt værelset, en fyldig varm duft, som virket som den kom fra hans tidligste barndom, men som en av og til kunne kjenne også nå; den kunne strømme nedover et smug før en dør ble slått igjen, eller den kunne bre seg på en mystisk måte i en myldrende gate, hvor en snuste den inn et sekund før den forsvant igjen.

— Det er kaffe, mumlet han. — Ekte kaffe.

— Det er kaffe fra Det indre parti. Jeg har et helt kilo her, sa hun.

— Hvordan har du klart å få tak i alt dette?

— Alt sammen skriver seg fra Det indre parti. Det er ingenting de svina mangler, ingen verdens ting. Men kelnere og tjenere og slike nasker naturligvis litt og… se her, jeg har fått fatt i en liten pakke te også.

Winston hadde satt seg på huk ved siden av henne. Han rev opp en ende av pakken.

— Det er ekte te. Ikke bjørnebærblad.

— Det har vært atskillig te her i det siste. De har erobret India eller noe slikt, sa hun ubestemt. — Men hør nå, skatten min. Du må snu ryggen til meg i tre minutter. Gå og sett deg på den andre siden av sengen. Gå ikke for nær vinduet. Og snu deg ikke før jeg sier ifra.

Winston stirret åndsfraværende ut gjennom musselinsgardinet. Nede på gårdsplassen travet den rødarmede kvinnen fremdeles frem og tilbake mellom vaskebaljen og snoren. Hun tok to klesklyper til ut av munnen og sang med dyp følelse:

Dem sier at tiden leger alt,

at en glemmer all sorg, min venn,

men tårer og smil fra min ungdoms april

de verker i hjertet mitt enn.

Det lot til at hun kunne hele den tøysete sangen utenat. Hennes stemme kom svevende opp med den duftende sommerluften, meget melodiøs, full av en slags lykkelig melankoli. En hadde følelsen av at hun ville ha vært fullkommen lykkelig, om juni-kvelden hadde vært uendelig og vaskebaljen uuttømmelig, slik at hun kunne drive på i tusen år med å henge opp bleier og synge sludder. Det slo ham som noe merkelig at han aldri hadde hørt et partimedlem synge alene og spontant. Det ville ha virket en smule uortodokst, som en farlig eksentrisitet, akkurat som det å snakke med seg selv. Kanskje var det bare når mennesker var når sultegrensen at de hadde noe å synge om.

— Nå kan du snu deg, sa Julia.

Han snudde seg, og det første øyeblikket hadde han vanskelig for å kjenne henne igjen. Det han i virkeligheten hadde ventet, var så se henne naken. Men hun var ikke naken. Den forvandlingen hun hadde gjennomgått var langt mer overraskende enn som så. Hun hadde sminket seg i ansiktet.

Hun måtte ha stukket innom en butikk i proletarkvarteret og kjøpt et komplett sett makeup-saker. Leppene hennes var malt mørkerøde, hun hadde rouge på kinnene og hadde pudret nesen, hun hadde til og med noe under øynene som gjorde dem klarere. Det var ikke særlig dyktig gjort, men Winston krav var ikke store når det gjaldt slike ting. Han hadde aldri før sett eller forestilt seg en kvinne av Partiet med kosmetikk i ansiktet. Hun så påfallende meget bedre ut. Med bare noen få farveklatter på de rette stedene var hun ikke bare blitt meget penere, men også, og det var det viktigste, langt mer kvinnelig. Det korte håret og den gutteaktige overallen økte bare effekten. Da han tok henne i armene, strømmet en bølge av syntetisk fiolduft inn gjennom hans nesebor. Han husket halvmørket i et kjellerkjøkken og en kvinnes tannløse munn. Det var akkurat den samme parfymen hun hadde brukt, men i øyeblikket gjorde det ham ingenting.

— Parfyme også! sa han.

— Ja, elsklingen min, parfyme også. Og du vet du hva jeg nå akter å gjøre? Jog, jeg skal få tak i en virkelig damekjole et sted og bruke den istedenfor disse fordømte buksene. Jeg skal ha silkestrømper og høyhælede sko! I dette værelset vil jeg være kvinne og ikke parti-kamerat.

De kastet av seg klærne og krøp ned i den veldige mahognisengen. Det var første gang han hadde kledd seg helt naken mens hun var til stede. Hittil hadde han skammet seg altfor mye over sin bleke og skinnmagre kropp med åreknutene på leggene og den røde flekken over ankelen. Det var ikke noen dyne, men lakenet de lå på var tynnslitt og glatt, og den store og fjærende sengen forbauset dem begge. — Den er sikkert full av utøy, men det gir jeg blaffen, sa Julia. Nå for tiden så en aldri en dobbeltseng, unntatt hjemme hos proletarene. Winston hadde av og til ligget i en i sin barndom, men Julia hadde aldri opplevd det, såvidt hun kunne minnes.

Snart sovnet de av for en liten stund. Da Winston våknet, hadde urviserne krøpet rundt til nesten ni. Han rørte seg ikke, for Julia lå og sov med hodet i armkroken hans. Det meste av make-upen hadde satt seg fast på hans eget ansikt eller på puten, men en lys strime rødt fremhevet fremdeles det vakre kinnet hennes. En gul stråle fra den synkende sol falt tvers over fotenden på sengen og lyste opp i kaminen hvor vannet i kasserollen fosskokte. Nede på gårdsplassen hadde kvinne sluttet å synge, men fjerne rop av barn kom drivende inn fra gaten. Han spekulerte på om det i fortiden hadde vært en gjengs opplevelse å ligge i en seng som denne en kjølig sommerkveld — to nakne mennesker, en mann og en kvinne, som elsket når de hadde lyst til det, som snakket om hva de hadde lyst til, som ikke var nødt til å stå opp, men simpelthen kunne ligge her og lytte til de fredelige lyder utenfor. Slikt kunne da aldri ha vært alminnelig noen gang? Julia våknet, gned seg i øynene og løftet seg på albuen for å se på primusen.

— Halve vannet er kokt bort, sa hun. — Et øyeblikk, så skal jeg stå opp og lage litt kaffe. Vi har ennå en time. Når tar de lyset hjemme hos deg?

— Tre og tyve tredve.

— I herberget er det tre og tyve. Men du må være hjemme tidligere, fordi… Hei, ditt fæle utyske!

Med ett vred hun kroppen over sengen, trev en sko på gulvet lg lot den suse bort i en krok med en gutteaktig bevegelse av armen, akkurat den samme bevegelsen som hun hadde brukt da hun slengte ordboken etter Goldstein den formiddagen under to minutters-hatet.

— Hva var det? spurte han forbauset.

— En rotte. Jeg så den stikke den motbydelige snuten sin ut av panelet. Det er et hull der nede. Nå ja, jeg skremte den godt iallfall.

— Rotter! mumlet Winston. — Her i værelset!

— De kryr overalt, sa Julia likegyldig og la seg igjen. — Vi har dem til og med i kjøkkenet i herberget. Noen deler av byen er helt oversvømmet av dem. Vet du at de går løs på barn? Jo, det gjør de. Det finnes gater hvor en mor ikke tør la barnet være alene i to minutter. Det er de svære, brune rottene som gjør det. Og det verste er at de beistene alltid…

—  Si ikke mer! sa Winston med øynene tett lukket.

— Søte deg, du er blitt helt blek. Hva er det? Blir du dårlig når du tenker på dem?

— Av alle redsler i verden er en rotte den verste!

Hun presset seg mot ham og slynget lemmene sine om ham som for å trøste ham med varmen av sin kropp. Han åpnet ikke øynene med det samme. I flere sekunder hadde han følelsen av å være tilbake i et mareritt, som han hadde opplevd flere ganger i sitt liv. I det store og hele foregikk det alltid på samme måtte. Han stod foran en mur av mørke, og på den annen side var det noe uutholdelig, noe som var for fryktelig til at han kunne møte det. Den sterkeste følelsen i denne drømmen var alltid en følelse av selvbedrag, fordi han i virkeligheten visste hva som var bak denne muren. Med en fortvilt anstrengelse, noe i likhet med å bryte et stykke løs av sin egen hjerne, kunne han til og med ha trukket frem det forferdelige. Alltid våknet han uten å ha oppdaget hva det var, men på en eller annen måte hadde det forbindelse med det Julia holdt på å si da han avbrøt henne.

— Tilgi meg, det er ikke noe, sa han. — Jeg liker ikke rotter, det er det hele.

— Ta det bare med ro, kjære deg, vi skal ikke ha de fæle dyrene her inne. Jeg skal stoppe til hullet med noe strie før vi går. Og neste gang vi kommer hit skal jeg ta med noe gips og fylle det ordentlig.

Den svarte panikken var allerede halvveis glemt. Han skammet seg litt over seg selv og satte seg opp mot hodegjerdet. Julia stod opp av sengen, trakk på seg overallen og gjorde i stand kaffen. Lukten av den var så sterk og eggende at de lukket vinduet for at ikke noen utenfor skulle merke den og bli nyfiken. Noe som var enda bedre enn smaken av kaffen var den fine sammensetningen av den og sukkeret, for sukker var en ting som Winston nesten hadde glemt etter å ha levd på surrogater i alle disse årene. Med den ene hånden i lommen og et stykke brød med syltetøy på i den andre, vandret Julia rundt i værelset. Hun kastet et likegyldig blikk på bokhyllen, sa sin mening om hvordan kaffebordet best kunne repareres, slapp seg ned i den fillete lenestolen for å kjenne om den var god å sitte i, og undersøkte den idiotiske tallskiven med tolv tegn med en slags overbærende munterhet. Hun tok med seg brevpressen bort til sengen for å se den i bedre lys. Han tok den ut av hånden hennes, som alltid betatt av den bløte regnvannsfarven i glasset.

— Hva tror du det er? sa Julia.

— Jeg tror ikke det er noe — jeg mener, jeg tror det aldri er blitt brukt til noe spesielt. Det er derfor jeg liker det. Det er en liten bit historie, som de har glemt å forandre. Det er et budskap fra den tid som var for hundre år siden, bare en visste hvordan en skulle tolke det.

— Og det bildet der borte — hun kastet på hodet i retning av stålstikket på den motsatte veggen — det er vel hundre år gammelt?

— Mer. To hundre, skal jeg vedde på. Det er umulig å si. Det er uråd å finne ut alderen på noe nå for tiden.

Hun gikk bort og tittet på det. — Her var det det beistet stakk snuten ut, sa hun og sparket på panelet rett under bildet. — Hva for en bygning er dette? Jeg har sett den før et steds.

— Det er en kirke, eller det var det iallfall. Den het St. Clement’s Dane. Han kom på ny til å minnes bruddstykket av det rimet som Charrington hadde lært ham, og halvveis lengselsfullt la han til:

Appelsiner og sitroner, sier Clemensklokkens toner.

Til hans forbauselse fylte hun ut verset:

Du skylder meg tre farthings, sier klokken i St. Martin’s.

Når er det beleilig? sier klokken i Old Bailey…

— Jeg kan ikke huske hva som kommer etter det. Men jeg husker iallfall at det slutter med: her kommer lyset som skal lyse deg til ro, her kommer kniven som skal kappe deg i to.

Det var som de to delene av et hemmelig passord. Men det måtte være en linje etter «klokkene i Old Bailey». Kanskje kunne en grave det frem av Charringtons hukommelse, hvis en tok ham på den rette måten.

— Hvem har du lært det av? spurte han.

— Av min bestefar. Han pleide å si det da jeg var liten pike. Han ble fordampet da jeg var åtte år — i hvert fall forsvant han. Gad vite hva en sitron var for noe, tilføyde hun inkonsekvent. — Jeg har sett appelsiner. De er en slags rund, gul frukt med tykt skall.

— Jeg kan huske sitroner, sa Winston. — De var ganske alminnelige i femtiårene. De var så sure at det gikk kaldt igjennom deg bare du luktet på dem.

— Jeg skal vedde på at det er veggedyr bak det bildet, sa Julia. — Jeg skal ta det ned og tørke det ordentlig av en dag. Nå tror jeg det nesten er på tide å skilles. Jeg må ta av meg denne malingen. Æsj, så vemmelig! Etterpå skal jeg vaske av deg leppestiften.

Winston ble liggende enda i noen minutter. Det tok til å mørkne i værelset. Han snudde seg mot lyset og ble liggende og stirre på brevpressen. Det som var så uendelig interessant, var ikke den lille korallbiten, men det indre av selve glasset. Det var slik en dybde i det, og likevel var det nesten like gjennomsiktig som luften. Det var som om overflaten av glasset var himmelhvelvet, som omsluttet en komplett ørliten verden og dens atmosfære. Han hadde følelsen av at han kunne komme inn i den, og at han faktisk var inne i den, sammen med mahognisengen og klaffebordet og uret og stålstikket og brevpressen selv. Brevpressen var det rommet han befant seg i, og korallen var Julias og hans eget liv, som i en slags evighet lå fast i hjertet av krystallet.

V

Syme var forsvunnet. En vakker dag møte han ikke til arbeidet, og noen få tankeløse mennesker kom med sine betraktninger om hans fravær. Dagen etter var det ingen som nevnte ham. Den tredje dagen gikk Winston inn i vestibylen i arkivavdelingen for å se på oppslagstavlen. Ett av oppslagene var en trykt liste over medlemmene av sjakk-komitéen, hvor Syme hadde vært med. Listen så nesten nøyaktig ut som den før hadde gjort — ingenting var strøket ut — men det var ett navn mindre. Det var nok. Syme hadde opphørt å eksistere — han hadde aldri eksistert.

Været var stekende hett. I ministeriets labyrint beholdt de vindusløse rommene med kunstig lufttilførsel sin normale temperatur, men utenfor brente fortauet under føttene på en, og stanken fra undergrunnen var redselsfull i rusj-tiden. Forberedelsene til Hat-uken var i full sving, og i alle ministerier arbeidet funksjonærene på overtid. Demonstrasjoner, møter, militærparader, foredrag, tablåer av voks-figurer, filmfremvisninger og fjernskjermprogrammer måtte alt sammen organiseres, tribuner måtte bygges, rykter settes i omløp, fotografier forfalskes. — Julias seksjon i roman-avdelingen var blitt fritatt for å produsere bøker og kastet nå en rekke brosjyrer om fiendens grusomhet ut på markedet. I tillegg til sitt ordinære arbeid tilbragte Winston lange tider hver eneste dag med å gå igjennom gamle kompletter av Times og pynte på ting som skulle omtales i talene. Sent på kvelden, når flokker av bråkende proletarer streifet om i gatene, virket byen underlig feberaktig. Rakettbombene eksploderte hyppigere enn noen gang før, og i det fjerne var det stundom enorme eksplosjoner, som ingen kunne forklare, og som det gikk de villeste rykter om.

Den nye melodien som skulle bli gjennomgangsmelodien under Hat-uken (hat-sangen ble den kalt) var alt blitt komponert og ble ustanselig sendt ut gjennom fjernskjermene. Den hadde en vill, bjeffende rytme, som ikke akkurat kunne kalles musikk, men minnet mer om dumpe slag på en tromme. Når den ble brølt av hundrer av stemmer til den taktfaste trampingen av marsjerende føtter, var den skrekkinnjagende. Proletarene hadde fått en forkjærlighet for den, og ved midnattstider konkurrerte den i gatene med den fremdeles populære «Det var bare et håpløst innfall». Parsons-ungene spilte den til alle dagens og nattens tider på en kam og en bit toalett-papir, det var helt ulidelig å høre på det. Winstons kvelder var travlere enn noensinne. Parsons hadde organisert lag av frivillige, som gjorde gatene i stand til Hat-uken. De sydde faner, malte plakater, satte opp flaggstenger på takene og med fare for livet trakk de ståltråd tvers over gaten og hengte vimpler på dem. Parsons skrøt av at Seiersgården alene ville bruke fire hundre meter flaggduk. Han var i sitt rette element og glad som en lerke. Varmen og det manuelle arbeidet hadde gitt ham et påskudd til å bruke shorts og åpen skjorte om kveldene. Han var alle steds på en og samme tid, han skjøv og drog, saget, hamret og improviserte, han satte fart i alle med kameratslige oppmuntringer mens hver fold av hans legeme utsondret et tilsynelatende uuttømmelig kvantum av sur svette.

En ny plakat hadde plutselig dukket opp over hele London. Den hadde ingen innskrift, men viste bare den nifse figur av en eurasisk soldat, tre eller fire meter høy, som marsjerte frem med sitt uttrykksløse mongolske fjes og enorme støvler, med et automat-gevær pekende fra hoften. Uansett fra hvilken kant en så ham, var det som gevær-munningen pekte rett i ansiktet på en, forstørret av selve det forkortede perspektivet. Plakaten var klistret opp på hver ledig plass på hver eneste vegg, i enda flere eksemplarer enn selv bildet av Store Bror. Proletarene som normalt var apatiske når det gjaldt krigen, ble nå pisket opp til et av sine periodiske raserianfall av patriotisme. Likesom for å harmonisere med den almene stemning hadde rakettbombene drept flere mennesker enn vanlig. En av dem falt på en overfylt kino i Stepney, og flere hundre offer ble begravet under ruinene. Hele befolkningen i nabolaget tok del i det endeløse begravelsestoget, som fortsatte i timevis og i virkeligheten var en harmdirrende protestdemonstrasjon. En annen bombe falt på et stykke ubebygd grunn som ble brukt som lekeplass, og hundrer av barn ble sprengt i filler. Følgen var nye rasende demonstrasjoner, Goldstein ble brent in effigie, hundrer av plakater med den eurasiske soldat ble revet ned og kastet i flammehavet, og en hel del butikker ble plyndret under oppstyret. Så fløy et rykte om at spioner dirigerte rakettbombene ved hjelp av radiobølger, og et gammelt ektepar som ble mistenkt for å være av utenlandsk herkomst, fikk huset svidd av og ble selv kvalt av røken.

Så ofte som Julia og Winston kunne møtes i rommet over Charringtons butikk, lå de der side om side i sengen, uten overdyne, under det åpne vinduet, og helt nakne på grunn av varmen. Rotten hadde aldri vist seg mer, men veggedyrene hadde formert seg uhyggelig i det varme været. Imidlertid brydde ingen av dem seg om det. Enten rommet var skittent eller rent, var det et paradis. Så snart de kom dit, drysset de pepper overalt, så rev de av seg klærne og elsket med svette kropper, deretter sovnet de og våknet til slutt for å se at veggedyrene hadde samlet seg og tatt oppstilling til et motangrep.

Fire, fem, seks — nei, syv ganger møttes de i løpet av juli. Winston hadde kvittet seg med den slemme vanen å drikke gin til alle døgnets tider. Han lot til å ha mistet trangen til det. Han var blitt tykkere, og leggesåret hans var nesten helet, slik at det bare var tilbake en brun flekk på huden over ankelen. De hosteanfallene han pleide å ha om morgenen var også borte. Livet hadde opphørt å være uutholdelig, han følte ikke lenger noen lyst til å skjære ansikt til fjernskjermen eller å banne så høyt han kunne. Nå da de hadde funnet et trygt skjulested, nesten et hjem, var det nesten ikke en gang noe savn at de bare kunne møtes med lange mellomrom, og bare for et par timer om gangen. Det som betydde noe, var at dette værelset over skraphandelen virkelig eksisterte. Å vite at det var der, ukrenket, var nesten det samme som å være der. Værelset var en verden, en rest av fortiden, der utdødde dyr kunne leve. Charrington var et annet slikt utdødd dyr, tenkte Winston. Han pleide å stanse og slå av en prat med Charrington når han var på vei opp. Det lot til at den gamle mannen sjelden eller aldri gikk utendørs, og på den annen side hadde han nesten heller ingen kunder. Han førte en spøkelsesaktig tilværelse mellom den ørlille mørke butikken og det enda mindre kjøkkenet mot bakgården, der han laget sin mat og der det blant andre ting fantes en utrolig gammel grammofon med en enorm tut. Tilsynelatende var han glad over å få en anledning til å snakke. Når han ruslet omkring blant de verdiløse sakene sine, med den lange nesen og de tykke brillene og en fløyelsjakke over de lute skuldrene, virket han alltid på en ubestemmelig måte som mer av en samler enn en handelsmann. Med en slags vissen begeistring kunne han fingre på den ene tingen eller den andre blant skrapet — en porselens flaskekork, det malte lokket av en ødelagt snusdåse, en tambakmedaljong med en lokk av et barn som var dødt for lenge siden — og aldri bad han Winston om å kjøpe det, han forlangte bare at han skulle beundre det. Å snakke med ham var det samme som å høre på klimpringen av en utslitt spilledåse. Fra krokene av sin hukommelse hadde han dratt frem enda noen bruddstykker av glemte rim. Det var et om fire og tyve svarttroster, og et annet om en ku med krøket horn, og et tredje om den stakkars rødkjelken som døde. Jeg kom til å tenke på at det kanskje ville interessere Dem, sa han med en unnskyldende liten latter hver gang han kom med et nytt fragment. Men han kunne aldri huske mer enn noen få linjer av noen sang.

Begge visste de — på sett og vis var det aldri ute av tankene deres — at det som nå hendte ikke kunne vare lenge. Det var tider da den visse og overhengende død syntes like så meget å ta og føle på som den sengen de lå i, og da klynget de seg til hverandre i en slags desperat sanselighet, som fordømte sjeler som griper sin siste rest av glede når det bare er fem minutter igjen til klokken slår! Men det var også tider da de innbilte seg at dette ikke bare var trygt, men også kom til å vare. Begge følte at så lenge de virkelig var i dette rommet, kunne det ikke hende dem noe vondt. Det var vanskelig og farlig å komme dit, men rommet selv var et fristed. Det gav Winston den samme følelsen som den gang han hadde stirret inn i hjertet av brevpressen og innbilt seg at det var mulig å komme inn i denne glassverdenen, og at tiden kunne stanses så snart han kom in der. Ofte hengav de seg til dagdrømmer om å slippe unna. Deres hell ville vare i evig tid, og de kunne fortsette det ulovlige forholdet på samme måten som hittil så lenge de levde. Eller Katharine ville dø, og ved hjelp av lure manøvrer kunne Winston og Julia klare å gifte seg. Eller de ville begå selvmord sammen. Eller de ville forsvinne, forandre seg slik at ingen kjente dem igjen, lære seg å snakke med proletar-aksent, skaffe seg arbeide i en fabrikk og leve resten av sitt liv i en bakgate uten å bli oppdaget. Alt sammen var bare tøv, de visste de begge. I virkeligheten kunne de ikke unnslippe. Selv den eneste planen som lot seg utføre, nemlig selvmord, tenkte de i virkeligheten ikke på å sette i verk. Å holde det gående fra dag til dag og fra uke til uke, å tøye ut en nutid som ikke hadde noen fremtid, var som en ukuelig instinkt hos dem, akkurat som ens lunger alltid drar det neste pust så lenge det er noen luft å ånde inn.

Somme tider snakket de også om å gjøre aktivt opprør mot Partiet, men uten noe begrep om hvordan de skulle ta det første skritt. Selv om det eventyrlige Brorskapet var en realitet, gjenstod fremdeles den vanskelighet å komme inn i det. Han fortalte henne om den selsomme intimitet som eksisterte, eller lot til å eksistere, mellom ham selv og O’Brien, og om den innskytelse han stundom følte til simpelthen å henvende seg til O’Brien, fortelle at han var en fiende av Partiet og be ham om hjelp. — Underlig nok syntes hun ikke dette var et så ubetenksomt innfall. Hun var vant til å dømme menneskene etter ansiktene deres, og hun fant det naturlig at Winston trodde O’Brien var å stole på bare på grunn av et glimt han hadde hatt i øyet en gang. Dessuten tok hun det for gitt at alle, eller nesten alle, i hemmelighet hatet Partiet og ville bryte dets regler når de mente de trygt kunne gjøre det.

Men hun nektet å tro at det eksisterte eller kunne eksistere noen omfattende og organisert opposisjon. Fortellingene om Goldstein og hans undergrunnsarmé var ber noe sprøyt, som Partiet hadde funnet opp for å fremme sine egne formål, og som en måtte late som en trodde på, sa hun. Utallige ganger, på partimøter og under spontane demonstrasjoner, hadde hun av full hals krevd henrettelsen av mennesker, hvis navn hun aldri hadde hørt, og hvis påståtte forbrytelser hun ikke trodde det minste på. Når det foregikk offentlige rettssaker, hadde hun tatt sin plass i de avdelinger fra Ungdomsfylkingen som omringet rettslokalet fra morgen til kveld og med mellomrom messet: «Død over forræderne!» Under tominuttershatet utmerket hun seg alltid fremfor alle andre ved å huje fornærmelser til Goldstein. Likevel hadde hun bare den mest uklare idé om hvem Goldstein var, og hvilken lære han ble antatt å representere. Hun hadde vokset opp etter Revolusjonen og var for ung til å huske de ideologiske kamper i femti- og sekstiårene. Noe slikt som en uavhengig politisk bevegelse lå utenfor hennes fantasi — og under alle omstendigheter var Partiet uovervinnelig. Det ville alltid eksistere, og det ville alltid være det samme. En kunne bare gjøre opprør mot det ved hemmelig ulydighet eller i det meste ved isolerte voldshandlinger, som for eksempel å drepe noen eller å sprenge noe i luften.

I enkelte retninger var hun langt skarpere enn Winston, og langt mindre mottagelig for Partiets propaganda. En gang da han i en eller annen forbindelse kom til å nevne krigen med Eurasia, forbauset hun ham sterkt ved helt likegyldig å si at etter hennes mening eksisterte ikke den krigen. De rakettbombene som falt på London hver dag var sannsynligvis avskutt av Oceanias egen regjering, «bare for at folk skulle bli redde». Dette var en tanke som bokstavelig talt aldri hadde falt ham inn. Hun fylte ham også med en slags misunnelse da hun fortalte at det vanskeligste for henne under tominuttershatet var å la være å le. Men hun satte bare et spørsmålstegn ved Partiets lære når den på en eller annen måte berørte hennes egen tilværelse. Ofte var hun villig til å godta den offisielle mytologien, ganske enkelt fordi forskjellen mellom sannhet og løgn ikke syntes henne så viktig. Hun trodde for eksempel at det var Partiet som hadde oppfunnet fly, for det hadde hun lært på skolen. (Winston husket at i hans egne skoledager, det vil si i slutten av femtiårene, hadde Partiet bare gjort krav på å ha funnet opp helikopteret, men ti-tolv år etter, da Julia gikk på skole, gjorde det også krav på flyet, og om en generasjon ville det til og med tilegne seg æren for dampmaskinen!) Og da han fortalte henne at fly hadde eksistert før han ble født, og lenge før Revolusjonen, syntes hun denne kjensgjerning var helt uten interesse. Hadde det til syvende og sist noe å si hvem som hadde funnet opp fly? Et noe større sjokk fikk han, da han av en tilfeldig bemerkning skjønte at hun ikke husket at Oceania for fire år siden hadde vært i krig med Øst-Asia og i fred med Eurasia. Sant nok betraktet hun hele krigen som et bedrag, men tydeligvis hadde hun ikke en gang bitt merke i at fiendens navn var et annet. — Jeg trodde vi alltid hadde vært i krig med Eurasia, sa hun vagt. Dette skremte ham litt. Oppfinnelsen av fly var gjort lenge før hun ble født, men omleggingen av krigen hadde foregått for bare fire år siden, da hun godt og vel var voksen. Han diskuterte dette med henne i kanskje et kvarter. Til slutt klarte han å tvinge hennes erindring tilbake inntil hun uklart husket at en gang hadde Øst-Asia og ikke Eurasia vært fienden. Men hun mente fremdeles at spørsmålet var uten enhver betydning. — Hvem bryr seg egentlig om det? sa hun utålmodig. — Alltid er det den ene fordømte krigen etter den andre, og en vet det bare er løgn som blir fortalt om dem.

Stundom snakket han med henne om arkivavdelingen og de skamløse forfalskningene han utførte der. Hun lot ikke til å bli forferdet over slike ting. Hun følte ikke den avgrunnen som åpnet seg foran føttene hennes ved tanken på at løgn ble til sannhet. Han fortalte henne historien om Jones, Aaronson og Rutherford, og det viktige papiret som han en gang hadde holdt mellom fingrene. Det gjorde ikke større inntrykk på henne. Til å begynne med skjønte hun ikke engang poenget i historien.

— Var de venner av deg? spurte hun.

— Nei, jeg har aldri kjent dem. De var medlemmer av Det annet sentrum. Dessuten var de meget eldre enn jeg. De hørte til den gamle tiden, før Revolusjonen. Jeg kjente dem såvidt av utseende.

— Men da var det da ingenting å byr seg med. Folk blir jo avlivet støtt og stadig, ikke sant?

Han prøvde å få henne til å forstå. — Dette var en affære utenom det alminnelige. Det var ikke bare et spørsmål og å ta livet av noen. Forstår du ikke at hele fortiden fra og med i går faktisk er blitt avskaffet? Hvis den lever videre noe sted, er det i noen få solide ting med ingen ord på, som den glassbiten der. Allerede nå vet vi bokstavelig talt nesten ingenting om Revolusjonen og årene før Revolusjonen. Alle dokumenter er blitt ødelagt eller forfalsket, alle bøker er blitt skrevet om, alle bilder malt om igjen, alle statuer og gater og bygninger har fått nye navn, alle datoer er blitt endret. Og denne prosessen fortsetter dag etter dag og minutt etter minutt. Historien har stanset. Det eneste som eksisterer, er en uendelig nutid, og i den har Partiet alltid rett. Naturligvis vet jeg at fortiden er blitt forfalsket, men det ville aldri være mulig for meg å bevise det, selv om det var meg som hadde utført forfalskningen. Etterat oppgaven er utført, finnes det aldri noen beviser igjen. Det eneste beviset har jeg inne i min egen hjerne, og jeg vet ikke med sikkerhet at noen annet menneskelig vesen husker det samme. Bare i et eneste tilfelle i hele mitt liv hadde jeg virkelig et konkret bevis etter forfalskningen — mange år etterpå.

— Og hva godt var det i det?

— Ikke noe godt, fordi jeg kastet det noen minutter etter. Men hvis det samme hendte i dag, ville jeg ta vare på det.

— Det ville nå ikke deg, sa Julia. — Jeg er helt villig til å ta risker, men bare for noe som er verdt det, ikke for utklipp av gamle aviser. Hva kunne du ha gjort med det, om du hadde gjemt det?

— Kanskje ikke så mye. Men det var et bevis. Jeg kunne ha sådd litt tvil her og der, om jeg da våget å vise det til noen. Jeg innbiller meg ikke at vi kan forandre noe i vår egen levetid. Men en kan tenke seg at det springer opp små motstandsgrupper hist og her — små grupper av folk som slutter seg sammen og gradvis vokser, og til og med etterlater seg noen vitnesbyrd, slik at den neste generasjon kan fortsette der vi sluttet.

— Jeg er ikke interessert i neste generasjon, skatten min. Jeg er interessert i oss.

— Du er bare opprører fra livet og nedover, sa han.

Hun syntes dette var strålende morsomt sagt og slo begeistret armene om ham.

Hun hadde ikke den fjerneste interesse for enkelthetene i Partiets lære. Hver gang han tok til å snakke om Ingsoc’s prinsipper, dobbelttenking, fortidens foranderlighet og fornektelsen av den objektive virkelighet, og å bruke nytale-ord, kjedet og forvirret han henne, og hun svarte at hun aldri brydde seg det minste om slike ting. Det var en kjent sak at alt dette var tøys, så hvorfor plage tanken med det? Hun visste når hun skulle rope hurra og når hun skulle pipe, og det var alt en trengte å vite. Hvis han fortsatte å prate allikevel, pleide hun å sovne av, til hans store forvirring. Hun hørte til de mennesker som kan sove når som helst og i alle stillinger. Når han snakket med henne ble han klar over hvor lett det var å vise en ortodoks fasade uten å ha det minste begrep om hva rett-troenhet var. På sett og vis ble Partiets verdensanskuelse lettest tilegnet av de mennesker som ikke maktet å forstå den. Man kunne få dem til å godta de mest flagrante krenkelser av realitetene, fordi de aldri helt fattet de abnormiteter som ble krevet av dem og ikke var nok interessert i offentlige saker til å legge merke til hva som foregikk. De levde uantastet, takket være sin mangel på forståelse. De svelgjet simpelthen alt sammen, og det de slukte gjorde dem ikke noe vondt, fordi det ikke etterlot seg noe bunnfall. Det var akkurat som et korn som passerer gjennom kroppen på en fugl uten å bli for døyet.

VI

Endelig hadde det skjedd. Det budskapet han ventet, var kommet. Det syntes ham som han hadde ventet på dette hele sitt liv.

Han gikk nedover den lange korridoren i ministeriet og var nesten kommet til det stedet hvor Julia hadde stukket papirlappen i hånden hans, da han ble oppmerksom på at noen som var høyere enn han selv, kom gående bak ham. Mannen, hvem det nå enn kunne være, hostet lavt, tydeligvis som en innledning til en samtale. Winston stanset brått og snudde seg. Det var O’Brien.

Langt om lenge stod de ansikt til ansikt, og hans eneste innskytelse var å løpe sin vei. Hans hjerte hamret voldsomt. Det ville ha vært helt umulig for ham å si noe. Men O’Brien fortsatte å gå, og et øyeblikk la han en vennlig hånd på Winstons arm, slik at de ble gående side om side. Han tok til å snakke med den egne alvorlige høfligheten, som skilte ham fra flertallet av medlemmene av Det indre partiet.

— Jeg hadde lengtet etter en anledning til å snakke med deg, sa han. — Jeg leste en av dine artikler om nytale i Times forleden. Du har en vitenskapelig interesse av nytalen, ikke sant?

Winston hadde gjenvunnet en del av sin selvbeherskelse. — Ikke akkurat vitenskapelig, sa han. — Jeg er bare en amatør. Det er ikke mitt emne. Jeg har aldri hatt noe å gjøre med selve oppbyggingen av språket.

— Men du skriver det meget elegant, sa O’Brien. — Det er ikke bare min mening. Jeg snakket nyss med en venn av deg, som sikkert er ekspert på området. Jeg husker ikke navnet hans i øyeblikket.

På ny dunket Winstons hjerte så det gjorde vondt. — Dette kunne umulig være annet enn en hentydning til Syme. Men Syme var ikke bare død, han var avskaffet, han var en uperson. Enhver altfor åpenlys hentydning til ham ville ha vært en dødelig fare. O’Briens bemerkning måtte tydeligvis være tenkt som et signal, et kodeord. Ved å gjøre sed delaktig i en liten tankeforbrytersk handling hadde han gjort dem til sammensvorne. De fortsatte å rusle langsomt nedover korridoren, men så stanset O’Brien. Med den underlige avvæpnede vennligheten som han alltid kunne legge i en bevegelse, rettet han på brillene på nesen. Så sa han:

— Det jeg egentlig mente å fortelle deg var at i den artikkelen i Times har du brukt to ord som er blitt avlegs. Men det er først i den aller siste tiden at de er blitt det. Har du sett den tiende utgave av nytale-ordboken?

— Nei, svarte Winston. — Jeg trodde ikke den var kommet ut ennå. I arkivavdelingen bruker vi fremdeles niende utgave.

— Tiende kommer ikke før om noen måneder, tror jeg. Men noen få eksemplarer er blitt sendt ut på forhånd. Selv har jeg ett av dem. Det ville kanskje interessere deg å se det?

— Ja, i høyeste grad, sa Winston, som øyeblikkelig skjønte hensikten med dette.

— Noen av de nye konstruksjonene er veldig skarpsindige. Minskingen av verbenes antall for eksempel — jeg tror nok det er et punkt som interessere deg. La meg se — skal jeg sende et bud til deg med ordboken? Nei, jeg er redd for at jeg støtt glemmer alt sikt. Kanskje kunne du hente den hjemme hos meg en gang når det passer deg? Vent litt. Jeg skal gi deg min adresse.

De stod foran en fjernskjerm. Litt åndsfraværende følte O’Brien på to av lommene og drog så frem en liten notisbok som var bundet i skinn og en blekkblyant av gull. Rett under fjernskjermen, slik at enhver som holdt vakt i den andre enden kunne lese skriften hans, rablet han så ned adressen, rev bladet ut og gav det til Winston.

— Som regel er jeg hjemme om kveldene, sa han. — Hvis ikke, vil tjeneren min gi deg ordboken.

Han forsvant, og Winston ble stående tilbake med papirlappen, som det ikke var noen grunn til å skjule denne gang. Likevel lærte han seg omhyggelig utenat det som stod skrevet på den, og noen timer etter lot han lappen forsvinne i minnehullet sammen med en bunke andre papirer.

I høyden hadde de snakket med hverandre et par minutter. Episoden kunne umulig bety annet enn en bestemt ting. Den var arrangert for at Winston skulle få vite O’Briens adresse. Dette måtte til, for det var aldri mulig å få greie på hvor noen bodde uten ved å spørre direkte. Det fantes ingen adressebøker av noe slag. «Hvis du noengang vil snakke med meg, så er det her du kan finne meg,» var det O’Brien hadde sagt til ham. Kan hende kunne det til og med være en beskjed skjult et steds i ordboken. Men en ting var iallfall sikker. Den sammensvergelsen han hadde drømt om, eksisterte virkelig, og han hadde fått kontakt med utkanten av den.

Før eller siden ville han følge O’Briens innbydelse, det visste han. Kanskje i morgen, kanskje etter en lang utsettelse — det var han ikke så sikker på. Det som skjedde, var bare fullbyrdelsen av en prosess som hadde begynt for år siden. Det første skritt hadde vært en hemmelig, ufrivillig tanke, det andre var dagboken. Han hadde beveget seg fra tanker til ord, og nå fra ord til handling. Det siste skritt var noe som ville hende i Kjærlighetsministeriet. Det hadde han godtatt. Begynnelsen innebar også slutten. Men det var skremslig, eller for å si det nøyaktigere, det var som en forsmak på døden, som å være litt mindre levende. Selv da han stod og snakket med O’Brien og han langsomt ble klar over ordenes betydning, var han blitt grepet av en iskald følelse som fikk ham til å skjelve. Han hadde inntrykk av at han steg ned i en våt grav, og det gjorde ikke saken bedre at han alltid hadde visst at graven lå der og bare ventet på ham.

VII

Winston hadde våknet med øynene fulle av tårer. Julia veltet seg søvnig mot ham og mumlet noe som kunne ha vært: «Hva er det i veien?»

— Jeg drømte… begynte han, men så bråstanset han. Det var altfor innviklet til å bli uttrykt i ord. Det var ikke bare drømmen selv, det var også det minnet som hang sammen med den og som hadde svømt i hans bevissthet i noen sekunder etterat han hadde våknet.

Han lå på ryggen med lukte øyne, fremdeles litt sløv etter drømmens atmosfære. Det var en veldig, lysende drøm som likesom viste ham hele hans liv som et landskap en sommerkveld etter regn. Alt hadde foregått inne i glassbrevpressen, men overflaten av glasset var selve himmelhvelvet, og innefor lå alt badet i et klart, mykt lys, slik at øyet nådde endeløse avstander. Drømmen hadde også omfattet — den hadde faktisk på en måte bestått av — en armbevegelse som hans mor gjorde en gang, og som ble gjentatt tredve år etter av den jødekvinnen han hadde sett på filmen, som forsøkte å verge den lille gutten mot kulene før helikopterne sprengte dem begge i filler.

— Vet du at helt til dette øyeblikk trodde jeg jeg hadde myrdet min mor? sa han.

— Hvorfor myrdet du henne? spurte Julia nesten i søvne.

— Jeg myrdet henne ikke. Ikke fysisk.

I drømmen hadde han husket det siste glimt av moren, og i de korte sekundene da han våknet, var alle de små hendelsene som omgav dette kommet tilbake i hans erindring. Det var et minne som han med vilje måtte ha skjøvet ut av sin bevissthet i mange år. Han var ikke sikker på datoen, men han kunne ikke ha vært mer enn ti år, kanskje tolv, da det hendte.

Hans far hadde forsvunnet en tid i forveien, hvor lang tid kunne han ikke huske. Langt bedre husket han de løssloppne, utrygge forholdene på den tid: den stadig tilbakevendende panikken på grunn av flyangrepene, sammenstimlingen på undergrunnsstasjonene, mursteinshaugene av sammenstyrtede hus på alle kanter, de uforståelige kunngjøringene som var slått opp på gatehjørnene, bandene av unge gutter som alle brukte skjorter av samme farve, de enorme køer utenfor bakeributikkene, mitraljøseknatringen i det fjerne — og fremfor alt det faktum at det aldri var nok med mat. Han husket at han sammen med andre gutter hadde tilbragt ettermiddagene med å rote i søppelkasser og i murbrokker for å finne frem ribbene på kålblad, potetskrell og stundom til og med mugne brødskorper, som de omhyggelig skrapet asken av. Han husket også hvordan han stod og ventet på lastebiler som kjørte en bestemt vei med kreaturfór, og som stundom mistet noen biter oljekake når de skumpet over de dårlige stykkene av veien.

Da hans far forsvant, viste moren ikke noen forbauselse eller voldsom sorg, men det skjedde en plutselig forandring med henne. Det var som hun helt hadde mistet motet. Selv for Winston stod det klart at hun ventet på noe som hun visste ville skje. Hun gjorde alt som trengtes — kokte mat, vasket, stoppet, redde opp sengen, feide gulvet og støvet av kaminhyllen — men alltid meget langsomt og med en underlig mangel på overflødige bevegelser, akkurat som en leddedukke som beveger seg av seg selv. Den store velskapte kroppen hennes syntes helt naturlig å synke ned i uvirksomhet. I flere timer om gangen kunne hun sitte nesten urørlig på sengekanten og pleie den vesle søsteren hans, et ørlite, sykelig og meget stille barn på to-tre år, med en ansikt som var så avpillet at det så ut som en apes. En meget sjelden gang tok hun Winston i armene og klemte ham lenge til seg uten å si noe. På tross av sin ungdom og selviskhet forstod han at dette på en eller annen måte hang sammen med den aldri nevnte ting som kom til å skje.

Han husket det værelset de bodde i, et mørkt rom som luktet innestengt og nesten halvveis var fylt av en seng med et hvitt teppe. I kaminen var det en gassring og en hylle hvor maten ble oppbevart, og på trappeavsatsen utenfor var det en brun steintøyvask, som var felles for flere værelser. Han husket hvordan moren bøyde sin statuelignende skikkelse over gassringen for å røre rundt i noe i en kasserolle. Men fremfor alt husket han sin stadige sult og de ville stygge slagsmålene hver gang de skulle spise. Gang på gang kunne han mase på moren og spørre hvorfor det ikke var mer mat, han kunne skrike og rase mot henne (han husket endog tonen i sin egen stemme, for han var i stemmeskiftet før tiden, og stundom buldret den på en egen mate). Eller han kunne anlegge en sutrende patetisk tone for å få mer enn sin del. Hans mor var mer enn villig til å gi ham mer enn han skulle ha. Hun tok det for selvsagt at han, «gutten», skulle få den største porsjon, men uansett hvor mye hun gav ham, forlangte han alltid enda mer. Under hvert måltid tigget og bad hun ham om ikke å være egoistisk, og å huske på at hans lille søster var syk og også trengte mat, men det nyttet ikke. Han hylte av sinne hår hun sluttet å øse opp til ham, han prøvde å vri kasserollen og sleven fra henne, han stjal biter fra søsterens tallerken. Han visste at han var skyld i at de to andre sultet, men han kunne ikke for det, han følte til og med at han hadde rett til å gjøre det. Den skrikende sulten i hans mave rettferdiggjorde det likesom. Mellom måltidene nasket han alltid av den ynkelige matforsyningen på hyllen, så sant ikke moren holdt vakt.

En dag ble det frigitt en sjokoladerasjon. Det var uker eller måneder siden man hadde fått den siste. Han husket tydelig den lille kostelige sjokoladebiten: en to-unsers plate (en snakket fremdeles om unser på den tiden), som skulle deles mellom tre. Det sa seg selv at den burde deles i tre like store deler. Med ett, som om han lyttet til et helt annet menneske, hørte Winston seg selv si med høy, bråkende stemme at han ville ha hele platen. Hans mor sa at han skulle ikke være så grådig. Det ble en lang, vemmelig trette som fortsatte i det uendelige med skrik, klynk, tårer bebreidelser og prutting. Den ørlille søsteren hans klynget seg til moren med begge hender, akkurat som en apeunge, og stirret på ham over skuldrene med store sørgmodige øyne. Til slutt brøt moren av tre fjerdedeler av platen og gav det til Winston, mens søsteren fikk den siste fjerdedelen. Den vesle piken tok den og glodde sløvt på den, hun visste kanskje ikke hva det var. Winston stod og så på henne et øyeblikk. Med ett sprang han bort til henne, nappet sjokoladebiten og satte kurs mot døren.

— Winston, Winston! ropte moren etter ham. — Kom tilbake! Gi lillesøster sjokoladen hennes!

Han stanset, men han kom ikke tilbake. Moren engstelige blikk var festet på ansiktet hans. Selv i dette øyeblikk tenkte hun på den tingen — han visste ikke hva det var — som snart kom til å hende. Søsteren hadde forstått at noe var blitt tatt fra henne, og tok til å jamre lavt. Moren slo armen om barnet og presset ansiktet mot brystet på det. Det var noe ved denne bevegelsen som sa ham at hans søster holdt på å dø. Han snudde seg og flyktet ned trappen, mens sjokoladen ble klissen i neven hans.

Han så aldri sin mor mer. Etterat han hadde slukt sjokoladen, følte han seg litt skamfull og drev omkring i gatene i flere timer, helt til sulten jaget ham hjem. Da han kom hjem, var moren forsvunnet. Slikt var allerede blitt normalt på den tid. Ingenting var borte fra værelset unntatt moren og søsteren. De hadde ikke tatt med seg noen klær, ikke morens kåpe en gang. Ennå i dag visste han ikke sikkert om moren var død. Det kunne godt tenkes at hun bare var sendt til en tvangsarbeidsleir. Hva søsteren angår, så kunne hun, som Winston selv, ha blitt flyttet til en av kolonien for hjemløse barn som hadde vokst opp som resultat av borgerkrigen (forbedringssentrer ble de kalt), eller hun kunne være sendt til arbeidsleieren sammen med moren, eller simpelthen være etterlatt et eller annet sted for å dø.

Denne drømmen stod fremdeles levende i hans minne, særlig den favnende beskyttende bevegelse av armen, som syntes å inneholde hele drømmens mening. Hans tanke gikk tilbake til en annen drøm for to måneder siden. Nøyaktig som hans mor hadde sittet på det skitne hvite sengeteppet med barnet tett opptil seg, slik hadde hun også sittet i det sunkne skipet, langt under ham, dypere og dypere for hvert minutt — men fremdeles så hun opp mot ham gjennom vannet som stadig mørknet.

Han fortalte Julia historien om hvordan moren hadde forsvunnet. Uten å åpne øynene rullet hun seg over og ble liggende i en mer komfortabel stilling.

— Jeg skulle anta du var et motbydelig lite svin på den tiden, sa hun utydelig. — Alle barn er noen svin.

— Ja. Men det egentlige poeng i historien…

Av hennes åndedrag var det tydelig at hun holdt på å sovne igjen. Han skulle gjerne ha fortsatt å snakke om moren. Av det han kunne huske om henne, hadde han ikke det inntrykk at hun var en ualminnelig kvinne og enda mindre intelligent, men likevel hadde hun en slags fornemhet, en slags renhet, rett og slett fordi de normer hun innrettet livet etter var hennes egne. Hennes følelser var også hennes egne og kunne ikke endres utenfra. Det ville aldri ha falt henne inn at en handling som er virkningsløs dermed også blir meningsløs. Hvis en elsket noen, elsket en ham, og når en ikke hadde noe ellers å gi, gav en ham fremdeles sin kjærlighet. Da han hadde tatt der siste av sjokoladen, hadde moren klemt hans søster inn til seg. Det nyttet ikke noe, det endret ikke noe, det skaffet ikke mer sjokolade, og heller ikke hindret det barnets død og hennes egen, men det syntes så naturlig at hun gjorde det. Den flyktende kvinnen i båten hadde også dekket den lille gutten med sin arm, som ikke hjalp mer mot kulene enn et ark papir. Det forferdelige som Partiet hadde gjort, var at det hadde innbilt menneskene at rene innskytelser, rene følelser, ikke betydde noe, mens det samtidig to fra dem all makt over den materielle verden. Når en først var i Partiets kjør, gjorde det bokstavelig talt ingenting hva en følte eller ikke følte. Uansett hva som hendte, forsvant en, og man hørte aldri mer om en selv eller ens handlinger. En ble løftet helt opp av historiens strøm. Og likevel ville dette ha syntes det viktigste av alt for menneskene for bare to generasjoner siden, fordi de ikke gjorde noe forsøk på å endre historien. De ble ledet av privat troskapshensyn som de aldri drog i tvil. Det som betydde noe, var forholdet menneskene imellom, og en fullstendig hjelpeløs gestus, en omfavnelse, en tåre, et ord til et døende menneske, kunne ha verdi i seg selv. Det falt ham plutselig inn at proletarene fremdeles levde under slike forhold. De var ikke lojale mot et parti eller et land eller en idé, de var lojale mot hverandre. For første gang i sitt liv foraktet han ikke proletariatet, og heller ikke forestilte han seg det bare som en treg maktfaktor, som en dag i fremtiden ville få liv og gjenføde verden. Proletarene av forblitt menneskelige. De var ikke blitt harde innvendig. De hadde holdt fast ved de primitive følelser som han selv måtte lære seg på ny ved bevisst anstrengelse. Og mens han tenkte på dette kom han, uten påtagelig forbindelse, til å minnes at han for noen uker siden hadde sett en avkuttet hånd ligge på fortauet og hadde sparket den ut i rennesteinen som om den bare hadde vært en kålstilk.

— Proletarene er menneskelige vesener, sa han høyt. — Vi er ikke menneskelige.

— Hvorfor ikke? sa Julia, som hadde våknet igjen.

Han tenkte seg litt om. — har det aldri falt deg inn, sa han, at det beste vi kunne gjøre, var å gå fra dette stedet før det blir for sent og aldri møtes igjen?

— Jo, skatten min, det har også jeg tenkt på, flere ganger. Men likevel kommer jeg ikke til å gjøre det.

— Vi har vært heldige, sa han, men nå kan det ikke vare stort lenger. Du er ung. Du ser normal og uskyldig ut. Hvis du holder deg klar av folk som meg, kan du leve enda i femti år.

— Nei. Jeg har tenkt over alt dette. Det du gjør, det gjør jeg også. Og mist ikke motet. Jeg er ganske flink til å holde liv i meg.

— Vi kan kanskje være sammen i seks måneder til — eller et år — det vet ingen. Men til slutt er det sikkert at vi må skilles. Skjønner du hvor forferderig alene vi da blir? Når de først får tak i oss, blir det ingen ting, bokstavelig talt ingen verdens ting, som vi kan gjøre for å hjelpe hverandre. Hvis jeg tilstår, skyter de deg, og hvis jeg nekter å tilstå, gjør de det allikevel. Ingenting som jeg kan si eller gjøre, eller hindre meg selv i å si, kan utsette din død så mye som fem minutter. Ingen av oss vil noengang få greie på om den annen er i live eller død. Vi blir fullstendig maktesløse. Det eneste som betyr noe, er at vi ikke sviker hverandre, selv om dette ikke gjør den minste forskjell.

— Hvis du mener det å tilstå, så kommer vi begge til å gjøre det, det er klart. Alle tilstår uten unntagelse. Du kan ikke for det. De torturerer deg.

— Jeg mener ikke tilstå. Tilståelse er ikke svik. Det du sier eller gjør, spiller ingen rolle — det er bare følelsene som gjør det. Hvis de kunne få meg til å la være å elske deg, så ville det våre det virkelige sviket.

Hun grublet over det. — Det kan de ikke gjøre, sa hun til slutt. — Det er det eneste de ikke kan gjøre. De kan få deg til å si alt — alt — men de kan ikke få deg selv til å tro det. De kan ikke komme inn i deg.

— Nei, sa han litt mer optimistisk, nei, det er ganske sant. De kan ikke komme inn i en. Hvis du kan føle at det er umaken verdt å forbli menneskelig, selv om det ikke fører til noe i det hele tatt, da har du slått dem.

Han tenkte på fjernskjermen med dens aldri sovende øre. De kunne utspionere en natt og dag, men hvis en holdt holdet klart, kunne en likevel lure dem. Med all sin smartness hadde de aldri klart å finne ut hva et annet menneskelig vesen tenkte. Kan hende var det litt annerledes når en var i klørne på dem. En visste ikke hva som foregikk inne i Kjærlighetsministeriet, men en kunne gjette seg til det: tortur, rusgift, ømfintlige instrumenter som registrerte ens nervereaksjoner, gradvis utmattelse ved hjelp av søvnløshet om ensomhet og uavlatelige forhør. Kjensgjerninger kunne under ingen omstendigheter holdes skjult. De kunne bli oppsport ved hjelp av gransking, de kunne bli avpresset en ved tortur. Men hvis målet ikke var å forbli i live, men å forbli et menneske, hvilken forskjell gjorde det så til syvende og sist? De kunne ikke endre ens følelser, en kunne for den saks skyld ikke endre dem selv, selv om en ønsket det. De kunne blottlegge i de minste detaljer alt det en hadde gjort og sagt og tenkt, men det indre hjerte, hvis virksomhet var et mysterium endog for en selv, det forble ugjennomtrengelig.

VIII

De hadde gjort det, endelig hadde de gjort det!

Det værelset de stod i var avlangt og dempet opplyst. Fjernskjermen var skrudd ned til en lav mumling, det tykke mørkeblå gulvteppet gav en følelsen av å trå på fløyel. I den borteste enden av rommet satt O’Brien ved et bord under en grønnskjermet lampe, med en masse papirer på hver side av seg. Han hadde ikke brydd seg med å se opp da tjeneren viste Winston og Julia inn.

Winstons hjerte dunket så hardt at han tvilte om han var i stand til å snakke. De hadde gjort det, endelig hadde de gjort det, var det eneste han maktet å tenke. Det hadde vært temmelig dristig å komme hit i det hele tatt, selv om de var kommet hver sin vei og hadde møttes på O’Briens dørtrapp. Men det krevdes en nerveanspennelse for bare å gå inn på et slikt sted. Det var bare ved meget sjeldne anledninger en fikk se et hjem som tilhørte et medlem av Det indre parti, eller til og med kom inn i den del av byen der de bodde. Hele atmosfæren i den veldige leiegården, overfloden og romsligheten som preget alt, den ukjente lukten av god mat og god tobakk, de tause og utrolig hurtige heisene som gled opp og ned, de hvitjakkede tjenerne som ilte frem og tilbake — alt dette virket skremslig. Enda Winston hadde et godt påskudd for å komme hit, økte hvert eneste skritt hans frykt for at en svart-uniformert vakt plutselig skulle dukke frem bak hjørnet, be om å få se hans papirer og beordre ham ut. O’Briens tjener hadde imidlertid sloppet dem begge inn uten å kny. Han var en liten svarthåret mann i hvit jakke, med et rombeformet, totalt uttrykksløst ansikt som kunne ha vært ansiktet på en kineser. den korridoren han førte dem gjennom, var dekket med en myk løper og hadde gule tapeter og hvitt panel, alt sammen gullende rent. Også det var skremmende. Winston kunne aldri huske å ha sett en gang hvis vegger ikke var skitne av berøringen av menneskekropper.

O’Brien hadde en bit papir i hånden og lot til å studere den intenst. Det tunge ansiktet var bøyd, slik at en kunne se neselinjen, og virket både fryktinngytende og intelligent. I kanskje tyve sekunder ble han sittende slik uten å røre seg. Så drog han taleskriveren til seg og bjeffet en beskjed i det vanlige departementale knotet:

— Punkt en komma fem komma syv bifalt fullvist stopp forslaget i punkt seks dobbeltpluss latterlig tenderer forbrytertenkning sløyfes stopp ufortsett konstruksjonvis føroppnå plussfulle overslag maskineri permanent stopp meldingen slutt.

Han reiste seg langsomt fra stolen og kom imot dem over det lydløse teppet. Litt av den offisielle atmosfæren syntes å ha falt av ham etter nytale-ordene, men hans uttrykk var barskere enn vanlig, som om det ergret ham å bli forstyrret. Den redsel som Winston alt følte, ble plutselig øket av et islett av alminnelig forvirring. Det forekom ham mulig at han bare hadde begått en tåpelig feiltagelse. For hvilket bevis hadde han i virkeligheten for at O’Brien var en slags politisk konspiratør? Ikke noe annet enn et glimt i øyet og en enkel tvetydig bemerkning, ellers bare hans egne hemmelige fantasier som bygde på en drøm. Han kunne ikke engang holde seg til det påskuddet at han var kommet for å hente ordboken, for i så fall var det jo uråd å forklare hvorfor Julia var med. Da O’Brien passerte fjernskjermen, var det som en tanke falt ham inn. Han stanset, snudde seg og slo på en bryter på veggen. Det kom et skarpt smell. Stemmen hadde stoppet.

Julia kom med en svak lyd, et slags forbauset hvin. Selv i sin panikk ble Winston så forbauset at han ikke kunne la være å si noe.

— Du kan slå den av! sa han.

— Ja, sa O’Brien, vi kan slå den av. Det privilegiet har vi.

Han stod rett overfor dem. Den kraftige skikkelsen raget over dem begge, og uttrykket i ansiktet hans var fremdeles umulig å tyde. Litt streng ventet han på at Winston skulle si noe, men hva? Selv i denne stund kunne det tenkes at han bare var en travel mann som irritert undret seg på hvorfor han var blitt forstyrret. Ingen sa noe. Etterat fjernskjermen var stoppet, syntes det å ha falt en dødlignende stillhet over værelset. Sekundene gikk, hvert av dem var som en evighet. Bare med vanskelighet holdt Winston fremdeles øynene festet på O’Briens. Så smeltet plutselig det bistre ansiktet i noe som kunne ha vært begynnelsen til et smil. Med sin karakteristiske bevegelse rettet O’Brien på brillene sine.

— Skal jeg si det, eller vil du gjøre det? sa han.

— Jeg vil si det, svarte Winston omgående. — Er den greia virkelig slått av?

— Ja, alt er slått av. Vi er helt for oss selv.

— Vi er kommet hit, fordi…

Han stanset, for første gang innså han hvor uklare hans egne motiver var. Han visste faktisk ikke hva slags hjelp han ventet seg av O’Brien, og derfor var det heller ikke lett å si hvorfor han var kommet hit. Da han fortsatte, var det en følelse av at det han sa måtte virke både svakt og pretensiøst:

— Vi tror at det eksisterer en slags sammensvergelse, en slags hemmelig organisasjon som arbeider mot Partiet, og at du er innblandet i det. Vi vil gjerne slutte oss til og arbeide for det. Vi er fiender av Partiet. Vi tror ikke på Ingsocs prinsipper. Vi er tankeforbrytere. Vi er også ekteskapsbrytere. Når jeg forteller deg dette, er det fordi vi vil utlevere oss til deg på nåde og unåde. Hvis du vil at vi skal anklage oss selv for noe annet, er vi villige til det.

Han stanset og kastet et blikk over skulderen, han hadde følelsen av at døren hadde åpnet seg igjen. Og ganske riktig, den lille gulfjesede tjeneren var kommet inn uten å banke. Winston så at han bar et brett med en karaffel og noen glass på.

— Martin er en av våre, sa O’Brien helt uberørt. — Sett fra deg sakene her, Martin. På det runde bordet. Har vi stoler nok? Da kan vi like godt sette oss og slå av en hyggelig prat. Hent en stol til deg selv, Martin. Nå snakker vi forretninger. Du kan slutte med å være tjener i de neste ti minutter.

Den vesle fyren satte seg uten å vise den minste sjenerthet, men likevel med et tjeneraktig uttrykk, uttrykket hos en kammertjener som nyter et privilegium. Winston skottet på ham. Det slo ham at hele mannens liv var å spille sin påtatte personlighet, om bare for et øyeblikk. O’Brien tok karaffelen om halsen og fylte glassene med noe mørkerødt. De gav Winston utydelige minner om noe han en gang hadde sett på en vegg eller et plankegjerde — en veldig flaske av elektriske lyspærer som syntes å bevege seg opp og ned og helle sitt innhold i et glas. Når en så den ovenfra, virket stoffet nesten svart, men i karaffelen strålte det som en rubin. Det smakte sursøtt. Han så Julia ta glasset og lukte på det med utilslørt nyfikenhet.

— Det kales vin, sa O’Brien med et svakt smil. — Dere har sikkert lest om det i bøkene. Men jeg er redd for at det ikke er mye av det som når ut til Det ytre parti. Hans stemme ble høytidelig igjen, og han løftet glasset. — Jeg tror det er riktigst at vi begynner med å drikke en skål. For vår fører — for Emmanuel Goldstein.

Winston grep sitt glass med en viss iver. Vin var noe han hadde lest og drømt om. Akkurat som brevpressen og Charringtons halvglemte rim var vin noe som tilhørte den svunne, romantiske fortid, de gamle dager, som han likte å kalle det i sine hemmelige tanker. Av en eller annen grunn hadde han alltid trodd at vin smakte intenst søtt, omtrent som bjørnebærsyltetøy, og at den virket øyeblikkelig berusende. Man da han svelgjet den, var den faktisk en avgjort skuffelse. Sannheten var at etter å ha drukket gin i årevis, merket han såvidt smaken av den. Han satte fra seg det tomme glasset.

— Det fins altså en mann som heter Goldstein? sa han.

— Ja, det finnes en slik mann, og han lever. Men jeg vet ikke hvor.

— Og sammensvergelsen — organisasjonen? Er den virkelig? Er den ikke bare et påfunn av Tankepolitiet?

— Nei, den eksisterer faktisk. Vi kaller den Brorskapet. Men du vil aldri få vite stort mer om Brorskapet enn at det eksisterer, og at du er medlem av det. Jeg skal komme tilbake til det om en stund… Han så på sitt armbåndsur. — Det er uklokt, selv for medlemmer av Det indre parti å slå av fjernskjermen mer enn en halv time. Dere burde ikke ha kommet hit sammen, og dere må forlate huset hver deres vei. Du, kamerat, må gå først — han nikket til Julia. — Vi har omtrent tyve minutter til rådighet. Som dere vil forstå må jeg begynne med å stille dere noen spørsmål. Sagt i sin alminnelighet, hva er dere villige til å gjøre?

— Alt vi kan, svarte Winston.

O’Brien hadde snudd seg litt i stolen, slik at han satt med ansiktet mot Winston. Han nesten overså Julia, han lot til å ta det for tigg at Winston kunne snakke på hennes vegne. Et øyeblikk lot han øyenlokkene flakke over øynene. Han tok til å stille sine spørsmål med lav, uttrykksløse stemme, som om dette var en rutine, en slags katekisering, hvor han visste de fleste svarene på forhånd.

— Dere er villige til å ofre livet?

— Ja.

— Dere er villige til å begå mord?

— Ja.

— Til å utføre sabotasjehandlinger, som kan koste hundrer av uskyldige mennesker livet?

— Ja.

— Til å forråde vårt land til utenlandske makter?

— Ja.

— Dere er villige til å bedra, forfalske, bruke utpresning, forderve barnesinnene, dele ut rusgift og skape narkotikere, oppmuntre til prostitusjon, spre veneriske sykdommer — å gjøre alt som kan skape demoralisering og svekke Partiets makt?

— Ja.

— Hvis det for eksempel ville fremme våre interesser å kaste svovelsyre i ansiktet på et barn — er dere da villige til å gjøre det?

— Ja.

— Du er villig til å oppgi din identitet og leve resten av ditt liv som kelner eller bryggearbeider?

— Ja.

— Dere er villige til å begå selvmord, om og når vi gir dere ordre til det?

— Ja.

— Dere er begge villige til å skilles og aldri se hverandre mer?

— Nei! skjøt Julia inn.

Det forekom Winston at det gikk lang tid før han selv svarte. Et øyeblikk følte han det som han hadde mistet talens bruk. Hans tunge arbeidet uten at det kom noen lyd fra ham, den formet de første bokstavene først i det ene ordet og så det andre, gang på gang. Før han hadde sagt det, visste han ikke hvilket ord han kom til å si. — Nei, sa han til slutt.

— Det var bra dere fortalte meg det, sa O’Brien. — Vi trenger nemlig å vite alt.

Han snudde seg mot Julia og sa med en stemme som var litt mer uttrykksfull:

— Forstår du at selv om han overlever dette, kan det bli som en helt ny person? Vi kan bli nødt til å gi ham en ny identitet. Ansiktet hans, bevegelsene, formen på hendene, farven på håret, ja, selv stemmen vil bli en annen. Og selv kan du også bli et helt annet menneske. Vi har kirurger som kan forandre folk slik at ingen kjenner dem igjen. Stundom er det nødvendig. Stundom amputerer vi til og med et lem.

Winston kunne ikke la være å skotte på Martins mongolske fjes igjen. Han kunne ikke se noen arr i det. Julia var blitt en tanke blekere så en kunne se fregnene hennes, men hun møtte dristig O’Briens blikk. Hun mumlet noe som lød som om hun gikk med på det.

— Godt. Så er det i orden.

På bordet stod en sølv sigaretteske. Med en noe åndsfraværende mine skjøv O’Brien den bort til de andre, tok selv en sigarett og reiste seg så og begynte å vandre langsomt frem og tilbake, som om han tenkte klarere oppreist. Sigarettene var meget gode, meget tykke og godt stappet, papiret var uvant silkeaktig. På ny så O’Brien på sitt armbåndsur.

— Det er best du går tilbake til kjøkkenet, Martin, sa han. — Jeg slår på om et kvarter. Se godt på ansiktene til disse kameratene våre før du går. Du kommer til å se dem siden. Kanskje gjør ikke jeg det.

Den vesle mannens mørke øyne flakket over ansiktene deres, nøyaktig som de hadde gjort i entrédøren. Det var ikke den minste antydning til vennlighet i hans oppførsel. Han noterte seg deres utseende i erindringen, men han hadde ingen interesse for dem, eller viste det iallfall ikke. Winston kom til å tenke på at et syntetisk ansikt kanskje ikke kunne endre uttrykk. Uten å si noe eller gi dem noen slags avskjedshilsen gikk Martin ut og lukket døren lydløst etter seg. O’Brien ruslet frem og tilbake, han holdt sigaretten i den ene hånden, og den andre hadde han stukket i lommen på sin svarte overall.

— Dere skjønner vel at dere kommer til å måtte kjempe i mørke, sa han. — Dere vil alltid være i mørke. Dere vil få ordrer, og dere vil adlyde dem, uten å vite hvorfor. Senere skal jeg sende dere en bok som vil avsløre den sanne natur av det samfunn vi lever i, og den strategi vi skal bruke for å ødelegge det. Når dere har lest boken, vil dere være fulle medlemmer av Brorskapet. Men dere vil aldri få vite noe som ligger mellom de almene målene vi kjemper for og stundens øyeblikkelige krav. Jeg har fortalt dere at Brorskapet eksisterer, men jeg kan ikke si dere om det teller hundre medlemmer eller ti millioner. Skal dere dømme etter deres personlige kjennskap til det, vil dere aldri kunne si at det teller så mange som vil bli fornyet fra tid til annen ettersom de tidligere forsvinner. Da dette var den første kontakten dere fikk, skal den bli opprettholdt. Når dere mottar ordrer, vil de komme fra meg. Hvis vi mener det er nødvendig å komme i forbindelse med dere, vil det skje gjennom Martin. Når dere til slutt blir tatt, vil dere tilstå. Det er ikke til å unngå. Men bortsett fra deres egne handlinger vil dere ha meget lite å tilstå. Dere kan ikke forråde mer enn en håndfull mennesker uten betydning. Sannsynligvis vil dere ikke en gang forråde meg. På den tiden kan jeg være død, eller jeg er blitt et annet menneske med et annet ansikt.

Han fortsatte å gå frem og tilbake på det myke teppet. På tross av den tunge kroppen hans var det noe påfallende elegant ved hans bevegelser. Det viste seg selv i den måten han stakk hånden i lommen på og i hvordan han holdt sigaretten. Noe som virket enda sterkere enn hans fysiske kraft var det tillitvekkende ved ham, det inntrykket han gav av forståelse, blandet med ironi. Selv om han var aldri så alvorlig, hadde han ingenting av den åndelige ensporetheten som særpreger en fanatiker. Når han snakket om mord, selvmord, veneriske sykdommer, amputerte lemmer og endrede ansikter, var det med en svak bitone av gjøn. Det var som hans stemme sa: — Dette er uunngåelig, dette må vi gjøre og uten et øyeblikks nøling. Men det er ikke dette vi komme til å gjøre når livet blir verd å leve igjen. En bølge av beundring, nesten av tilbedelse, strømmet fra Winston mot O’Brien. I øyeblikket hadde han glemt den skyggefiguren som ble kalt Goldstein. Når en så på O’Briens kraftige skuldrer og grove ansikt, som var så stygt og samtidig så sivilisert, var det ikke mulig å tenke seg at han kunne bli slått. Det fantes ikke den krigslist han ikke kunne mestre, ikke den fare han ikke kunne forutse. Selv Julia lot til å være imponert. Hun lot sigaretten slokne og lyttet intenst. O’Brien fortsatte:

— Dere har hørt rykter om at Brorskapet eksisterer. Utvilsomt har dere dannet dere at eget bilde av det. Dere har trolig forestilt dere en veldig underverden av konspiratører som holder hemmelige møter i kjellere, som rabler beskjeder på veggene, som bruker kodeord eller egne bevegelser med hånden som kjennetegn. I virkeligheten finnes ikke noe sånt. Medlemmer av Brorskapet har ikke noen måte å kjenne hverandre på, og det er umulig for noe medlem å vite om flere enn noen meget få andre. Om Goldstein selv falt i hendene på Tankepolitiet, kunne han ikke gi det noen fullstendig medlemsfortegnelse eller noen opplysning som kunne gi det den fullstendige listen. Det fins ikke noen slik liste. Brorskapet kan ikke bli utslettet, fordi det ikke er noen organisasjon i vanlig betydning. Det eneste som holder det sammen er en idé, og den er uforgjengelig. Når unntas denne idéen, vil dere aldri få noe å støtte dere til Dere vil ikke få noen kamerater og ikke noen oppmuntring. Og når dere til slutt blir tatt, får dere ingen hjelp. Vi hjelper aldri medlemmene våre. Når det er absolutt nødvendig at noen blir bragt til taushet, er det meste vi stundom kan gjøre å smugle inn et barberblad i cellen til vedkommende. Dere må venne dere til å leve uten resultater og uten håp. Dere vil arbeide en tid, dere vil bli tatt, dere vil tilstå, og så vill dere dø. Dette er de eneste resultater dere kommer til å oppleve. Det er ingen mulighet for at det vil skje noen påtagelig endring i vår levetid. Vi er døde. Det eneste sanne liv ligger i fremtiden. Vi kommer til å ta del i det bare som håndfuller av støv og bensplinter. Men hvor langt borte denne fremtiden er, er det ingen som vet. Det kan være tusen år. Det eneste som er mulig i øyeblikket, er å utvide det sunne området smått om senn. Vi kan ikke handle kollektivt. Vi kan bare spre vår viten utover fra individ til individ, generasjon etter generasjon. Når vi har Tankepolitiet mot oss, er det ingen annen vei.

Han stanset og så for tredje gang på armbåndsuret.

— Det er snart på tide du går, kamerat, sa han til Julia. Vent litt. Karaffelen er ennå halvfull.

Han fylte glassene og løftet sitt eget glass i stetten.

— Hvem skal vi skåle for denne gangen? sa han med den samme svake undertone av ironi. — For Tankepolitiets fiasko? For Store Brors død? For menneskeheten? For fremtiden?

— For fortiden, sa Winston.

— Fortiden er viktigere, samtykket O’Brien alvorlig. De tømte glassene, og et øyeblikk etter reiste Julia seg for å gå. O’Brien tok en liten eske som stod på toppen av et skap og gav henne en flat hvit tablett, som han sa hun skulle legge på tungen. Det var viktig at det ikke luktet vin av en når en kom ut, forklarte han, heisebetjeningen var meget påpasselig sånn. Så snart døren hadde lukket seg etter henne, var det som han glemte hele hennes eksistens. Han tok et par skritt til frem og tilbake, og så stanset han.

— Det er noen detaljer som må ordnes, sa han. — Jeg går ut fra at du har et eller annet skjulested?

Winston fortalte ham om rommet over Charringtons butikk.

— Det klarer seg foreløpig. Siden skal vi ordne det på annen måte for deg. Det gjelder å skifte skjulested temmelig ofte. I mellomtiden skal jeg sende deg et eksemplar av boken — Winston la merke til at selv O’Brien uttalte ordet som om det var sperret — Goldsteins bok, skjønner du, og det så snart jeg kan. Det kan ta noen dager før jeg får tak i et. Som du kan tenke deg, finnes det ikke mange eksemplarer av den. Tankepolitiet oppsporer dem og ødelegger dem nesten like fort som vi kan fremstille dem. Men det gjør ikke så mye. Boken er uforgjengelig. Selv om det siste eksemplaret ble tatt, kunne vi rekonstruere den nesten ord for annet. Har du med deg en dokumentmappe når du går til arbeidet?

— Som regel, ja.

— Hvordan ser den ut?

— Svart og fælt slitt, med to remmer.

— Svart, to remmer, svært slitt — det er bra. En dag i en temmelig nær fremtid — jeg kan ikke si datoen — vil en av de oppgavene du får deg oversendt inneholde et ord som er skrevet galt, og du skal be om at beskjeden blir gjentatt. Dagen etter går du til kontoret uten å ta med dokumentmappen. En gang i løpet av dagen, ute på gaten, vil en mann ta deg i armen og si: «Jeg tror du mistet dokumentmappen din.» Den han gir deg, vil inneholde et eksemplar av Goldsteins bok. Du returnerer den om fjorten dager.

Et øyeblikk var de tause begge to.

— Det er enda et par minutter før du behøver å gå, sa O’Brien. — Vi vil møtes igjen — hvis vi da møtes igjen.

Winston så opp på ham. — På det sted hvor det ikke er noe mørke? sa han nølende.

O’Brien nikket uten å vise noen overraskelse. — På det sted hvor det ikke er noe mørke, sa han, som om han hadde forstått hentydningen. — Og i mellomtiden — er det noe du gjerne vil si før du går? Noen beskjed? Noe spørsmål?

Winston tenkte seg om. Det lot ikke til å være noe ytterligere spørsmål han ville stille, og enda mindre følte han noen lyst til å komme med stortalende alminneligheter. I stedet for å tenke på noe som hadde direkte sammenheng med O’Brien og Brorskapet, ble hans sinn fylt av et sammensatt bilde av det mørke soveværelset, hvor hans mor hadde tilbragt sine siste dager, og det lille rommet over Charringtons butikk, og glass-brevpressen og stålstikket i rammen av rosentre. Nesten på slump sa han:

— Har du noen gang hørt det gamle rimet som begynner med «Appelsiner og sitroner, sier Clemens-klokkens toner»?

O’Brien nikket igjen. Med en slags gravalvorlig høflighet fullførte han verset:

Appelsiner og sitroner, sier Clemens-klokkens toner,

du skylder meg tre farthings, sier klokken i St. Martin’s,

når er det beleilig? sier klokken i Old Bailey,

når penger jeg har fått, svarer Shoreditch-klokken flott.

— Du kjente den siste linjen! sa Winston.

— Ja, det gjorde jeg. Og nå er jeg redd for at det er på tide du går. Men et øyeblikk. Det er best jeg gir deg en av disse tablettene.

O’Brien rakte Winston hånden da han reiste seg. Det kraftige trykket hans fikk det til å verke i Winstons håndflate. I døren så Winston seg tilbake, men O’Brien lot allerede til å være opptatt med å fjerne ham fra sine tanker. Han stod og ventet med hånden på den bryteren som kontrollerte fjernskjermen. Bak ham kunne Winston se skrevebordet og lampen med den grønne skjermen og taleskriveren og stråltrådkurvene med store hauger av papirer. Affæren var avsluttet. Winston tenkte på at om bare et lavt minutt ville O’Brien være tilbake ved sitt avbrutte og viktige arbeid for Partiet.

IX

Winston var så sliten at han følte seg som bare gelé. Gelé var det rette ordet. Helt uvilkårlig hadde det dukket opp i hans hode. Kroppen hans virket ikke bare som den var myk som gelé, den hadde også fått geléens gjennomsiktighet. Han hadde en følelse av at om han løftet hånden, kunne han se lyset tvers igjennom den. Alt hans blod og all hans lymfe var blitt tappet ut av ham under et forferdelig arbeidspress, og tilbake var bare en skrøpelig struktur av nerver, skinn og ben. Alle hans sanseinntrykk ble likesom forsterket. Hans overall gnaget ham på skuldrene, bruleggingen kilet føttene hans, selv når han åpnet og lukket hånden knaket det i leddene.

Han hadde arbeidet over nitti timer på fem dager. Det samme hadde alle andre i ministeriet. Nå var det hele over, og han hadde bokstavelig talt ingenting å bestille, ikke noe partiarbeid av noe slag, før i morgen tidlig. Han kunne tilbringe seks timer på skjulestedet og ni til i sin egen seng. I den milde ettermiddagssolen gikk han langsomt bortover en skitten gate i retning av Charringtons butikk; med det ene øyet holdt han utkikk etter patruljen, men stikk imot all fornuft var han samtidig viss på at det ikke var fare for at noe ville hende ham denne ettermiddagen. Den tunge dokumentmappen han slepte på, dunket mot kneet hans for hvert skritt og sendte en kriblende følelse opp- og nedover huden på hans ben. Inne i mappen lå boken, som han nå kunne beholde i seks dager og som han ikke hadde åpnet og ikke en gang tittet i.

Hatuken hadde vart i seks dager, da den store sensasjon ble kunngjort. Det hadde vørt massedemonstrasjoner og taler, hujing og synging, det hadde vært faner og plakater og film og vokstablåer, trommene hadde buldret og trompene skingret, det hadde vært tramping av marsjerende føtter, gnissing av stridsvognenes larveføtter, brøl og veldige flyformasjoner, drønn av kanoner. Etter seks dager med alt dette, da den store orgasmen dirrende nærmet seg klimaks og det almene hat mot Eurasia hadde steget til et slikt delirium at hvis massen hadde kunnet legge hånd på de to tusen eurasiske krigsforbrytere som skulle henges på festens siste dag, ville de utvilsomt ha revet dem i stykker — akkurat i dette øyeblikk var det blitt kunngjort at Oceania når alt kom til alt ikke var i krig med Eurasia. Oceania var i krig med Øst-Asia. Eurasia var en forbundsfelle.

Selvfølgelig ble det ikke innrømmet at noen forandring hadde funnet sted. Det ble bare kjent, plutselig og overalt på samme tid, at det var Øst-Asia og ikke Eurasia som var fienden. Winston tok del i en demonstrasjon på en av plassene i Midt-London i det øyeblikk det hendte. Det var om kvelden, og de hvite ansiktene og knall-røde fanene virket uhyggelige i flomlyset. Plassen var fullstappet av flere tusen mennesker, blant dem en flokk på omkring tusen skolebarn i spion-uniformer. På en rødkledt tribune stod en taler fra Det indre parti og tordnet til massen — en mager liten fyr med uforholdsmessig lange armer og en stor blank skalle med noen få tynne hårstranter, en liten gnom av en mann. Ansiktet var fordreidd av hat, og han klynget seg til mikrofonene med den ene hånden, mens den andre — en veldig labb i enden av en benet arm — hugget truende i luften over hodet på ham. Stemmen, som skurret som metall i høyttalerne, durte i vei med en endeløs oppramsing av grusomheter, massakrer, deportasjoner, plyndringer, voldtekt, tortur av fanger, bombing av sivilbefolkningen, løgnpropaganda, ulovlige aggresjoner og brutte traktater. Det var nesten uråd å høre på ham uten først å bli overbevist og så vettløs av raseri. Med korte mellomrom kokte massens forargelse over, og talerens røst ble overdøvet av et vilt, dyrisk hyl som spontant steg opp fra tusener av struper. De som skrek verst av alle, var skolebarna. Talen hadde vart i kanskje tyve minutter, da et bud styrtet opp på tribunen og gav taleren et stykke papir. Han brettet det ut og leste det uten å gjøre noen pause i sin tale. Ingenting forandret seg i hans stemme eller opptreden, eller i innholdet av det han sa, men med ett var navnene blitt andre. Uten at det var sagt et ord om saken, gikk en bølge av forståelse gjennom hele massen. Oceania var i krig med Øst-Asia! I neste øyeblikk oppstod det en ubeskrivelig røre. De faner og plakater som hele plassen var pyntet med, var gale alle sammen! Minst halvdelen av dem viste de uriktige ansiktene. Dette var sabotasje! Goldsteins agenter hadde vært ute! Det ble et beveget mellomspill, mens plakater ble revet ned fra veggene, og faner slitt i filler og trampet under fot. Spionene utførte de rene undere av aktivitet, de kløv over takmønene og skar ned de vimplene som hadde hengt mellom skorstenspipene. Men det hele var over i løpet av noen minutter. Taleren fortsatte som om ingenting var hendt, fremdeles holdt han tak i mikrofonen og bøyde skuldrene forover og fektet med den frie hånden i luften. Et minutt etter hørte de på ny de dyriske hylene fra tilhørerne. Hatet fortsatte nøyaktig som før, bare med den forskjell at målet var blitt et annet.

Da Winston tenkte tilbake på dette, var det en ting som særlig imponerte ham, nemlig at taleren faktisk hadde slått om midt i en setning, ikke bare uten å stanse, men til og med uten å endre setningsbygningen. Men i øyeblikket var det andre ting som opptok tankene hans. Det var under det korte uroen, mens plakatene ble revet ned, at en mann slo ham på skulderen og sa: — Unnskyld, men jeg tror du mistet dokumentmappen. Han så ikke mannens ansikt, men åndsfraværende tok han mappen, uten å si noe. Han visste at det ville ta dager før han fikk en anledning til å se hva det var i den. I det øyeblikk massemøtet var slutt, gikk han rett til Sannhetsministeriet, enda klokken nå var nesten tre og tyve. Hele ministeriets personale hadde gjort det samme. Det hadde neppe vært nødvendig å sende ut den ordren som lød gjennom fjernskjermene om at de skulle vende tilbake til sine poster.

Oceania var i krig med Øst-Asia — Oceania hadde alltid vært i krig med Øst-Asia. En stor del av de siste fem års politiske litteratur var nå helt foreldet. Meldinger og opplysninger av alle slag, aviser, bøker, brosjyrer, filmer, lydbåndsopptak, fotografier — alt sammen måtte beriktiges og det med lynets fart! Enda det aldri ble sendt ut noe direktiv, var det en kjent sak at sjefene for de enkelte avdelinger hadde satt seg et høytliggende mål: innen en uke var gått skulle det ikke noe steds finnes en eneste hentydning til krigen med Eurasia eller alliansen med Øst-Asia. Oppgaven var overveldende, så meget mer som de prosesser den nødvendiggjorde ikke kunne kalles med sine rette navn. Alle i arkivavdelingen arbeidet i atten av døgnets fire og tyve timer, med to-tre timers søvn imellom. Madrasser ble båret opp fra kjelleren og plasert i alle korridorene, måltidene bestod av smørbrød og seierskaffe, som ble trillet rundt på trallebord av oppvartere fra kantinen. Hver gang Winston avbrøt for å få seg en liten lur, forsøkte han å få alt arbeidet unna fra skrivebordet, og hver gang han slepte seg tilbake, verkende og tung i øynene, var det bare for å finne en ny haug av papirsylindere som hadde dekket bordet som en snøfonn, halvveis begravet taleskriveren og ramlet ned på gulvet, slik at hans første jobb alltid var å stable dem opp så pent at han selv fikk plass til å arbeide. Det verste av alt var at arbeidet på ingen måte var helt mekanisk. Ofte var det nok bare å erstatte et navn med en annet, men alle detaljerte meldinger om begivenheter krevde omhu og fantasi. Alene de geografiske kunnskaper som måtte til for å flytte krigen fra den ene del av verden til en annen, var ganske betydelige.

Den tredje dagen verket det utidelig i øynene, og han måtte tørke brillene med bare noen minutters mellomrom. Det var som å kjempe med en overmektig fysisk oppgave, noe som en hadde rett til å si nei til, og som en samtidig var sykelig oppsatt på å få fullført. I den utstrekning han kunne huske noe i det hele tatt, brydde han seg ikke større om det faktum at hvert ord han mumlet i taleskriveren, hvert strøk av hans blekkblyant, var en bevisst løgn. Han var så ivrig som noen annen i avdelingen for at falskneriet skulle bli fullkomment. Om morgenen den sjette dag tok flommen av sylindere til å minske. Det gikk en hel halvtime uten at noe kom ut av røret, og så kom en sylinder til og deretter ingenting. Omtrent på samme tid slakket travelheten av overalt. Et dypt og hemmelig sukk gikk igjennom hele avdelingen. Man hadde utført en veldig bedrift, som aldri kunne bli nevnt. Nå var det umulig for noe menneskelig vesen å føre dokumentarisk bevis for at det noen gang hadde vært krig med Eurasia. Klokken tolv null null ble det helt uventet kunngjort at alle funksjonærer i ministeriet hadde fri til neste morgen. Dokumentmappen med boken hadde ligget mellom Winstons føtter mens han arbeidet og under ham mens han sov; nå tok han den med seg hjem, barberte seg og sovnet nesten av i badet, enda vannet såvidt var lunkent.

Med en slags vellystig knaking i leddene gikk han opp trappen fra Charringtons butikk. Han var trett, men ikke søvnig mer. Han åpnet vinduet, tente den skitne lille primusen og satte på en kjele med vann for å lage litt kaffe. Snart ville Julia komme, og i mellomtiden hadde han boken. Han slo seg ned i den fillete lenestolen og åpner remmene på mappen.

Et tykt svart bind, bundet på amatørmessig måte og uten hverken navn eller titel på ryggen. Satsen virket også litt ujevn. Sidene var slitt i kantene og falt lett fra hverandre, som om boken hadde passert mange hender. På titelbladet stod følgende:

DEN OLIGARKISKE KOLLEKTIVISMES

TEORI OG PRAKSIS

av

Emmanuel Goldstein

Winston tok til å lese:

1. kapitel.

Uvitenhet er styrke.

I all historisk tid, og sannsynligvis helt fra slutten av steinalderen, har det vært tre slags mennesker i verden, de høyere, de middels og de lavere. Hver gruppe har vært delt på mange måter, de har hatt utallige forskjellige navn, og både deres relative tallmessige styrke og deres holdning overfor hverandre har variert fra tidsalder til tidsalder, men samfunnets fundamentale struktur har aldri endret seg. Selv etter enorme omveltninger og tilsynelatende ugjenkallelige forandringer har det samme mønster alltid gjentatt seg, akkurat som et gyroskop alltid vil vende tilbake til likevekt, uansett hvor langt det blir skjøvet til den ene eller den andre kanten.

Disse tre gruppers mål er totalt uforenelige…

Winston sluttet å lese, først og fremst for å kunne nyte den kjensgjerningen at han virkelig leste dette i komfort og sikkerhet. Han var alene: ingen fjernskjerm, ikke noe øre i nøkkelhullet, ikke noen nervøs impuls til å kaste blikket over skulderen eller å dekke siden med håndflaten. Den milde sommerluften strøk ham om kinnet. Fra et eller annet sted langt borte kom lyden av fjerne barneskrik glidende, i selve værelset var det ingen annen lyd enn urets insekt-tikking. Han satte seg dypere i lenestolen og la føttene på kaminristen. Dette var salighet, det var evigheten. Med ett åpnet han boken på et nytt sted, slik som man gjør med bøker som man vet at man til slutt vil lese og lese om igjen, hvert eneste ord av. Han oppdaget at han hadde slått opp tredje kapitel. Han fortsatte å lese:

3. kapitel.

Krig er fred.

Oppdelingen av verden i tre store superstater var en hendelse som kunne bli forutsett og i virkeligheten også ble det før midten av det tyvende århundre. Etterat Russland hadde absorbert Europa og De forente stater Det britiske samvelde, eksisterte faktisk allerede to av disse tre makter, Eurasia og Oceania. Den tredje, Øst-Asia, oppstod ikke som tydelig enhet før etter ytterligere ti års forvirret kamp. Grensene mellom de tre superstater er på noen steder vilkårlige, og på andre fluktuerer de etter krigslykken, men i det store og hele følger de geografiske linjer. Eurasia omfatter hele den nordlige del av den europeiske og asiatiske landmasse, fra Portugal til Beringstredet. Oceania omfatter Nord- og Syd-Amerika, øyene i Atlanterhavet, iberegnet de britiske, Australasia og den sydlige delen av Afrika. Øst-Asia er mindre enn de to andre og har en mindre tydelig vestgrense; det omfatter China og landene syd for det, de japanske øyer og en stor, men skiftende del av Manchuria, Mongolia og Tibet.

I vekslende kombinasjoner er disse tre superstater permanent i krig med hverandre, og har vært det i de siste fem og tyve år. Imidlertid er krigen ikke lenger den desperate, tilintetgjørende kamp den var i de første årtier av det tyvende århundre. Den er en kamp for begrensede mål mellom motstandere som ikke makter å ødelegge hverandre, som ikke har noen materiell grunn til å kjempe og ikke er skilt av noen sann ideologisk uenighet. Dette vil ikke si at hverken krigføringen eller den fremherskende holdning overfor den er blitt mindre blodtørstig eller mer ridderlig. Tvertom er krigshysteriet kontinuerlig og alment i alle land, og slike handlinger som voldtekt, plyndring, nedslaktning av barn, degraderingen av hele folkegrupper til trelldom, og represalier mot fanger, som til og med blir levende kokt eller begravet, blir betraktet som normale, og endog fortjenstfulle når de blir begått av en selv og ikke av fienden. Men rent fysisk sett er det bare et meget lite antall mennesker som blir direkte berørt av krigen, for det meste høyt utdannede spesialister, og følgen er at tapslistene heller ikke blir store. Hvis det er noen kamp, foregår den på de ubestemte grenser, hvis beliggenhet den jevne mann bare kan gjette seg til, eller omkring de flytende festninger som vokter strategiske punkter på de store sjøruter. I sivilisasjonens sentrer betyr krigen ikke mer enn en stadig mangel på forbruksvarer og av og til en rakettbombe, som kan koste noen snes mennesker livet. Krigen har i virkeligheten endret karakter. Eller for å si det mer nøyaktig, grunnene til at en kjemper en krig har endret rekkefølge hva viktighet angår. Motiver som alt var til stede i mindre grad under de store kriger i begynnelsen av det tyvende århundre, er nå blitt dominerende og blir bevisst innrømmet og lagt til grunn for statens aksjon.

For å kunne forstå den nuværende krigs natur — det er nemlig alltid den samme krigen, på tross av den omgruppering som foregår med få års mellomrom — må man først og fremst bli klar over at den umulig kan bli avgjørende. Ingen av de tre superstater kan bli endelig overvunnet, selv av en kombinasjon av de to andre. De er altfor jevnsterke, og deres naturlige forsvar er altfor mektig. Eurasia er beskyttet av sitt enorme landområde, Oceania av det brede Atlanterhav og Stillehav, Øst-Asia av innbyggernes fruktbarhet og flid. For det annet finnes det ikke mer noe å kjempe om, materielt sett. I og med opprettelsen av det økonomiske autarki, hvor produksjonen og konsumpsjonen er koordinert, er kampen om verdensmarkedene slutt, og det var nettopp denne kampen som var en hovedårsak til de tidligere kriger. Konkurransen om råvarer er heller ikke mer noe spørsmål om liv eller død. I hvert fall er alle de tre superstater så enorme at de kan skaffe nesten alle de materialer de trenger innenfor sine egne grenser. Hvis krigen i det hele tatt har noe direkte økonomisk mål, er den en krig om arbeidskraft. Mellom superstatenes grenser, og ikke under noens varige herredømme, ligger en omtrentlig firkant med sine hjørner i Tanger, Brazzaville, Darwin og Hong Kong, den omfatter omtrent en femtedel av jordens befolkning. Det er om besittelsen av disse tett befolkede områder og av is-kalotten i nord de tre maktgrupper kjemper sin evige kamp. I praksis er det aldri noen av dem som kontrollerer hele det omstridte området. Deler av det skifter stadig herre, og det er muligheten for å sikre seg et bruddstykke av det ved et plutselig forræderi som dikterer de uendelige vekslingene av forbundsfelle.

Alle de omstridte områder inneholder verdifulle mineraler, og noen av dem produserer viktige vegetabilske produkter, som for eksempel gummi, som man i kaldere klimaer må lage syntetiske erstatninger for ved hjelp av forholdsvis kostbare prosesser. Men fremfor alt har de en uuttømmelig reserve av billig arbeidskraft. Den makt som kontrollerer Ekvatorial-Afrika eller landene i Midt-Østen eller Syd-India, eller den indonesiske øyverden, råder også over snesevis eller hundrer millioner av dårlig betalte og hardt arbeidende kulier. Innbyggerne av disse områder er mer eller mindre åpenlyst gjort til slaver og underkaster seg uavlatelig den ene seierherren etter den andre; de blir forbrukt på samme måte som kull eller olje til å øke rustningene, til å vinne nye områder, til å kontrollere mer arbeidskraft, til å fremstille mer rustningsmateriell, til å ta nye områder og så videre i det uendelige. Man bør legge merke til at kampen sjelden forflytter seg utenfor kantene av de omstridte områder. Eurasias grenser flyter from og tilbake mellom Kongo-bekkenet og sydsiden av Middelhavet; øyene i Det indiske hav og i Stillehavet blir stadig erobret og gjenerobret av Oceania eller Øst-Asia; i Mongolia er linjen mellom Eurasia og Øst-Asia aldri stabil, og omkring Nordpolen gjør alle tre makter krav på veldige områder som i virkeligheten for en stor del er ubebodd og uutforsket. Men maktforholdet er hele tiden sånn omtrent i likevekt, og det området som danner hjertelandet i hver superstat forblir alltid intakt. Dessuten er arbeidskraften til de utbyttede folk langs Ekvator i virkeligheten ikke nødvendig for verdensøkonomien. De føyer ikke noe til verdens rikdom, da alt det de produserer blir brukt til krigsformål, og da hensikten med å føre en krig alltid er å skaffe seg en bedre posisjon for å kunne føre en annen krig. Ved sitt arbeid bevirker slavebefolkningene at den evige krigs tempo kan økes. Men hvis de ikke eksisterte, ville verdenssamfunnets struktur og den prosess som det opprettholdes ved, ikke bli vesentlig annerledes.

Det primære mål i moderne krigføring — og i samsvar med dobbelttenkningens prinsipper blir dette målet innrømmet og samtidig ikke innrømmet av de ledende hjerner i Det indre parti — er å forbruke maskinenes produkter uten å heve den almene levestandard. Helt siden slutten av det nittende århundre har problemet om hva man skal gjøre med overskuddet av forbruksvarer ligget latent i det industrielle samfunn. I vår tid, da selv få menneskelige vesener har nok å spise, er dette problemet åpenbart ikke så påtrengende mer, og kanskje ville det ikke ha blitt det selv om ingen kunstige ødeleggelsesprosesser hadde virket. Den moderne verden er et nakent, sultende, forfallent sted jevnført med den verden som eksisterte før 1914, og enda mer hvis man sammenligner den med den imaginære fremtidsverden som menneskene i den tid så frem til. I begynnelsen av det tyvende århundre var forestillingen om et ubeskrivelig rikt, makelig, ordnet og effektivt samfunn — en glitrende antiseptisk verden av glass og stål og snøhvit betong — en del av bevisstheten hos hvert lese- og skrivekyndig menneske. Teknikken og naturvitenskapene gikk frem med eventyrlig fart, og det syntes naturlig å gå ut fra at denne utviklingen ville fortsette. Når det likevel ikke gikk slik, skyldtes det delvis utarmingen som følge av en lang rekke kriger og revolusjoner, men dels også at de naturvitenskapelige og tekniske fremskrift bygde på en empirisk tenkning som ikke kunne overleve i et strengt dirigert samfunn. Stort sett er verden mer primitiv i dag enn den var for femti år siden. Visse tilbakeliggende områder har gjort fremskritt og visse tekniske ting er blitt videre utviklet — alltid slike som på en eller annen måte har forbindelse med krig og politispionasje — men eksperimentering og oppfinnelser har i det store og hele stoppet, og ødeleggelsene under atomkrigen i 1950-årene er aldri blitt helt helet. Like fullt eksisterer de farer som maskinen innebærer fremdeles. Fra det øyeblikk da maskinen første gang dukket opp var det klart for alle tenkende mennesker av nødvendigheten av tungt slit og derfor i stor utstrekning av menneskelig ulikhet var forsvunnet. Hvis maskinen bevisst ble brukt med dette mål for øye, kunne sult, overarbeid, usseldom, analfabetisme og sykdom fjernes i løpet av noen få slektledd. Og i virkeligheten ble resultatet også at maskinen, uten å bli brukt til dette formålet, men ved en slags automatisk prosess, ved å produsere rikdom som det til sine tider ikke var mulig å fordele, hevet det alminnelige menneskes levestandard i meget høy grad i en periode av omkring femti år i slutten av det nittende og begynnelsen av det tyvende århundre.

Men det var også klart at en almen økning av rikdommen truet med ødeleggelsen av et hierarkisk samfunn, og til en viss grad var det samme som ødeleggelsen av det. I en verden hvor alle hadde kort arbeidstid og nok å spise, hvor alle bodde i eget hus med bad og kjøleskap og hadde en bil eller til og med et fly, ville den mest iøynefallende og kanskje viktigste form for ulikhet alt være forsvunnet. Hvis dette en gang ble alminnelig, ville rikdommen ikke bety noen utmerkelse mer. Utvilsomt var det mulig å forestille seg et samfunn hvor rikdommen i betydningen personlige eiendeler og luksus, ville være likelig fordelt, mens makten forble i hendene på en liten privilegert kaste. Men i praksis kunne et slikt samfunn ikke bli stabilt i lengre tid. Hvis alle i like grad kunne nyte lediggang og sikkerhet, ville nemlig den store masse av mennesker som normalt er sløvet av fattigdommen lære seg å lese og skrive og tenke på egen hånd, og når de først hadde gjort dette, ville de før eller siden innse at den privilegerte minoritet ikke hadde noen funksjon, og så ville de feie den vekk. I det lange løp var et hierarkisk samfunn bare mulig på grunnlag av fattigdom og uvitenhet. Det var heller ikke noen gjennomførlig løsning å vende tilbake til den jordbruksdyrkende fortid, som enkelte tenkere drømte om i begynnelsen av det tyvende århundre. Dette stred med den tendens i retning av mekanisering som halvveis var blitt et instinkt over hele verden, og dessuten ville ethvert industrielt tilbakeliggende land bli militært hjelpeløst og derfor direkte eller indirekte dominert av mer fremskredne rivaler.

Heller ikke var det noen tilfredsstillende løsning å holde massene i fortsatt fattigdom ved å innskrenke produksjonen av varer. Dette foregikk i stor utstrekning i kapitalismens sluttfase, omtrentlig regnet i årene mellom 1920 og 1940. Mange stater lot sin økonomi stagnere, dyrket land ble liggende brakt, kapitalutstyret ble ikke økt, store deler av befolkningen ble hindret i å arbeide og holdtes halvveis i liver ved statsbidrag. Men også dette ledet til militær svakhet, og da de lidelser det medførte åpenbart var unødvendige, ble motstanden uunngåelig. Problemet var hvordan man skulle holde industriens hjul i gang uten å øke verdens realvelstand. Varer måte fremstilles, men ikke fordeles. Og i praksis kunne dette mål nåes bare på én måte, nemlig ved ustanselig krig.

Krigens essensielle oppgave er ødeleggelse, ikke nødvendigvis av menneskeliv, men av produktene av menneskelig arbeid. Krig er et middel til å tilintetgjøre de varer som ellers kunne bli brukt til å gjøre massene for sorgløse og dermed i det lange løp for intelligente til å strø dem rundt i stratosfæren eller senke dem på havets bunn. Selv når krigsvåpen ikke blir direkte ødelagt, er fremstillingen av dem likevel en hendig metode til å bruke arbeidskraft uten å produsere noen konsumvarer. En flytende festning representerer for eksempel en arbeidsinnsats som kunne frembringe flere hundre lastebåter. Til slutt blir en slik festning kassert som foreldet, uten at den noen gang har vært til materielt gagn for noen, og med en ny og enorm innsats av arbeidskraft bygger man en ny flytende festning. I prinsippet blir krigsinnsatsen alltid planlagt slik at den spiser opp hele det overskudd som kan være tilbake etterat man har imøtekommet befolkningens enkleste krav. I praksis blir befolkningens behov alltid undervurdert, med den følge at det råder en kronisk mangel på halvdelen av de nødvendigste ting til livets opphold, men dette blir betraktet som en fordel. Den bevisste politiske linje er å holde selv de begunstigede grupper like på kanten av nød, fordi en tilstand av almen mangel øker betydningen av småprivilegier og dermed forskjellen mellom den ene gruppen og den andre. Målt etter forholdene i begynnelsen av det tyvende århundre fører selv et medlem av Det indre parti en gledeløs og slitsom tilværelse. De få goder han nyter — hans store velmøblerte leilighet, det bedre stoffet i hans klær, den bedre kvaliteten i hans mat og drikke og tobakk, hans to-tre tjenere, hans privatbil eller helikopter — gjør likevel at han lever i en annen verden enn et medlem av Det ytre parti, og medlemmene av Det ytre parti har tilsvarende fordeler fremfor de undertrykte masser som vi kaller «proletariatet». Den sosiale atmosfære er den samme som i en beleiret by, hvor en bit hestekjøtt markerer forskjellen mellom rikdom og fattigdom. Bevisstheten om å være i krig, og derfor i fare, gjør samtidig at det synes naturlig å overdra all makt til en liten kaste, fordi dette er en uunngåelige betingelse for å kunne overleve.

Som en vil se, fullbyrder krigen ikke bare den nødvendige ødeleggelse, den fullbyrder den også på en måte som psykologisk sett er antagelig. Prinsipielt sett ville det være enkelt å sløse bort verdens overskudd av arbeidskraft ved å bygge templer og pyramider, ved å grave hull i jorden og fylle dem igjen, ja til og med ved å fremstille veldige varemengder og sette fyr på dem. Men dette ville bare skape det økonomiske og ikke det følelsesmessige grunnlag for et hierarkisk samfunn. Det det her gjelder, er ikke moralen hos massene, hvis holdning ikke betyr noe så lenge de stadig holdes i arbeid, men moralen i Partiet selv. Selv det mest beskjedne partimedlem forutsettes å være dyktig, flittig og til og med intelligent innen snevre grenser, men det er også nødvendig at vedkommende må være en lett-troende og uvitende fanatiker, hvis rådende sinnsstemning er frykt, hat, smisking og orgiastisk jubel. Det trenges med andre ord at han har den mentalitet som harmonerer med en krigstilstand. Det har ingenting å si om krigen virkelig blir kjempet, og da det ikke er mulig å vinne noen avgjørende seier, betyr det heller ingenting om krigen går godt eller dårlig. Det eneste som er nødvendig, er at det eksisterer krigstilstand. Den spaltning av intelligensen som Partiet krever av sine medlemmer og som er lettere å virkeliggjøre i en krigsatmosfære, er nå nesten universell, men jo høyere en kommer opp i rekkene dess mer markert blir den. Det er nettopp i Det indre parti at krigshysteriet og hatet til fienden er voldsomst. I egenskap av administrator er et medlem av Det indre parti ofte nødt til å vite at den og den nyheten om krigen er usann, og han kan til og med være klar over at hele krigen er et bedrag, og at den enten ikke eksisterer i det hele tatt eller at den blir kjempet av helt andre grunner enn de offisielle — men en slik viten blir lett nøytralisert av den teknikk som kalles dobbelttenkning. I mellomtiden vakker ikke noe medlem av Det indre parti et øyeblikk i sin mystiske tro på at krigen er virkelig, og at den nødvendigvis må ende med seier, med Oceania som den ubestridte herre over hele verden.

Alle medlemmer av Det indre parti tror på denne fremtidige verdenserobringen som på en trosartikkel. Målet skal nåes enten ved gradvis å erobre mer og mer land og dermed bygge opp en overveldende maktstyrke, eller ved oppfinnelsen av et nytt våpen som fienden ikke har noe å stille opp mot. Arbeidet for å oppdage nye våpen fortsetter uten stans, og er en av de meget få gjenværende sysselsettelser hvor den oppfinnsomme eller spekulative åndstype ennå kan finne noe virkefelt. Naturvitenskap i den gamle betydningen av ordet har i dag nesten opphørt å eksistere i Oceania. I nytale finnes det ikke noe ord for den. Den empiriske metode, som alle fortidens vitenskapelige fremskritt bygget på, er i strid med Ingsocs mest fundamentale prinsipper. Og selv rent tekniske fremskritt finner bare sted når deres resultater på en eller annen måte kan brukes til å minske den menneskelige frihet. I alle de nyttige kunster står verden enten stille, eller den går tilbake. Åkrene blir pløyd med hester, mens bøker blir skrevet med maskineri. Men i spørsmål av vital betydning — og det vil i virkeligheten si krig og politispionasje — blir den empiriske metode fremdeles oppmuntret eller iallfall tolerert. Partiets to mål er å erobre hele jordens overflate og å utrydde muligheten for selvstendig tenkning en gang for alle. Følgelig er det to store problemer som Partiet er oppsatt på å løse. Det ene er å oppdage — mot vedkommendes egen vilje — hva et annet menneskelig vesen tenker, og det annet er å drepe flere hundre millioner mennesker i løpet av noen sekunder uten at de får varsel på forhånd. For så vidt vitenskapelig forskning fremdeles fortsetter, er det dette som er dens mål. Naturvitenskapsmannen av i dag er enten er blanding av en psykolog og inkvisitor, som med enestående nøyaktighet gransker betydningen av ansiktsuttrykk, bevegelser og tonefall og prøver den sannhetsskapende virkning av rusgift, sjokkterapi, hypnose og fysisk tortur, eller en kjemiker, fysiker eller biolog som bare sysler med de grener av sin vitenskap som omfatter ødeleggelse av menneskeliv. I de veldige laboratorier i Fredsministeriet og i forsøksstasjonene som er skjult i Brasils urskoger, i den australske ørken eller på de øde øyer i Antarktis, er grupper av eksperter utrettelig i virksomhet. Noen av dem er bare opptatt med å trekke opp retningslinjer for fremtidige kriger, andre lager utkast til større og større rakettbomber, kraftigere og kraftigere sprengstoffer og mer og mer ugjennomtrengelige panserplater, atter andre eksperimenterer med nye og enda dødeligere gassarter, eller med oppløseliger giftstoffer som kan fremstilles i slike mengder at de kan ødelegge plantelivet på hele kontinenter, eller med sykdomsbakterier som er immune mot alle mulige legemidler. Noen strever for å fremstille et kjøretøy som kan bore seg vei under jorden som en undervannsbåt i vann, eller et fly som er like uavhengig av sin basis som et seilskip, andre utforsker enda fjernere muligheter som for eksempel å samle solens stråler i brennpunkter ved hjelp av linser som blir hengt opp tusener av kilometer ute i rommet eller å frembringe kunstige jordskjelv og flombølger ved å tappe ut heten i jordens sentrum.

Men ingen av disse prosjekter kommer noengang nær sin virkeliggjørelse, og ingen av de tre superstater får noengang et avgjørende forsprang foran de andre. Enda mer oppsiktvekkende er det at alle tre makter allerede i atombomben har et våpen som er langt mektigere enn noe som deres nuværende forskningsarbeid trolig kan føre til Selv om Partiet sin vane tro hevder at det har gjort denne oppfinnelsen, dukket de første atombomber opp så tidlig som i 1940-årene og ble første gang brukt i stort omfang omkring ti år etter. På den tid ble noen hundre bomber felt mot industrisentrer, hovedsakelig i européisk Russland, Vest-Europa og Nord-Amerika. De overbeviste de herskende grupper i alle land om at noen atombomber til ville bety slutten på alt som het organisert samfunn og dermed på deres egen makt. Senere ble det ikke kastet noen slike bomber mer, enda det aldri ble inngått noen formell avtale om dette, ikke en gang antydet noen slik avtale. De tre makter fortsatte simpelthen å produsere atombomber og lagre dem med henblikk på den avgjørende sjanse som de alle tror vil melde seg før eller siden. Og i mellomtiden er krigens kunst forblitt nesten stasjonær i tredve-førti år. Helikoptere blir brukt mer enn før, bombeflyene er i stor utstrekning blitt avløst av selvdrevne prosjektiler, og det sårbare bevegelige slagskip er blitt erstattet med den nesten usenkbare flytende festning, men ellers har utviklingen vært liten. Stridsvognen, undervannsbåten, torpedoen, mitraljøsen, ja selv geværet og håndgranaten er fremdeles i bruk. Og på tross av den endeløse nedslaktningen det blir meldt om i presse og fjernsyn, har man aldri fått noen gjentagelse av de desperate slagene i tidligere kriger, da hundretusener eller til og med millioner av menn ble drept på bare noen uker.

Ingen av de tre superstater forsøker seg noengang på den manøvre som innebærer risikoen for et alvorlig nederlag. Når man foretar en større operasjon, er den i regelen et overrumplingsangrep på en forbundsfelle. Den strategi som alle de tre makter følger, eller som de innbiller seg selv at de følger, er nøyaktig den samme. Planen er at man ved en kombinasjon av kamp, forhandling og forræderi i rette tid skal sikre seg en ring av baser som helt omgi en av de andre av de konkurrerende stater, og så undertegne en vennskapspakt med vedkommende stat og holde seg på vennskapelig for med den så lenge at mistanken blir dysset i søvn. I løpet av denne tiden kan man samle raketter som er ladet med atombomber på alle de strategiske punkter, og til slutt blir de alle avskutt samtidig, med en så tilintetgjørende virkning at enhver gjengjeldelse er umulig. Da er tiden inne til å slutte en vennskapspakt med den gjenværende verdensmakt, som forberedelse til et nytt angrep. Det er neppe nødvendig å si at denne planen bare er en dagdrøm som aldri lar seg virkeliggjøre. Dessuten foregår det aldri noen kamper unntatt i de omstridte områder rundt ekvator og polen, noen invasjon av fiendtlig territorium blir aldri foretatt. Dette forklarer den kjensgjerning at grensene mellom superstatene på sine steder er vilkårlige. Eurasia kunne for eksempel lett erobre De britiske øyer, som geografisk sett er en del av Europa, og på den annen side kunne Oceania skyve sin grense frem til Rhinen og til og med til Weichsel. Men dette ville krenke det prinsipp som følges av alle parter enda det aldri er utformet, nemlig prinsippet om kulturell integritet. Hvis Oceania skulle erobre de områder som engang var kjent under navnene Frankrike og Tyskland, ville det bli nødvendig enten å utrydde innbyggerne, en oppgave som fører med seg store fysiske vanskeligheter, eller å assimilere en befolkning på omkring hundre millioner mennesker, som hva den tekniske utvikling angår, befinner seg omtrent på samme nivå som Oceania. Problemet er det samme for alle tre superstater. Av hensyn til deres struktur er det absolutt nødvendig at de ikke mø ha noen kontakt med utlendinger, unntatt i en begrenset grad med krigsfanger og farvede slaver. Selv øyeblikkets offisielle forbundsfelle blir alltid betraktet med den mørkeste mistanke. Bortsett fra krigsfangene får gjennomsnittsborgeren i Oceania aldri se en borger hverken av Eurasia eller Øst-Asia, og det er en forbrytelse av ham å kunne et fremmed språk. Hvis han fikk lov til å komme i kontakt med utlendinger, ville han oppdage at de er skapninger av samme art som han selv, og at det meste han har fått høre om dem er løgn. Den forseglede verden han lever i, ville bli brutt, og det hat og den frykt og den egenrettferdighet hele hans moral er avhengig av, kan forsvinne. Derfor innser man i alle tre stater at uansett hvor ofte Persia, Egypt, Java eller Ceylon kan skifte herre, må hovedfrontene aldri overskrides av annet enn bomber.

Bak dette ligger en kjensgjerning som aldri blir nevnt høyt, men som stilltiende er underforstått, og som man handler etter — nemlig at levevilkårene i alle tre superstater i det store og hele er de samme. I Oceania blir den rådende filosofi kalt Ingsoc, i Eurasia heter den nybolsjevisme, og i Øst-Asia har den et kinesisk navn som vanligvis blir oversatt med dødsdyrkelse, men som kanskje bedre kan gjengis med utslettelsen av jeg’et. Borgeren av Oceania har ikke lov til å vite noe om innholdet av de to andre filosofier, men han blir lært opp til å avsky dem som barbariske krenkelser av moral og sunn fornuft. I virkeligheten er de tre filosofier knapt å skjelne fra hverandre, og de samfunnssystemer som bygger på dem kan ikke kjennes fra hverandre i det hele tatt. Overalt har man den samme pyramide-oppbyggingen, den samme dyrkelse av en halt guddommelig fører, den samme økonomi som eksisterer ved og for en evig krigføring. Av dette følger at de tre superstater ikke bare er ute av stand til å erobre hverandre, de ville heller ikke få noen vinning av det. Tvert om, så lenge de ligger i innbyrdes strid, stiver de hverandre opp som tre kornnek. Og som vanlig er de herskende grupper i alle tre stater oppmerksomme og samtidig uoppmerksomme på hva de gjør. De ha vidd sine liv til verdenserobringen, men de vet også hvor nødvendig det er at krigen fortsetter i den uendelige og uten seier. Det faktum at det ikke er noen fare for erobring, gjør det i mellomtiden mulig å benekte den realitet som er særkjennet for Ingsoc og dens rivaliserende tankesystemer. Her er det nødvendig å gjenta det som tidligere er sagt, at krigen fundamentalt har endret karakter ved å bli permanent.

I tidligere tider var en krig, nesten i og med definisjonen av selve begrepet, noe som før eller siden måtte slutte, som regel i en opplagt seier eller et nederlag. I fortiden var krigen også et av de hovedmidler som holdt de menneskelige samfunn i kontakt med de fysiske realiteter. Alle herskere har til alle tider søkt å påtvinge sine tilhengere et falskt syn på verden, men de hadde ikke råd til å oppmuntre noen illusjon som tenderte i retning av militær svekkelse. Så lenge nederlag betydde tap av uavhengighet, eller et annet resultat som alment ble betraktet som uønsket, måtte tiltakene mot et slikt nederlag være alvorlige. En kunne ikke ignorere de fysiske fakta. I filosofi, i religion, i etikk eller i politikk kan to og to være fem, men når en skulle konstruere en kanon eller et fly, måtte summen bli fire. Udugelige nasjoner ble alltid erobret før eller siden, og kampen for militær effektivitet var ødeleggende for alle illusjoner. For å kunne være effektiv var det dessuten nødvendig å lære av fortiden, og det betydde å ha et noenlunde riktig begrep om hva som hadde hendt i fortiden. Aviser og historiebøker var naturligvis alltid farvet og tendensiøse, men en forfalskning av den art som foregår i dag ville ha vært umulig den gang. Krig var en sikker garanti for sunnhet, og for såvidt det angikk de herskende klasser var den trolig den viktigste av alle garantier. Så lenge kriger kunne vinnes eller tapes, kunne ingen herskende klasse være helt uten ansvar.

Men når krigen bokstavelig talt blir kontinuerlig, opphører den også å være farlig. Når krigen er kontinuerlig, eksisterer det ikke noe slikt som militær nødvendighet. Tekniske fremskritt kan opphøre, og de mest håndgripelige kjensgjerninger kan benektes eller ignoreres. Som vi har sett, blir det fremdeles av hensyn til krigsformål, drevet en forskning som kan kalles vitenskapelig, men den er i det vesentlige en form for et slags dagdrømmeri, og det spiller ikke stor rolle om den ikke kan oppvise resultater. Effektivitet, selv militær effektivitet, er ikke nødvendig lenger. I Oceania er Tankepolitiet det eneste som virkelig er effektivt. Da alle tre superstater er uovervinnelige, utgjør hver av dem i virkeligheten et eget univers, og innenfor det kan man praktisere nær sagt en hvilken som helst forvrengning av tanken. Virkeligheten øver bare sitt trykk gjennom det daglige livs nødvendigheter — nødvendigheten av hus og klær, av å spise og drikke, unngå å spise gift eller falle ut av vinduer i øverste etasje og slikt. Det er fremdeles en forskjell mellom liv og død, mellom fysisk nytelse og fysisk smerte, men den er også den eneste. Borgeren av Oceania er avskåret fra kontakten med den ytre verden og med fortiden og ligner derfor et menneske som er plasert mellom stjernene og ikke har noen mulighet for å skaffe seg beskjed om hva som er opp og hva som er ned. Herskerne i en slik stat er eneveldige i en grad som faraonene eller cæsarene ikke kunne være. De er nødt til å hindre at deres tilhengere sulter i hjel i slike mengder at det ville skape ubehageligheter, og de er nødt til å holde seg på det samme lave nivå i militær teknikk som sine konkurrenter, men s å snart de har nådd dette minimum, kan de omdanne virkeligheten i hvilken from de ønsker.

Hvis vi dømmer med tidligere kriger som målestokk, er krigen derfor bare et bedrag. Den ligner en kamp mellom visse drøvtyggere, hvis horn står i en slik vinkel at det er uråd for dem å skade hverandre. Men selv om den er uvirkelig, er den ikke uten mening. Den fortærer overskuddet av forbruksvarer og hjelper til å bevare den særegne åndelige atmosfære som et hierarkisk samfunn trenger. Som man vil forstå, er krig nå en rent indre affære. I gamle dager var det slik at selv om de herskende grupper i alle land kunne innse sine felles interesser og derfor begrense krigens ødeleggende virkninger, så kjempet de likevel mot hverandre, og seierherren plyndret alltid den overvunne. I vår tid bekjemper de ikke hverandre i det hele tatt. Krigen blir ført av hver herskende gruppe mot dens egne undersåtter, og dens mål er ikke å gjøre eller hindre territoriale erobringer, men å bevare samfunnets struktur intakt. Selve ordet «krig» er derfor blitt villedende. Det ville sannsynligvis være riktig å si at krigen har opphørt å eksistere i og med at den er blitt kontinuerlig. Det spesielle press som den øvet på menneskelige vesener helt fra steinalderen til begynnelsen av det tyvende århundre, er forsvunnet og avløst av noe helt annet. Virkningen ville i mangt og meget ha blitt den samme, om de tre superstater istedenfor å bekjempe hverandre var blitt enige om å leve i permanent fred, slik at hver var ukrenkelig innenfor sine egne grenser. I det tilfelle ville nemlig hver av dem fremdeles være et selvberget univers, for alltid fritt for den rensende virkning av ytre fare. En fred som virkelig var permanent ville være det samme som en permanent krig. Og selv om det store flertall av Partiets medlemmer bare forstår uttrykket i engere betydning, er dette den dypeste mening med parti-slagordet Krig er fred…

Winston sluttet et øyeblikk å lese. Et steds langt borte tordnet en rakettbombe. Den livsalige følelsen av å være alene med den forbudte boken, alene i et rom uten noen fjernskjerm, hadde ennå ikke gitt seg. Ensomhet og sikkerhet var fysiske følelser, som på en eller annen måte var blandet sammen med trettheten i kroppen hans, den myke stolen, den svake luftningen gjennom vinduet som strøk ham om kinnet. Boken var betagende, eller rettere, den gav ham visshet. På sett og vis inneholdt den ingenting som var nytt for ham, men nettopp dette var en del av den tiltrekningskraften den øvet. Den sa det samme som han selv ville ha sagt, om han hadde kunnet ordne sine forvirrende tanker. Den var et produkt av et sinn som lignet hans eget, men som var uendelig meget sterkere, mer systematisk og mindre plaget av frykt. De beste bøker, tenkte han for seg selv, er de som forteller deg det du allerede vet. Han hadde nettopp bladd tilbake til bokens første kapitel da han hørte Julias steg i trappen og reiste seg fra stolen for å møte henne. Hun slapp den brune verktøyposen på gulvet og kastet seg i armene på ham. Det var over en uke siden de sist hadde sett hverandre.

— Heg har fått tak i boken, sa han da de løste seg fra favntaket.

— Å, jaså, har du det? Det er fint, sa hun uten større interesse og la seg nesten øyeblikkelig på kne ved primusen for å lage kaffen.

De kom ikke tilbake til emnet før de hadde ligget i sengen en halv times tid. Kvelden var akkurat så kjølig at det kjentes godt å bre sengeteppet over seg. Nede fra gårdsplassen kom den kjente lyden av sang og skraping av sko på steinhellene. Den røslige kvinnen med de røde armene, som Winston hadde sett der den første gang, var nesten en daglig skikkelse på gårdsplassen. Det lot ikke til å være en eneste time på dagen da hun ikke ruslet fem og tilbake mellom baljen og klessnoren, mens hun vekselvis kneblet seg selv med klesklyper eller brøt ut i munter sang. Julia hadde lagt seg til ro på sin side og så ut som hun alt holdt på å sovne av. Han strakte armen ut etter boken som lå på gulvet og satte seg mot hodeenden av sengen.

— Vi må lese den, sa han. — Du også. Alle medlemmer av Brorskapet er nødt til å lese den.

— Les den du, svarte hun med lukkede øyne. — Les den høyt. Det er det beste. Så kan du forklare det for meg ettersom du leser.

Urviserne sa seks, det betydde atten. De hadde tre-fire timer ennå. Han støttet boken mot knærne og tok til å lese:

1. kapitel.

Uvitenhet er styrke.

I all historisk tid, og sannsynligvis helt fra slutten av steinalderen, har det vært tre slags mennesker i verden, de høyere, de middels og de lavere. Hver gruppe har vært delt på mange måter, de har hatt utallige forskjellige navn, og både deres relative tallmessige styrke og deres holdning overfor hverandre har variert fra tidsalder til tidsalder, men samfunnets fundamentale struktur har aldri endret seg. Selv etter enorme omveltninger og tilsynelatende ugjenkallelige forandringer har det samme mønster alltid gjentatt seg, akkurat som et gyroskop alltid vil vende tilbake til likevekt, uansett hvor langt det blir skjøvet til den ene kant eller den annen.

— Julia, er du våken? sa Winston.

— Ja, skatten min, jeg hører. Bare fortsett. Det er vidunderlig.

Han fortsatte å lese:

Disse tre gruppers mål er totalt uforenelige. De høyeres mål er å forbli der de er. De mellomstes mål er å bytte plass med de høyere. De laveres mål, om de da har noe mål — det er nemlig et uforanderlig særkjenne ved de lavere mennesker at de er så kuet av slit og strev at de bare med mellomrom er seg bevisst noe utenom sin daglige tilværelse — er å avskaffe all forskjell og skape et samfunn der alle mennesker er like. Gjennom hele historien gjentas altså gang på gang en kamp, som i sine hovedtrekk er den samme. I lange tider synes det som de høyere sitter trygt ved makten, men før eller siden kommer det alltid et øyeblikk da de enten taper troen på seg selv eller sin evne til å styre effektivt, eller begge deler. Da blir de styrtet av mellomgruppen, som skaffer seg de lavere som forbundsfeller ved å innbille dem at de kjemper for frihet og rettferd. Så snart mellomgruppen har nådd sitt mål, skyver den de lavere tilbake til deres gamle trellestilling og blir selv de høyere. Men snart utskiller det seg en ny mellomgruppe av en av de to grupper, eller fra dem begge, og så begynner kampen om igjen. Av de tre grupper er det bare den lavere som aldri klarer å nå sitt mål, ikke midlertidig en gang. Det ville være en overdrivelse å si at det gjennom hele historien ikke har vært noen materielle fremskritt. Selv i dag, da vi befinner oss i en forfallsperiode, har gjennomsnittsmennesket det fysisk bedre enn for noen hundre år siden. Men ingen fremskritt i rikdom, ingen avslipning av manerer, ingen reform eller revolusjon har noengang bragt menneskenes likhet en millimeter lenger. Fra de laveres synspunkt har ingen historisk forandring noengang betydd mer enn en forandring av navnet på deres herrer.

I slutten av det nittende århundre var dette tilbakevendende fenomenet blitt klart for mange forskere. Det oppstod skoler av tenkere som tolket historien som en syklisk prosess og påstod å kunne bevise at ulikheten var en uforanderlig lov for menneskelivet. Denne læren hadde selvsagt alltid hatt sine tilhengere, men nå ble den fremsatt på en måte som innebar en viktig forandring. Tidligere hadde nødvendigheten av et hierarkisk samfunn vært de høyeres særegne doktrine. Den var blitt forkynt av konger og aristokrater, og av de prester, jurister, og andre som snyltet på dem, og som regel var den blitt sukret med løfter om belønning i en imaginær verden hinsides graven. Så lenge det ble kjempet om makten, hadde mellomgruppen alltid nyttet slike uttrykk som frihet, rettferd og brorskap. Nå ble imidlertid begrepet menneskehetens brorskap angrepet av folk som ennå ikke var kommet til makten, men håpet å gjøre det om ikke så lenge. Før i tiden hadde mellomklassen laget revolusjoner under likhetens banner, og hadde så opprettet et nytt tyranni så snart det gamle var styrtet. De nye mellomgrupper kunngjorde i virkeligheten sitt tyranni på forhånd. Sosialismen, en teori som dukket opp i begynnelsen av det nittende århundre og som var det siste leddet i en kjede som strakte seg helt tilbake til antikkens slaveoppstander, var fremdeles sterkt infisert med svunne tiders utopiske svermerier. Men i hver variant av sosialismen som oppstod fra omkring 1900 og utover, ble det mål å opprette frihet og likhet mer og mer åpenlyst forkastet. De nye bevegelser som kom ved århundrets midte, Ingsoc i Oceania, ny-bolsjevismen i Eurasia og dødsdyrkelsen, som den alminnelig kalles, i Øst-Asia, hadde alle det bevisste mål å fremme ufrihet og ulikhet. Disse nye bevegelser vokste naturligvis frem av de gamle og hadde en tendens til å bruke deres navn og hykle enighet med deres ideologi. Men alle hadde de det mål å stanse utviklingen og fryse historien fast på det tidspunkt som passet dem. Den vanlige pendelsving skulle skje enda en gang og så stoppe. Som vanlig skulle de høyere kastes ut av mellomklassen, som så skulle bli de øverste, men takket være en bevisst strategi skulle den nye overklasse beholde sin stilling for all evighet.

De nye doktriner oppstod delvis som følge av opphopningen av historisk viten og veksten av den historiske sans, noe som snaut hadde eksistert før det nittende århundre. Historiens sykliske bevegelse var nå forståelig, eller lot i hvert fall til å være det, og hvis den kunne forståes, kunne den også endres. Men den viktigste og underliggende grunn var at menneskelig likhet var blitt en teknisk umulighet så tidlig som i begynnelsen av det tyvende århundre. Det var fremdeles sant at menneskene ikke var like i medfødt begavelse, og at deres funksjoner måtte spesialiseres på en måte som favoriserte enkelte individer fremfor andre, men det var ikke lenger noe virkelig behov for klasseforskjell eller for stor ulikhet i rikdom. I tidligere tider hadde klasseforskjellen ikke bare vært uunngåelig, men også ønskelig. Ulikhet var sivilisasjonens pris. I og med utviklingen av maskinproduksjonen ble imidlertid dette annerledes. Selv om det fremdeles var nødvendig for menneskene å utføre forskjellige slags arbeid, behøvde de ikke lenger å leve på forskjellige sosiale eller økonomiske plan. Så man saken fra samme synspunkt som de nye grupper som nå skulle til å gripe makten, var menneskelig likhet derfor ikke lenger noe ideal å strebe etter, men tvert om en fare som måtte bekjempes. I mer primitive tider da et rettferdig og fredelig samfunn faktisk var umulig, hadde det vært ganske lett å tro på dette. Tanken om et jordisk paradis, der menneskene skulle leve sammen i et brorskap, uten lover og uten dyrisk slit, hadde spøkt i den menneskelige fantasi i tusener av år. Og denne visjonen hadde hatt et visst tak selv på de grupper som faktisk profiterte av hver historisk forandring. Arvingene til den franske, engelske og amerikanske revolusjon hadde delvis trodd på sine egne fraser om menneskerettigheter, talefrihet, likhet for loven og slikt, og hadde til en viss grad latt sin fremferd bli påvirket av dem. Men i det fjerde tiår av det tyvende århundre var alle hovedstrømninger i politisk tenkning av autoritær art. Det jordiske paradis var kommet i vanry nøyaktig i samme øyeblikk som det lot seg virkeliggjøre. Uansett hva de nye politiske teorier kalte seg, førte de alle tilbake til hierarki og statsdirigering. Og under den almene brutalisering av politikken som fant sted omkring 1930 gjenopptok man fremgangsmåter som lenge hadde vært avskaffet, delvis i hundrer av år — fengsling uten dom, bruken av krigsfanger som slaver, offentlige henrettelser, tortur for å avpresse tilståelser, arrestasjoner av gisler og deportering av hele befolkninger — fenomener som ikke bare ble alminnelige, men tolerert og endog forsvart av folk som betraktet seg selv som opplyste og fremskittsvennlige.

Først etter et tiår av nasjonale kriger, borgerkriger, revolusjoner og motrevolusjoner på alle verdens kanter, trådte Ingsoc og dens rivaler frem som fullt utviklede politiske teorier. Men de var blitt innvarslet av forskjellige andre systemer, i alminnelighet kalt totalitære, som hadde dukket opp tidligere i århundret, og hovedtrekkene i den verden som ville oppstå av det rådende kaos hadde lenge vært tydelige. Likeså tydelig hadde man sett hva slags mennesker som kom til å kontrollere denne verden. Det nye aristokrati bestod for det meste av byråkrater, vitenskapsmenn, teknikere, fagforeningsledere, eksperter i publisitet, sosiologer, lærere, journalister og profesjonelle politikere. Disse mennesker skrev seg fra den fastlønte middelklasse og de øvre lag av arbeiderklassen, og de var blitt formet og sveiset sammen av monopolindustriens og det sentraliserte statsstyres golde verden. Jevnført med sine forgjengere i tidligere tider var de mindre griske, mindre fristet av materielle goder, mer begjærlig etter ren makt, og fremfor alt hadde de større bevissthet om hva de gjorde og var mer oppsatt på å slå ned all opposisjon. Denne siste ulikheten var avgjørende. I sammenligning med det tyranniet som eksisterer i dag, var alle fortidens tyrannier lunkne og ueffektive. De herskende grupper var alltid i noen grad infisert med liberale idéer og lot det alltid være et visst spillerom her og der, de tok bare hensyn til de åpenlyse handlinger og var ikke interessert i hva deres undersåtter tenkte. Selv middelalderens katolske kirke var tolerant målt med moderne mål. Grunnen til dette var delvis at i gamle dager hadde intet styre makt til å holde sine borgere under stadig oppsikt. Oppfinnelsen av boktrykkerkunsten gjorde det imidlertid lettere å dirigere den offentlige mening, og denne utviklingen ble ført videre av filmen og kringkastingen. I og med oppfinnelsen av fjernsynet og det tekniske fremskritt som gjorde det mulig å sende og motta samtidig på samme apparat, ble det slutt på lat som het privatliv. Alle borgere, eller iallfall alle de borgere som var viktige nok til å fortjene kontroll, kunne i alle døgnets fire og tyve timer holdes under oppsyn av politiet og bearbeides med offisiell propaganda, slik at de ble avstengt fra alle andre meddelelsesmidler. For første gang hadde man nå muligheten ikke bare for å påtvinge alle undersåttene en komplett lydighet overfor statens vilje, men også en totalt ensrettet opinion.

Etter den revolusjonære periode i femti- og sekstiårene, grupperte samfunnet seg på ny som vanlig i høyere, middels og lavere mennesker. Men i motsetning til alle sine forgjengere handlet den nye høyere gruppen ikke etter instinkt, den visste hva som måtte til for å sikre dens stilling. Man hadde lenge vært klar over at det eneste trygge grunnlag for oligarkiet er kollektivisme. Rikdom og forrettigheter blir lettest forsvart når man besitter dem i fellesskap. Den såkalte «avskaffelse av privateiendommen» som fant sted i midten av århundret betydde i virkeligheten at eiendommen ble samlet på langt færre hender enn før, men med den forskjell at de nye eiere ikke var en flokk individer, men en gruppe. Individuelt eier et medlem av Partiet ingenting, unntatt sine små personlige eiendeler. Kollektivt eier Partiet alt i Oceania, fordi det kontrollerer alt og disponerer produktene som det selv finner for godt. I årene umiddelbart etter revolusjonen kunne det sikre seg denne dominerende stillingen nesten uten noen motstand, fordi hele utviklingen ble fremstilt som en kollektiviseringsprosess. Man hadde alltid gått ut fra at hvis kapitalistklassen ble ekspropriert, måtte følgen bli sosialisme, og det var nå ikke tvil om at kapitalistene var blitt ekspropriert. Fabrikker, gruver, jord, hus, transportmidler — alt var tatt fra dem, og da disse tingene ikke lenger var privat eiendom, fulgte dermed at de måtte være offentlig eiendom. Ingsoc, som vokste frem av den tidligere sosialistiske bevegelse og som arvet dens fraseologi, har i virkeligheten realisert den viktigste post på sosialistenes program, med den følge som var forutsett og tilsiktet på forhånd, nemlig at økonomisk ulikhet er gjort permanent.

Men problemet om å fortsette et hierarkisk samfunn stikker dypere enn som så. Bare på fire måter kan en herskende gruppe miste makten. Enten blir den beseiret utenfra, eller den styrer så udugelig at massene blir drevet til opprør, eller den tillater en sterk og misnøyd mellomgruppe å danne seg, eller den mister sin selvsikkerhet og sin vilje til å herske. Disse årsakene virker ikke enkeltvis, og som regel er de alle fire til stede til en viss grad. En herskende klasse som kunne verge seg mot dem alle, ville beholde makten for alltid. Den avgjørende faktor er til syvende og sist den mentale holdning innen den herskende klasse selv.

Etter midten av inneværende århundre hadde den første av disse farene i virkeligheten forsvunnet. Alle de tre makter som nå har delt verden mellom seg, er faktisk uovervinnelige, og de kan bare bli overvinnelige ved langsomme demografiske endringer, som et styre med omfattende makt lett kan hindre. Den annen fare er nå også bare teoretisk. Massene gjør aldri opprør av egen drift, og de revolterer aldri bare fordi de blir undertrykt. Så lenge de ikke har noen målestokk de kan bruke til sammenligning, blir de faktisk ikke oppmerksomme på at de er undertrykt. Fortidens tilbakevendende økonomiske kriser var helt unødvendige, og de blir nå hindret, men andre og like store forstyrrelser kan skje og skjer også, uten at de får noen politiske følger, fordi misnøyen ikke har noen mulighet for å gi seg uttrykk mer. Med hensyn til problemet om overproduksjonen, som har ligget latent i vårt samfunn siden utviklingen av maskinteknikken, så blir det løst ved hjelp av den permanente krig (se 3. kapitel), som også hjelper til å sette den offentlige moral i det nødvendige høyspenn. Fra våre nuværende herskeres synspunkt er det derfor bare to virkelige farer: at det skiller seg ut en ny gruppe av dyktige maktlystne mennesker, som for tiden ikke har de stillinger de mener de fortjener, og at liberalismen og tvilen brer seg i Partiets egne rekker. En kan si at problemet er av pedagogisk art. Det gjelder ustanselig å forme bevisstheten både innen den styrende gruppe og i den større utøvende gruppe som står direkte under den. Massenes bevissthet behøver man bare å påvirke på negativ vis.

Hvis en ikke allerede kjente den, kunne man på denne bakgrunn slutte seg til den almene struktur av Oceanias samfunn. Toppen på pyramiden er Store Bror. Store Bror er ufeilbarlig og allmektig. Hver eneste seier, hver bedrift, hver medgang, hver vitenskapelig oppfinnelse, all viten, all visdom, all lykke, all dyd, blir oppfattet som direkte resultater av hans førerskap og inspirasjon. Ingen har noensinne sett Store Bror. Han er et ansikt på plankegjerdene, en røst i fjernskjermen. Vi kan noenlunde sikkert gå ut fra at han aldri vil dø, og det råder allerede atskillig uvisshet om når han ble født. Store Broer er den maske Partiet bruker når det fremstiller seg for verden. Hans funksjon er å være et brennpunkt for kjærlighet, frykt og ærbødighet, følelser som det er langt lettere å nære overfor et individ enn en organisasjon. Under Store Bror kommer Det indre parti, hvis medlemstall er begrenset til seks millioner eller litt mindre enn to prosent av Oceanias befolkning. nedenfor Det indre parti har vi Det ytre parti, og hvis vi kaller Det indre parti statens hjerne, kan Det ytre beskrives som dets hender. Under det igjen har vi de umælende masser, som vi i alminnelighet omtaler som «proletariatet», og som utgjør kanskje 85 prosent av befolkningen. Bruker vi de samme uttrykk som i vår tidligere klassifisering, er proletarene underklassen. Ekvator-landenes slavebefolkninger, som stadig går fra seierherre til seierherre, utgjør nemlig ikke en permanent eller nødvendig del av strukturen.

Prinsipielt er medlemskapet i disse tre grupper ikke arvelig. Et barn, hvis foreldre tilhører Det indre parti, er ikke teoretisk sett født i Det indre parti. Opptagelsen i begge grener av Partiet foregår etter den granskning som foretas når barna er seksten år. Heller ikke er den noen rasediskriminering eller noen utpreget begunstigelse av bestemte provinser fremfor andre. I Partiets høyeste rekker finner man jøder, negre og syd-amerikanere av ren indiansk herkomst, og administratorene av et område blir alltid valgt blant dette områdes innbyggere. Ikke noe sted i Oceania har befolkningen en følelse av at den er et kolonifolk som blir styrt fra en fjern hovedstad. Oceania har ikke noen hovedstad, og dets titulære overhode er en mann hvis tilholdssted ingen kjenner. Bortsett fra at engelsk er statens folkelige mål og nytale dens offisielle språk, er den ikke sentralisert på noen måte. Dens styrere blir ikke knyttet sammen av blodets bånd, men av oppslutningen om en felles lære. Det er riktignok så at vårt samfunn er lagdelt, og meget sterkt lagdelt, etter linjer som ved første blikk synes arvelige. Det er langt mindre bevegelse mellom de forskjellige grupper enn det var under kapitalismen og selv i den førindustrielle tidsalder. Mellom de to grener av Partiet foregår det en viss veksling, men bare for å sikre at sveklinger blir utelukket fra Det indre parti, og for å uskadeliggjøre ærgjerrige medlemmer av Det ytre parti ved at de får lov til å bli medlemmer av Partiet. De mest begavede av dem, som muligens kan bli støttepunkter for misnøye, blir ganske enkelt plukket ut av Tankepolitiet og likvidert. Men denne tingenes tilstand er ikke nødvendigvis permanent, og heller ikke er den en prinsippsak. Partiet er ikke noen klasse i ordets gamle betydning. Det tar ikke sikte på å overføre makten til sine egne barn som sådanne, og hvis det ikke fantes noen annen utvei til å holde de dyktigste folk på toppen, ville det uten å betenke seg rekruttere en helt ny generasjon fra proletariatets rekker. Den omstendighet at Partiet ikke var noen arvelig organisasjon, bidrog meget til å nøytralisere motstanden i de kritiske år. Sosialisten av den gamle typen, som var blitt lært opp til å kjempe mot noe som ble kalt «klasseprivilegier», trodde at det som ikke var arvelig, ikke kunne bli permanent. Han forstod ikke at fortsettelsen av et oligarki ikke behøvde å være fysisk, og heller ikke gav han seg tid til å reflektere over den kjensgjerning at arvelige aristokratier alltid har vært kortlivet, mens adoptive organisasjoner som for eksempel den katolske kirke somme tider har vart i hundrer eller tusener av år. Det essensielle ved et oligarkisk styresett er ikke at makten arves fra far til sønn, men at man holder fast ved en bestemt verdensanskuelse og bestemte livsformer, som de døde har pålagt de levende. En herskende gruppe er en herskende gruppe så lange den kan nominere sine etterfølgere. Det som interesserer Partiet, er ikke å fortsette sitt blod, men å fortsette seg selv. Det spiller ikke noen rolle hvem som utøver makten, så lenge den hierarkiske struktur alltid forblir den samme.

Alle de oppfatninger, vaner, smaksretninger, følelser og åndelige standpunkter som særpreger vår tid, tar i virkeligheten sikte på å bevare den mystiske tro på Partiet og hindre at noen oppdager det moderne samfunns sanne natur. Et fysisk opprør, eller et innledende skritt til et slikt opprør, er i dag umulig. Fra proletariatet behøver man ikke å frykte noe. Overlatt til seg selv vil det fortsette fra generasjon til generasjon og fra århundre til århundre med å arbeide, formere seg og dø, ikke bare uten noen impuls til å gjøre opprør, men til og med uten evne til å begripe at verden kunne være annerledes enn den er. Proletarene vil ikke bli farlige før utviklingen av den industrielle teknikk gjør det nødvendig å gi dem en høyere utdannelse, men da den militære og kommersielle rivalisering ikke lenger er så viktig, er folkeopplysningens nivå i virkeligheten synkende. De meninger som massene har eller ikke har, blir betraktet som likegyldige. Man kan gi dem intellektuell frihet, fordi de ikke har noe intellekt. Hos et medlem av Partiet kan man på den annen side ikke tolerere selv den minste meningsavvikelse i det mest ubetydelige spørsmål.

Fra fødsel til død lever et partimedlem under Tankepolitiets årvåkenhet. Selv når han er alene, kan han aldri være viss på at han virkelig er alene. Enten han er våken eller sover, arbeider eller hviler, er i badet eller sengen, kan man holde øye med ham uten varsel og uten at han vet at han blir iakttatt. Ingenting han gjør er likegyldig. Hans vennekrets, hans atspredelser, hans oppførsel mot kone og barn, hans ansiktsuttrykk når han er alene, de ordene han sier i søvne, selv de karakteristiske kroppsbevegelsene hans, blir alt sammen omhyggelig gransket. Ikke bare alle hans virkelige feil og forsyndelser, men også enhver eksentrisitet, samme hvor liten den er, enhver endring av vaner, alle nervøse fakter som kanskje kan være uttrykk for en indre kamp, er viss på å bli oppdaget. Han har ikke noe fritt valg på noe som helst område av livet. På den annen side blir hans handlinger ikke regulert av lover eller av noen klart formulert atferdskode. I Oceania finnes det ingen lov. Tanker og handlinger som betyr den visse død om de blir oppdaget, er ikke formelt forbudt, og de uendelige utrenskninger, arrestasjoner, pinsler, fengselsdommer og fordampninger er ikke straffer for forbrytelser som virkelig er begått, men bare utslettelsen av personer som kanskje kunne begå en forbrytelse en gang i fremtiden. Det kreves av partimedlem at vedkommende ikke bare har de rette meninger, men også de riktige instinkter. Mange av de oppfatninger og standpunkter som kreves av ham blir aldri klart og tydelig definert, og kunne heller ikke bli det uten at man avslørte de motsetninger som Ingsoc innebærer. hvis vedkommende av natur er ortodoks (i nytale en godtenker), vil han under alle omstendigheter og uten å bruke sin tenkeevne vite hva som er den sanne tro og den korrekte følelse. Men den omhyggelige mentale trening som han gjennomgår i barndommen og som grupperer seg om nytaleordene forbryterstopp, hvitsverte og dobbelttenke, vil i alle tilfelle gjøre ham uvillig og udugelig til å tenke for dypt over noen spørsmål i det hele tatt.

Det forutsettes at det partimedlem ikke har noen private følelser og aldri slapper av i sin begeistring. Han skal leve i en uavbrutt orgie av hat mot utenlandske fiender og innenlandske forrædere, av jubel over landets seiere og av selvfornedrelse overfor Partiets allmakt og visdom. Den misnøyen som avles av denne golde, utilfredsstillende tilværelse blir bevisst avledet utover og spredt ved slike påfunn som tominuttershatet, og de spekulasjoner som kanskje kan føre til en skeptisk eller opprørsk holdning blir kvalt på forhånd av den tidlig ervervede indre disiplin. Det første og enkleste trinn i denne disiplinen, som selv småbarn kan lære, kalles i nytale forbryterstopp. Det betyr evnen til å bråstoppe, som på instinkt, på terskelen til enhver farlig tanke. Det omfatter også evnen til ikke å fatte analogier og ikke å innse logiske feil, å misforstå de enkleste argumenter hvis de er fiendtlige mot Ingsoc og å føle seg trettet eller frastøtt av enhver tankeretning som kan føre til et kjettersk mål. Forbryterstopp betyr kort og godt beskyttende tåpelighet. Men tåpelighet er ikke nok. Tvertom krever ortodoksi i sin egentlige mening en kontroll over ens egne mentale prosesser som er likeså fullkommen som et slangemenneskes over sin kropp. Oceanias samfunn bygger til syvende og sist på den tro at Store Bror er allmektig og at Partiet er ufeilbarlig. men da Store Bror i virkeligheten ikke er allmektig og Partiet ikke ufeilbarlig, trenges det en ustanselig elastisitet i behandlingen av kjensgjerningene, en smidighet som alltid er i samsvar med øyeblikkets krav. Nøkkelordet er her hvitsverte. Som så mange andre nytale-ord har også dette to meninger som direkte motsier hverandre. Når man bruker det om en motstander, betyr det at han frekt påstår at svart er hvitt, stikk i strid med den enkle kjensgjerning. Men anvendt om et partimedlem betyr det en lojal vilje til å si at svart er hvitt når partidisiplinen krever dette. Det betyr videre evnen til å tro at svart er hvitt, ja til og med å vite at svart er hvitt og glemme at en noengang har trodd det motsatte. Dette krever en stadig endring av fortiden, og dette lar seg gjøre ved hjelp av et tankesystem som i virkeligheten omfatter alt det øvrige og som i nytale er kjent som dobbelttenkning.

Endringen av fortiden er nødvendig av to grunner, hvorav den ene er subsidiær og så å si forebyggende. Den subsidiære grunn er at når partimedlemmet akkurat som proletaren tolererer de nuværende forhold, skyldes det delvis at han ikke har noe sammenligningsgrunnlag. Han må avskjæres fra fortiden på samme måte som fra fremmede land, fordi det er nødvendig at han tror han har det bedre enn sine forfedre og at gjennomsnittsnivået i materiell komfort stadig er stigende. Men den langt viktigste grunn til justeringen av fortiden er nødvendigheten av å trygge Partiets ufeilbarlighet. Ikke bare må taler, statistiske oppgaver og meldinger av enhver art ustanselig føres à jour for å vise at Partiets forutsigelser var riktige i alle spørsmål. Ingen endring i læren eller i de politiske forbindelser kan heller innrømmes. Å endre sinn, ja slev politikk, er nemlig en innrømmelse av svakhet. Hvis for eksempel enten Eurasia eller Øst-Asia er fienden i dag, må det landet alltid ha vært fienden. Og hvis kjensgjerningene sier noe annet, må en forandre dem. På den måten blir historien stadig skrevet om. Denne daglige forfalskningen av fortiden blir utført av Sannhetsministeriet og er like nødvendig for stabiliseringen av styret som det undertrykkelses- og spioneringsarbeid som utføres av Kjærlighetsministeriet.

Fortidens foranderlighet er en av Ingsocs sentrale grunnsetninger. Det blir hevdet at svunne hendelser ikke har noen objektiv eksistens, men bare lever i skrevne kilder og i menneskenes erindring. Fortiden er det som kildene og erindringene er enige om. Og da Partiet har fullstendig herredømme over alle kilder og likeså fullstendig kontroll over sine medlemmers sinn, følger hermed at fortiden er slik som Partiet bestemmer den skal være. Følgen er også at selv om fortiden er foranderlig, er den aldri blitt endret i noe spesielt tilfelle. Når den er blitt gjenskapt i den form som øyeblikket gjør nødvendig, er nemlig denne formen fortiden, og noen annen fortid kan aldri ha eksistert. Dette har sin gyldighet selv når — som det ofte hender — den samme hendelse må endres til ugjenkjennelighet flere ganger i løpet av samme år. Til alle tider sitter Partiet inne med den absolutte sannhet, og det er klart at det absolutte aldri kan ha vært forskjellig fra hva det er i dag. Som en vil se, er kontrollen av fortiden først og fremst avhengig av treningen av hukommelsen. Å sikre seg at alle skrevne kilder stemmer overens med øyeblikkets ortodokse oppfatning, er bare en mekanisk handling. Men det er også nødvendig å huske at hendelsene foregikk på den ønskede måten. Og hvis det er nødvendig å omordne ens erindring eller å fingre med skrevne vitnesbyrd, er det også nødvendig å glemme at en har gjort noe slikt. Dette knepet kan en lære seg på samme måte som all annen mental teknikk. Det blir lært av flertallet av partimedlemmer, og sikkert av alle som både er intelligente og ortodokse. I gammeltale kalles det helt åpent «realitetskontroll». I nytale heter det dobbelttenkning, selv om dette begrepet også omfatter meget annet ved siden av.

Dobbelttenkning betyr evnen til samtidig å ha to motstridende oppfatninger og å godta dem begge. Den intellektuelle partimann vet i hvilken retning hans erindring må forandres, derfor vet han også at han svindler med realitetene, men takket være dobbelttenkningen overbeviser han også seg selv om at virkeligheten ikke blir krenket. Prosessen må være bevisst, for ellers kan den ikke utføres med den nødvendige presisjon, men den må også være ubevisst, da den ellers ville føre med seg en følelse av falskhet og derfor av skyld. Dobbelttenkning er selve Ingsocs hjerte, for Partiets vesentligste oppgave er å bruke bevisst bedrag samtidig som det bevarer den faste målbevissthet som følger med fullkommen hederlighet. Å fortelle bevisste løgner samtidig som man oppriktig tror på dem, å glemme alle kjensgjerninger som er blitt ubehagelige, og så — når det på ny er blitt nødvendig — å trekke dem frem av glemselen akkurat så lenge som det trenges, å benekte den objektive virkelighets eksistens og hele tiden ta hensyn til den virkelighet man benekter — alt dette er en ufravikelig nødvendighet. Selv når en bruker ordet dobbelttenke er en nødt til å dobbelttenke. Når en bruker dette ordet, medgir en nemlig at en klusser med virkeligheten, men ved ny dobbelttenkning eliminerer en denne viten, og så videre i det uendelige, slik at løgnen alltid er et skritt foran sannheten. Når det kommer til stykket, er det ved hjelp av dobbelttenkning at Partiet har klart å stanse historiens gang — og for alt det vi vet kan fortsette med dette gjennom tusener av år.

Alle tidligere oligarkier har mistet sin makt enten fordi de ble forbenet eller ble altfor bløte. Enten ble de tåpelige og arrogante og klarte ikke å tilpasse seg de endrede forhold, og ble så styrtet. Eller de ble liberale og feige og gjorde innrømmelser der de burde ha brukt makt, med den følge at de også ble styrtet. Med andre ord: de falt enten bevisst eller ubevisst. Partiets bedrift er at det har skapt et tankesystem hvori begge forhold kan eksistere samtidig. Og Partiets herredømme kunne ikke gjøres permanent på noen annen intellektuell basis. Hvis en skal herske og fortsette å herske, må en kunne forrykke selve virkelighetssansen. Herskermaktens hemmelighet er nemlig å kombinere troen på ens egen ufeilbarlighet med evne til å lære av fortidens feil.

En behøver neppe å si at de mest subtile utøvere av dobbelttenkning er de som oppfant dobbelttenkningen og vet at den er et veldig system for åndelig bedrag. I vårt samfunn er det slik at de som har det beste kjennskap til det som skjer, også er de som minst ser verden slik som den er. Stort sett kan man si at jo større forståelsen er, dess større er selvbedraget, jo mer intelligent en er, dess mindre fornuftig er en. En tydelig illustrasjon til dette er det faktum at krigshysteriet øker i intensitet jo høyere en kommer opp på den sosiale rangstige. De mennesker hvis holdning til krigen er nærmest det rasjonelle, er de undertvungne folk i de omstridte områder. For disse folk er krigen bare en evigvarene ulykke som feier frem og tilbake over dem som en tidevannsbølge. Det er dem fullstendig likegyldig hvem det er som vinner. De er klar over at et skifte av herredømmet bare betyr at de kommer til å gjøre det samme arbeidet som før for nye herrer, som vil behandle dem akkurat på samme måte som de gamle. De litt mer begunstigede arbeidere vi kaller «proletarer», er seg bare av og til krigen bevisst. Når det trenges, kan de bli pisket opp til orgier av frykt og hat, men blir de overlatt til seg selv, kan de i lange tider glemme at det raser noen krig. Det er innen Partiets rekker, og fremfor alt i Det indre parti, at man finner den sanne begeistring for krigen. De som vet at en verdenserobring er umulig, tror fastest på den. Denne eiendommelige kombinasjon av motsetninger — viten og uvitenhet, kynisme og fanatisme — er et av det mest karakteristiske trekk i det oceaniske samfunn. Den offisielle ideologi kryr av motsigelser selv der det ikke er noen praktisk grunn til dem. Partiet forkaster og rakker ned på alle de prinsipper den sosialistiske bevegelse opprinnelig kjempet for, og dette gjør den i sosialismens navn. Det forkynner en forakt for arbeiderklasen som er uten sidestykke i hundrer av år, og det kler sine medlemmer i en uniform som en gang var et særkjenne for kroppsarbeidere og som ble antatt nettopp av den grunn. Det undergraver systematisk familiens solidaritet, og gir sin fører et navn som er en direkte appell til familiefølelsen. Selv navnene på de fire ministerier som nå styrer oss, avslører en viss skamløshet fordi de er en bevisst forvrengning av sannheten. Fredsministeriet sysler med krigen, Sannhetsministeriet med løgn, Kjærlighetsministeriet med tortur og Overflodsministeriet med hungersnød. Disse selvmotsigelser er ikke tilfeldige og heller ikke en følge av alminnelig hykleri, de er bevisste øvelser i dobbelttenkning. Det er nemlig bare ved å forsone selvmotsigelser at man kan beholde makten i det uendelige. Den gamle kretsgang kunne bare brytes på denne måten. Hvis menneskelig likhet skal kunne hindres for alltid — hvis de høye, som vi har kalt dem, skal kunne beholde si stilling for evighet — må den rådende sinnsstemning være kontrollert sinnssyke.

Men det er ett spørsmål som vi hittil nesten har oversett. Det er: hvorfor bør menneskelig likhet hindres? Hvis vi forutsetter at utviklingens mekanikk er blitt riktig beskrevet, hva er så motivet for dette veldige, omhyggelig planlagte forsøket på å fryse historien fast på et bestemt tidspunkt?

Her står vi ved den sentrale hemmelighet. Som vi har sett, beror Partiets mystiske status, og fremfor alt Det indre partis, på dobbelttenkningen. Men enda dypere enn dette ligger det opprinnelige motiv, det aldri omdiskuterte instinkt som først ledet til at det grep makten og som senere skapte dobbelttenkning, Tankepolitiet, permanent krig og alt det øvrige nødvendige utstyret. Dette motivet er i virkeligheten…

Winston ble vár stillheten, som en blir vár en ny lyd. Det forekom ham at Julia hadde vært svært stille en tid. Hun lå på siden, naken fra livet og oppover, med hånden under kinnet og en mørk hårlokk over øynene. Barmen hennes hevet og senket seg langsomt og regelmessig.

— Julia.

Ikke noe svar.

— Julia, er du våken?

Ikke noe svar. Hun sov. Han lukket boken, la den forsiktig på gulvet, strakte seg og drog sengeteppet over dem begge.

Ennå kjente han ikke den siste og dypeste hemmelighet, tenkte han. Han forstod hvordan, men han forstod ikke hvorfor. Hverken første eller tredje kapitel hadde i virkeligheten lært ham noe som han ikke visste, de hadde bare systematisert den viten han allerede hadde. Men etter å ha lest dette, viste han bedre enn før at han ikke var gal. En ble ikke gal av å være et mindretall, selv om det var mot hele verden. En gul stråle fra den synkende sol falt på skrå inn gjennom vinduet og streifet puten. Han lukket øynene. Solen i ansiktet hans og Julias glatte kropp mot hans egen gav ham en sterk og søvndyssende følelse av sikkerhet. Han var trygg, alt var i sin skjønneste orden. Han sovnet av mens han mumlet «fornuft er ikke statistisk» og med følelsen av at disse ordene inneholdt en dyp visdom.

X

Da han våknet, hadde han inntrykk av å ha sovet lenge, men et blikk på det gammeldagse uret fortalte ham at klokken bare var tyve tredve. Han lå og døset en liten stund til, og så hørte han den vanlige sterke sangen nede fra gårdsplassen:

Det var bare et håpløst innfall,

det svant som når solen går ned.

Men et blikk og et ord gav meg drømmer på jord,

og stjal hele min hjertefred.

Den tøysete sangen lot til å ha beholdt sin popularitet. En kunne fremdeles høre den overalt. Den hadde overlevd hatsangen. Julia våknet av lyden, strakte seg som en katt og gled ut av sengen.

— Jeg er sulten, sa hun. — Vi lager litt mer kaffe. Pokker også! Primusen er slokt, og vannet er kaldt. Hun løftet apparatet og ristet det. — Det er ikke noe mer petroleum i den.

— Vi kan vel få litt hos gamle Charrington.

— Det rare er at jeg undersøkte om den var full. Jeg kler på meg, føyde hun til. — Jeg synes det er blitt kjøligere.

Winston stod også opp og tok på seg klærne. Den utrettelige stemmen sang videre:

Dem sier at tiden leger,

at en glemmer all sorg, min venn,

men tårer og smil fra min ungdoms april

de verker i hjertet mitt enn!

Han ruslet bort til vinduet mens han festet beltet på overallen. Solen måtte ha gått ned bak husene, den skinte ikke mer på gårdsplassen. Steinhellene var våte, som om de nettopp var blitt vasket, og han hadde følelsen av at himmelen også var blitt det, så frisk og lyseblå virket den mellom skorstenspipene. Kvinnen marsjerte utrettelig frem og tilbake, fylte munnen med klesklyper og tok dem ut og hengte opp flere bleier, og flere og enda flere. Han lurte på om hun levde av å ta imot vask, eller om hun bare trellet for tyve-tredve barnebarn. Julia hadde stilt seg ved siden av ham, og begge stirret de likesom betatt på den røslige skikkelsen der nede. Mens han så på kvinnen i hennes typiske stilling, med de tykke armene strakt opp mot klessnoren og den kraftige hoppelignende bakdelen stikkende ut, slo det ham for første gang at hun var vakker. Det hadde aldri før falt ham inn at en kvinne på femti, pustet opp til enorme dimensjoner av barselsenger, og så herdet og slitt av arbeid til hun var grov i fibrene som overmoden turnips, kunne ha en vakker kropp. Men slik var det, og når det kom til stykket, hvorfor ikke? tenkte han. Den solide konturløse kroppen, som en blokk av granitt, og den ru, røde huden stod i samme forhold til en ung pike som en nype til en nyperose. Hvorfor skulle frukten aktes ringere enn blomsten?

— Hun er vakker, mumlet han.

— Hun er minst en meter over hoftene, sa Julia.

— Det er hennes form for skjønnhet, sa Winston.

Han holdt Julias myke midje tett i armen. Fra hoften til kneet var hennes lend mot hans. Aldri ville det komme noe barn av deres legemer. Det var noe de aldri kunne gjøre. Bare med muntlige ord, fra sinn til sinn, kunne de sende hemmeligheten videre. Kvinnen der nede hadde ikke noen tanker, hun hadde bare sterke armer, et varmt hjerte og et fruktbart liv. Han undret seg på hvor mange barn hun hadde født. Det kunne lett være femten. Hun hadde hatt sin korte blomstring, kanskje et års villroseskjønnhet, og så hadde hun plutselig svulmet opp som en fremdrevet frukt og var blitt hard og rød og grov, og så hadde hennes liv vært å stryke, vaske, stoppe, koke, feie, pusse, reparere, vaske, stryke — først for barna og så for barnebarna, i tredve samfulle år. Og da de var gått, sang hun fremdeles. Den mystiske ærbødighet han følte for henne var på sett og vis blandet med synet av den bleke, skyfri himmelen som strakte seg bak skorstenene ut til uendelige avstander. Det var rart å tenke på at himmelen var den samme for alle, i Eurasia og Øst-Asia så vel som her. Og menneskene under himmelen var også i mangt og meget de samme — over alt, i hele verden, hundrer eller tusener millioner mennesker akkurat som her, mennesker som ikke kjente hverandres eksistens, som ble holdt skilt fra hverandre av murer av hat og løgn, men som likevel var nesten nøyaktig ens — mennesker som aldri hadde lært å tenke, men som i sine hjerter og maver og muskler samlet det styrke som en dag skulle velte denne verden. Hvis det var hoe håp, lå det hos proletarene! Uten å ha lest boken til ende, visste han at dette måtte være Goldsteins sluttelige budskap. Fremtiden tilhørte proletarene. Og kunne han være viss på at den verden de ville bygge når deres time kom, ikke ville være like fremmed for ham, for Winston Smith, som Partiets verden? Jo, fordi det i det minste ville bli en fornuftens verden. Der det er likhet, kan det være fornuft. Før eller siden ville det skje, styrke ville endre seg til bevissthet. Proletarene var udødelige, det kunne en ikke tvile på når en så på den staute skikkelsen på gårdsplassen. Til slutt ville de våkne. Og før det skjedde, ville de holde liv i seg mot all overmakt, akkurat som fugler, selv om det skulle ta tusen år, og fra legeme til legeme ville de overføre den vitalitet som Partiet ikke hadde og ikke kunne drepe.

— Husker du den måltrosten som sang for oss den første gangen, i skogbrynet? sa han.

— Den sang ikke for oss, svarte Julia. — Den sang for å more seg selv. Kanskje ikke det en gang. Den sang bare.

Fuglene sang, proletarene sang, Partiet sang ikke. Overalt i veden, i London og New York, i Afrika og Brasil og i de mystiske forbudte land bortenfor grensene, på gatene i Paris og Berlin, i landsbyene på den endeløse russiske slette, i Chinas og Japans basarer — overalt stod den samme uovervinnelige skikkelse, uformelig å se til på grunn av arbeid og barnefødsler, strevende fra fødsel til død, men fremtiden var deres. Men en kunne bli delaktig i denne fremtiden, hvis en holdt sin sjel i live på samme måte som de holdt sine legemer, og videresendte den hemmelige læren at to og to er fire.

— Vi er døde, sa han.

— Vi er døde, gjentok Julia pliktskyldigst.

— Dere er døde, sa en jernhard røst bak dem.

De fløy fra hverandre. Det var som Winstons innvoller frøs til is. Han kunne se det hvite rundt hele irisen i Julias øyne. Ansiktet henne var blitt melkeaktig gult. Sminkeflekkene hun fremdeles hadde på kinnet, tegnet seg skarpt mot huden, nesten som om de ikke hadde noe med den å gjøre.

— Dere er døde, gjentok jernrøsten.

— Det var bak bildet, stønnet Julia.

— Det var bak bildet, sa stemmet. — Bli stående nøyaktig der dere er. Ikke noen bevegelse før dere får ordre til det.

Nå begynte det, nå begynte det omsider! De kunne ikke gjøre annet enn å stå der og se hverandre inn i øynene. Å løpe for livet, å komme seg ut av huset før det var for sent — en slik tanke falt ingen av dem inn. Det var utenkelig ikke å lystre den jernharde røsten fra veggen. Det lød et smell, som om et håndtak ble slått tilbake, og så et knas av glass som gikk i stykker. Bildet hadde falt på gulvet og avslørt fjernskjermen som var bak.

— Nå kan de se oss, sa Julia.

— Nå kan vi se dere, sa stemmen. — Still dere midt i værelset. Stå med ryggen mot hverandre. Fold hendene bak hodet. Rør ikke hverandre.

De rørte ikke hverandre, men det forekom ham at han kunne føle hvordan Julias kropp dirret. Eller kanskje var det bare skjelvingen av hans egen. Det var såvidt han kunne hindre at tennene hans klapret, men knærne klarte han ikke å kontrollere. Nedenunder hørte han trampende støvler, både inne i huset og utenfor. Noe ble slept over steinene. Kvinnen hadde brått sluttet å synge. Det var noe som trillet bortover og skranglet, akkurat som om vaskebaljen var slengt over gårdsplassen, og så noen forvirrende sinte skrik som endre i et hyl av smerte.

— Huset er omringet, sa Winston.

— Huset er omringet, sa stemmen.

Han hørte Julia bite tennene sammen. — Jeg tror vi like godt kan si farvel, sa hun.

— Dere kan like godt si farvel, sa stemmen. Og så kom en annen røst, en tynn kultivert røst som Winston hadde inntrykk av å ha hørt før: — Og siden vi nå er inne på emnet: Her kommer lyset som skal lyse deg til ro, her kommer kniven som skall kappe deg i to!

Noe braket ned på sengen bak Winstons rygg. Enden av en stige var blitt kjørt gjennom vinduet og hadde knust glasset. Noen kom klyvende inn gjennom vinduet. Støvler larmet opp trappen. Rommet var fullt av kraftige karer i svarte uniformer, med jernbeslåtte støvler og køller i neven.

Winston skalv ikke mer. Selv øynene beveget han nesten ikke. Nå var det bare en ting som tellet: å være rolig, rolig, og ikke gi dem noe påskudd til å slå! En mann med en glatt bokserhake og en munn som var bare et snitt, stanset foran ham og lot ettertenksomt køllen balansere mellom tommelen og pekefingeren. Winston så ham i øynene, følelsen av nakenhet var nesten uutholdelig slik som han stod med hendene bak nakken og hele ansiktet og kroppen vergeløst. Mannen stakk ut spissen på en hvit tunge, slikket det stedet hvor leppene hans skulle ha vært og gikk så videre. Det lød et nytt smell. En eller annen hadde tatt glassbrevpressen fra bordet og knust den i småbeter mot gruesteinen.

Den lille korallbiten, en ørliten lyserød spiral, trillet bortover gulvteppet. Hvor liten, tenkte Winston, hvor liten var den ikke! Så hørte han et stønn og et dumpt slag bak seg, og han fikk et voldsomt spark i ankelen, slik at han nesten mistet balansen. En av karene hadde drevet neven inn i Julias underliv, slik at hun klappet sammen som et lommemetermål. Hun lå og vred seg på gulvet mens hun snappet etter pusten. Winston våget ikke å snu hodet en millimeter, men av og til fikk han et glimt av det likbleke stønnende ansiktet hennes. Enda han var lamslått av skrekk, var det som han kunne føle smerten i sin eget kropp, den skjærende smerten som likevel betydde mindre en det å få pusten igjen. Han visste hvordan det kjentes: den grufulle, forferdelige smerten var der fremdeles, men hun merket den ikke så tydelig ennå, fordi det først og fremst gjaldt å kunne få puste. Så heiste to av mennene henne opp i knærne og skuldrene og bar henne ut som en sekk. Winston fikk et glimt av ansiktet hennes, det hang ned, gult og forvridd, med lukte øyner, og det var fremdeles en sminkeklatt på begge kinner. Og det var det siste han så av henne.

Fremdeles stod han dørgende stille. Ingen hadde ennå slått ham. Tanker som kom av seg selv, men som virket helt uten interesse, tok til å flakke gjennom hjernen hans. Han lurte på om de hadde fått tak i Charrington. Han undret seg på hva de hadde gjort med kvinnen nede i gården. Han ble oppmerksom på at han hadde en voldsom trang til å late vannet, og følte en svak forbauselse, fordi det bare var to-tre timer siden han hadde gjort det. Han la merke til at uret på kaminhyllen viste ni, det vil si en og tyve. Men lyset virket for sterkt. Ville ikke lysten svinne mer og mer klokken en og tyve en augustkveld? Han spekulerte på om ikke Julia og han tross alt hadde tatt feil av tiden — om de ikke hadde sovet klokken rundt og trodd at den var tyve tredve mens den i virkeligheten var null åtte tredve neste morgen. Men han fulgte ikke tanken videre. Den interesserte ham ikke.

Nye og lettere steg hørtes ute i gangen. Charrington kom inn. De svartkledde menns oppførsel ble med ett mer behersket. Det var også noe som hadde forandret seg i Charringtons utseende. Øynene hans falt på bitene av brevpressen.

— Ta opp de bitene, sa han skarpt.

En av mennene bøyde seg og gjorde det. Cockneyaksenten var borte, og med ett skjønte Winston hvis stemme han hadde hørt i fjernskjermen for en kort stund siden. Charrington hadde fremdeles den gamle fløyelsjakken, men det nesten hvite håret hans var nå blitt svart. Han hadde også lagt av seg brillene. Han gav Winston et eneste skarpt blikk, likesom for å forvisse seg om hvem han var, og vidde ham så ingen ytterligere oppmerksomhet. En kunne fremdeles kjenne ham igjen, men han var ikke den samme mann mer. Hans kropp var blitt rankere og lot til å ha blitt høyere. Ansiktet hadde bare undergått små forandringer, men var likevel blitt et helt annet. De svarte brynene var ikke så busket, rynkene var borte, selve ansiktstrekkene var likesom blitt annerledes, selv nesen virket kortere. Det var det årvåkne, kalde ansiktet på en mann i fem og tredveårsalderen. Det falt Winston inn at for første gang så han en mann som han visste var medlem av Tankepolitiet.

TREDJE DEL

I

Han ante ikke hvor van var. Trolig var han i Kjærlighetsministeriet, men det var umulig å vite det sikkert.

Han var i en høyloftet celle uten vinduer og med vegger av skinnende hvite fliser. Skjulte lamper kastet en flom av kaldt lys over det, og det var en lav, summende lyd, som han antok hadde noe å gjøre med ventilasjonen. En benk eller rettere en hylle, akkurat så bred at en kunne sitte på den, løp langs hele veggen og ble bare avbrutt av døren. På veggen rett mot doren var et vannklosett uten tresete. Det var fire fjernskjermer, en i hver vegg.

Det verket i maven hans. Verkingen hadde han kjent helt siden de slengte ham inn i den lukkede bilen og kjørte ham bort. Men han var også sulten, det var en gnagende sykelig slags sult. Kanskje var det fire og tyve timer siden han sist spiste noe, kanskje var det seks og tredve. Ennå visste han ikke, og ville vel aldri få vite, om det var om morgenen eller kvelden de hadde arrestert ham. Siden det hendte, hadde han ikke fått noe mat.

Han satt så stille han kunne på den smale benken, med hendene i kors over kneet. Han hadde alt lært a sitte stille. Hvis en gjorde uventede bevegelser, hylte de til en fra fjernskjermen. Men trangen til mat ble sterkere og sterkere. Det han mest av alt lengtet etter, var en bit brød. Han hadde en bestemt følelse av at det var noen brødsmuler i lommen på overallen. Det var til og med mulig — det trodde han, fordi det syntes å være noe som kilte ham i benet av og til — at det var et ganske stort stykke brød der. Til slutt ble fristelsen til å undersøke dette for sterk, han stakk hånden ned i lommen.

— Smith! brølte en røst fra fjernskjermen. — 6079 Smith W! Hendene fra lommen når du er i cellen!

På ny ble han sittende stille med hendene foldet over kneet. Før han ble ført hit, hadde de tatt ham til et annet sted som måtte ha vært et alminnelig fengsel eller et midlertidig varetekstslokale som patruljene brukte. Han visste ikke hvor lenge han hadde vært der, det var iallfall noen timer, men uten klokke og dagslys var det vanskelig å beregne tiden. Det var et bråkende sted som luktet vondt. De hadde satt ham i en celle som var maken til den han nå var i, men den var griset og skitten og hele tiden full av minst ti-femten mennesker. Flertallet av dem var alminnelige forbrytere, men det fantes også noen politiske fanger blant dem. Han hadde sittet taus mot veggen, skubbet av skitne kropper, altfor opptatt av sin frykt og smerten i maven til å fatte større interesse for omgivelsene, men han la likevel merke til den forbausende forskjell i oppførsel mellom partifangene og de andre. Partifangene var alltid tause og redde, men de alminnelige fangene lot ikke til å vøre noe. De hylte fornærmelser til vokterne, sloss av alle krefter når deres eiendeler ble tatt fra dem, rablet svinske ord på gulvet, spiste innsmuglet mat som de drog frem fra mystiske skjulesteder i klærne og skrek til og med til fjernskjermen når den prøvde å gjenopprette orden. På den annen side lot det til at noen av dem stod på god fot med vokterne, de kalte dem med utnavn og forsøkte å lure sigaretter gjennom tittehullet i døren. Vokterne behandlet på sin side de alminnelige forbrytere med en viss overbærenhet, selv når de måtte bruke vold mot dem. Det ble snakket mye om de tvangsarbeidsleirene som de fleste av fangene ventet å bli sendt til. Winston fikk høre at det var «all right» i leirene så lenge en hadde gode forbindelser og kunne trekke i snorene. Det var bestikkelse, begunstigelse og svindel av alle slag der, det var homoseksualitet og prostitusjon, det fantes til og med ulovlig brennevin som ble destillert av poteter. Tillitsvervene ble bare gitt alminnelige forbrytere, særlig gangstere og mordere, som dannet et slags aristokrati. Alt negerarbeid ble utført av de politiske fanger.

Fanger av alle slag kom og gikk stadig: rusgifthandlere, tyver, banditter, svartebørshandlere, fylliker, gatetøser. Noen av de fulle menneskene var så voldsomme at de andre fangene måtte gå sammen om å age dem. Et veldig vrak av en kvinne i sekstiårsalderen, med svære hengebryster og tykke kveiler av hvitt hår som hadde falt ned under slagsmålet, ble båret sparkende og skrikende inn av fire vakter som hadde tatt tak i den fire endene av henne. De slet av henne de støvlene hun hadde forsøkt å sparke dem med og dumpet henne så ned i fanget på Winston, slik at lårbenene hans skulle til å knekke. Kvinnfolket heiste seg opp og spyttet et «helvetes drittsekker!» etter dem. Så oppdaget hun at hun satt på noe ujevnt og gled fra Winstons kne ned på benken.

— Om forlatels, småen, sa hun. — Jeg ville ikke sette meg på dere, det var de svina som slengte meg dit. De vet ikke åssen ei dame skal behandles. Hun tidde litt, klappet seg på brystet og rapte. — Unnskyld, sa hun, jeg er’ke riktig i orden, skjønner dere.

Hun bøyde seg forover og spydde på gulvet så det sprutet.

— Nå er’e bedre, sa hun og lente seg mot veggen med lukkede øyne. En ska’ aldri holde på det, det sier jeg bestandig. Få det opp mens det ennå er freskt i magen din.

Hun kviknet til, snudde seg for å se nøyere på Winston og lot øyeblikkelig til å like ham. Hun la en veldig arm om skulderen hans og drog ham inn til seg, mens hun pustet øl og spy rett i ansiktet på ham.

— Hva heter du, søten? sa hun.

— Smith, sa Winston.

— Smith? Det var rart. Jeg heter åsså Smith. Herregud, jeg kunne ha vært mora di, sa hun sentimentalt.

Det kunne hun, tenkte Winston. Hun hadde omtrent den riktige alder og legemsbygning, og det var trolig at folk forandret seg litt etter tyve års tvangsarbeidsleir.

Ingen andre hadde snakket til ham. I en grad som var forbausende overså de alminnelige forbrytere partifangene, «polittene» som de kalte dem, med en slags likegyldig forakt. Partifangene lot til å være livende redde for å snakke med noen, og enda mer for å snakke med hverandre. Bare en eneste gang, da to kvinnelige partimedlemmer satt tett klemt sammen på benken, hørte han noen hurtig hviskende ord midt i levenet, og særlig en hentydning til rom «en null en» som han ikke skjønte.

Det kunne være to eller tre timer siden de hadde ført ham hit. Den dumpe smerten i maven gav seg ikke, men stundom ble den mindre og stundom verre, og hans tanker trakk seg sammen i samsvar med det. Når det ble verre, tenkte han bare på smerten selv og sin lengsel etter mat. Når den letnet, ble han grepet av panikk. Det var øyeblikk da han forutså det som ville skje med ham så levende at hans hjerte galopperte og han mistet pusten. Han kjente kølleslagene på sine albuer og de jernskodde støvlene på skinnebenene, han så seg selv ligge og kave på gulvet og skrike om nåde gjennom utslåtte tenner. Han tenkte nesten ikke på Julia. Han kunne ikke samle tankene om henne. Han elsket henne og ville ikke svike henne, men det var bare et faktum, noe han visste på samme måte som han kjente aritmetikkens regler. Han følte ingen kjærlighet til henne, og han funderte nesten ikke en gang på hva som foregikk med henne. Oftere tenkte han på O’Brien og da med et flakkende håp. O’Brien måtte vite at han var arrestert. Brorskapet forsøkte aldri å redde sine medlemmer, hadde han sagt. Men så var det barberbladet — de ville sende ham det, om de kunne. Det ville kanskje ta fem sekunder før vokterne kunne styrte inn i cellen. Bladet ville skjære inn i ham med en slags brennende kulde, og selv de fingrene som holdt det ville bli skåret opp inntil benet. Alle tanker vendte tilbake til hans syke kropp, som skjelvende vek unna selv den minste smerte. Han var ikke viss på at han ville bruke barberbladet, selv om han fikk en sjanse til det. Det var naturligere å eksistere fra øyeblikk til øyeblikk, å godta ti minutters ytterligere liv, selv om han visste med sikkerhet at det ville ende med tortur.

Somme tider forsøkte han å telle porselensflisene på cellens vegger. Det burde ha vært lett, men han mistet alltid tråden på det ene eller annet punkt. Oftere undret han seg på hvor han satt, og hvilken tid av døgnet det var. Et øyeblikk følte han seg sikker på at det var fullt dagslys utenfor, i neste like så sikker på at det var stummende mørkt. Instinktivt visste han at på dette stedet ville lysene aldri bli slått av. Det var et sted uten mørke — og nå forstod han hvorfor O’Brien hadde latt til å skjønne hentydningen. I Kjærlighetsministeriet var det ikke noen vinduer. Cellen hans kunne likke midt i bygningen eller mot ytterveggen, den kunne være ti etasjer under jorden eller tredve over den. I tanken flyttet han seg fra sted til sted og forsøkte på grunnlag av følelsene i sin kropp å avgjøre om han satt høyt oppe i luften eller dypt nede i jorden.

Utenfor hørte han lyden av marsjerende støvler. Ståldøren ble åpnet med et smell. En ung offiser, en velstelt mann i svart uniform, som lot til å skinne over det hele av blankpusset lær, med et blekt, skarpskårent ansikt som lignet en voksmaske, kom inn med raske skritt. Han gjorde et tegn til vokterne utenfor om at de skulle føre inn den fangen de kom med. Dikteren Ampleforth sjanglet inn i cellen. Døren smalt igjen.

Ampleforth gjorde et par usikre bevegelser til begge sider, som om han trodde at det var en dør til som han skulle igjennom, og tok så til å vandre opp og ned i cellen. Ennå hadde han ikke lagt merke til at Winston satt der. De nærsynte øynene hans stirret på veggen omtrent en meter over Winstons hode. Han var uten sko, store skitne tær stakk ut av hullene i sokkene hans. Det var også flere dager siden han hadde barbert seg. Skjeggstubb dekket ansiktet hans helt opp til kinnbenene og gav ham et skurkaktig utseende som harmonerte dårlig med den store veike kroppen og de nervøse bevegelsene.

Winston rev seg litt løs av sin sløvhet. Han måtte snakke til Ampleforth og risikere hylet fra fjernskjermen. Det kunne til og med tenkes at Ampleforth kom med barberbladet.

— Ampleforth, sa han.

Det kom ikke noe hyl fra fjernskjermen. Ampleforth stanset, mildt forbauset. Hans blikk innstilte seg langsomt på Winston.

— Å, Smith! sa han. — Du også!

— Hvorfor har de tatt deg?

— Ærlig talt… han satte seg klosset på benken rett mot Winston. — Det finnes bare én forbrytelse, ikke sant? sa han.

— Tydeligvis har jeg det.

Han la handen på pannen og klemte tinningene et øyeblikk, som om han forsøkte å huske noe.

— Slikt hender, begynte han usikkert. — Jeg har klart å huske ett tilfelle — et mulig tilfelle. Det var utvilsomt en indiskresjon. Vi holdt på å lage en endelig utgave av Kiplings dikt. Jeg lot ordet «Gud» bli stående i slutten av en linje. Jeg kunne ikke for det! fortsatte han nesten indignert og løftet hodet for å se på Winston. — Det var umulig å forandre linjen. Rimet var «bud». Vet du hvor få rim på «bud» det finnes i vårt språk? Jeg brydde hjernen min i dagevis. Det var ikke noe annet rim som passet.

Hans ansiktsuttrykk forandret seg. Ergrelsen forsvant, og et øyeblikk så han nesten fornøyd ut. En slags intellektuell varme, gleden hos en pedant som har oppdaget en unyttig kjensgjerning, lyste gjennom skitten og det uryddige håret.

— Har du aldri tenkt over at hele den engelske diktnings historie er blitt bestemt av det faktum at vårt språk mangler rim? sa han.

Hei, den tanken hadde aldri falt Winston inn. Under de nåværende forhold slo den ham heller ikke som særlig viktig eller interessant.

— Vet du hvilken tid på dagen det er? sa han.

På ny så Ampleforth forbauset ut. — Det har jeg snaut tenkt pa. Jeg ble arrestert — det kan være to dager siden — kanskje tre. Øynene hans flakket rundt veggene, som om han ventet å finne et vindu et sted. — Det er ingen forskjell mellom natt og dag på dette stedet. Jeg skjønner ikke hvordan en kan regne ut tiden.

De førte en springende samtale i noen minutter, og så kom plutselig og uten tilsynelatende grunn et hyl fra fjernskjermen, som kommanderte dem til å holde kjeft. Winston satt rolig med foldede hender. Ampleforth var for svær til å kunne sitte godt på den smale benken og snudde rastløst på seg, mens han først slo de tynne hendene om det ene kneet og så om det andre. Fjernskjermen bjeffet at han skulle sitte stille. Tiden gikk. Tyve minutter, en time — det var vanskelig å avgjøre. På ny hørtes trampingen av støvler utenfor. Winston innvoller trakk seg sammen. Snart, meget snart, kanskje om fem minutter, kanskje nå, ville støvletrampingen bety at hans egen tur var kommet.

Døren ble åpnet. Den unge offiseren med det kalde fjeset kom inn igjen. Med en kort håndbevegelse pekte han på Ampleforth.

— Rom 101, sa han.

Ampleforth marsjerte klosset ut mellom vokterne, ansiktet hans var svakt bekymret, men uforstående.

Så gikk det en tid som på Winston virket omtrent like lang som den første. Smerten i maven hans hadde økt igjen. Hans tanker slepte seg avsted i det samme spor, som en ball som gang på gang faller i den samme rekken av huller. Han hadde bare seks tanker: smerten i maven, et stykke brød, blodet og skrikingen, O’Brien, Julia og barberbladet. Innvollene snørte seg sammen i en ny krampetrekning, de tunge støvlene nærmet seg igjen. Da døren gikk opp, laget den en bølge luft som førte med seg lukten av kald svette. Parsons kom inn i cellen. Han hadde khaki-shorts og sportsskjorte.

Denne gangen ble Winston så forbauset at han glemte seg selv.

— Du her! sa han.

Parsons gav ham et blikk som hverken viste interesse eller overraskelse, bare elendighet. Han tok til å gå usikkert frem og tilbake, tydeligvis var det umulig for ham å holde seg rolig. Hver gang han strakte de fete knærne sine var det tydelig at de skalv. Øynene hadde et vidt åpent, stirrende blikk, som om han ikke kunne la være å se på noe et stykke borte.

— Hvorfor er du tatt? spurte Winston.

— Tankeforbrytelse! sa Parsons nesten lallende. Tonen innebar både en fullstendig tilståelse av egen skyld og en slags vantro redsel over at et slikt ord kunne anvendes om ham selv. Han stanset foran Winston og begynte ivrig å appellere til ham: — Du tror vel ikke de vil skyte meg, tror du det, gamle venn? De skyter en ikke, når en ikke har gjort noe virkelig — når en bare har tanker som en ikke kan noe for? Jeg vet at alle får en rettferdig behandling. Å, jeg er sikker på dem slik! De kjenner rullebladet mitt, ikke sant? Du vet da hva slags kar jeg har vært. Ikke noen dårlig kar på min måte. Ikke noe oppvakt hode, naturligvis, men ivrig. Jeg prøvde å gjøre mitt beste for Partiet, ikke sant? Jeg slipper med fem år, tror du ikke det? Eller kanskje ti år? En fyr som jeg kan gjøre atskillig nytte for seg i en arbeidsleir. De vil da ikke skyte meg fordi jeg har løpet av sporet en eneste gang, vel?

— Er du skyldig? spurte Winston.

— Selvsagt er jeg skyldig! skrek Parsons med et servilt blikk på fjernskjermen. — Du tror da vel ikke at Partiet ville arrestere en uskyldig mann, hva? Froskeansiktet hans ble roligere og fikk til og med et skinnhellig uttrykk: — Tankeforbrytelse er noe fryktelig, gamle venn, sa han svulstig. — Det er noe lumskt noe. Det kan slå kloa i deg uten at du selv vet det. Vet du åssen de fikk tak i meg? I søvne! Jo, det er sant. Der drev jeg på med arbeidet mitt, jeg prøvde å gjøre min dont — og aldri visste jeg at jeg hadde noe slikt stygt i tankene mine i det hele tatt. Og så tok jeg til å snakke i søvne. Vet du hva de hørte meg si?

Han senket stemmen, som en manne som av medisinske grunner er nødt til å si noe svineri.

— Ned med Store Bror! Ja, det sa jeg! Sa det gang på gang, later det til. Mellom oss, gamle venn, så er jeg glad for at de tok meg før det gikk enda lenger. Vet du hva jeg skal si til dem når jeg blir stilt for retten? Takk, skal jeg si, takk for at dere reddet meg før det ble for sent.

— Hvem var det som angav deg? spurte Winston.

— Den vesle dattera mi, sa Parsons med en slags bedrøvet stolthet. — Hun lyttet i nøkkehullet. Hun hørte det jeg sa og pigget så av gårde til patruljen neste dag. Ganske smart av en jentunge på syv år, hva? Jeg er ikke sinna på henne for det. Jeg er faktisk stolt av henne. Det viser at jeg iallfall har oppdratt henne i den rette ånd.

Han gjorde noen usikre bevegelser frem og tilbake mens han flere ganger kastet et lengselsfullt blikk på klosettet. Med ett rev han ned buksene.

— Unnskyld meg, gamle venn. Jeg kan ikke for det. Det er denne ventingen.

Han slapp den svære bakenden ned i klosettåpningen. Winston dekket ansiktet med hendene.

— Smith! hylte stemmen i fjernskjermen. — 6079 Smith W! Hendene fra ansiktet. Slikt er forbudt i cellene.

Winston tok hendene ned. Parsons brukte klosettet, høylydt og i overflod. Så viste det seg at avløpet var i uorden, og cellen stinket avskyelig i flere timer etterpå.

Parsons ble fjernet. Nye fanger kom inn og forsvant så på mystisk vis. En av dem, en kvinne, ble bragt til «rom 101», og Winston la merke til at hun likesom krympet sammen og fikk en annen farve da hun hørte ordene. Tiden gikk, og han regnet ut at hvis han var blitt ført hit om morgenen, ville det være ettermiddag, eller hvis det hadde vært ettermiddag, ville det være midnatt. Det var seks fanger i cellen, menn og kvinner. Alle satt meget stille. Rett mot Winston satt en mann med et hakeløst ansikt med store tenner, han lignet på en prikk en eller annen stor harmløs gnager. De tykke kinnene hans hadde hektiske flekker og var så posete at det var vanskelig å tro at han ikke hadde gjemt bort små matforsyninger i dem. De lysegrå øynene flakket redde fra ansikt til ansikt og vek fort unna når de møtte en annens blikk.

Døren gikk opp igjen, og inn kom en ny fange, hvis utseende et øyeblikk fikk det til å gå kaldt gjennom Winston. Det var en alminnelig mann som så fattig ut, han kunne ha vært ingeniør eller en slags tekniker. Det som virket så uhyggelig, var det uttærte ansiktet hans. Hodet var som en dødningeskalle. På grunn av avmagringen virket munnen og øynene uforholdsmessig store, og øynene lot til å være fylt med et morderisk ukuelig hat til en eller annen.

Mannen satte seg på benken et lite stykke fra Winston. Winston så ikke på ham igjen, men det pinte kranielignende ansiktet stod likelevende i hans sinn som om det hadde vært rett foran øynene hans. Med ett skjønte han hva som var i veien. Mannen holdt på å dø av sult. Den samme tanken lot samtidig til å slå alle de andre i cellen. Det ble en svak bevegelse bortover hele benken. Øynene på den hakeløse mannen fortsatte å flakke i retning av mannen med dødningeskallen, snart dreide de skyldbevisst unna, men ble så tvunget tilbake igjen av en uimotståelig drift. Plutselig begynte han å flytte seg urolig der han satt. Til slutt reiste han seg, vraltet klosset over gulvet mens han grov i lommen på sin overall, og med et skamfullt uttrykk rakte han den andre et skittent stykke brød.

Et rasende, øredøvende brøl kom fra fjernskjermen. Mannen uten hake hoppet der han stod. Mannen med kraniet hadde i en fart gjemt hendene bak ryggen, som om han ville demonstrere for hele verden at han sa nei til gaven.

— Bumstead! brølte stemmen. 2713 Bumstead J! Slipp det brødstykket.

Den hakeløse mannen lot stykket falle på gulvet.

— Bli stående der du er, sa stemmen. — Front mot døren. Rør deg ikke.

Den hakeløse mannen adlød. De store posete kinnene hans dirret, og han klarte ikke å ta seg sammen. Døren ble slått opp. Den unge offiseren kom inn og trådte til side, og bak ham dukket det frem en lavvoksen firskåren vakt med enorme armer og skuldrer. Han tok stilling rett mot den hakeløse mannen, og på signal fra offiseren gav han ham et forferdelig slag rett i munnen, et slag som han la hele sin legemstyngde i. Det var så voldsomt at mannen syntes å bli løftet opp fra gulvet. Kroppen hans ble slengt tvers over cellen og havnet mot toalettkummen. Et øyeblikk ble han liggende der som i svime med mørkt blod sivende fra munnen og nesen. En meget svak klynking eller piping lød fra ham, den virket som den kom helt ubevisst. Så rullet han seg over og reiste seg ustøtt på hender og knær. Midt i en strøm av blod og spytt falt de to brukne halvdeler av et gebiss ut av munnen på ham.

Fangene satt dødsens stille med hendene foldet om knærne. Den hakeløse krøp tilbake til sin plass. Kjøttet var blitt mørkt på den ene siden av ansiktet hans. Munnen hadde hovnet opp til en uformelig mørkerød masse med et svart hull i midten. Av og til dryppet det litt blod ned på brystet av hans overall. De grå øynene flakket fremdeles fra ansikt til ansikt, mer skyldbetynget enn noensinne, som om han forsøkte å få greie på hvor meget de andre foraktet ham for denne ydmykelsen.

Døren gikk opp. Med en liten håndbevegelse pekte offiseren på mannen med kraniet.

— Rom 101, sa han.

Winston hørte et stønn og noen forvirrede bevegelser ved siden av seg. Mannen hadde faktisk kastet seg på kne på gulvet med foldede hender.

— Kamerat! Offiser! skrek han. — Du må ikke ta meg til det stedet! Har jeg ikke fortalt dere alt allerede? Hva mer er det dere vil vite? Det er ingenting jeg ikke vil tilstå, ingenting! Bare si meg hva det er, så skal jeg tilstå med det samme. Skriv det ned, så skal jeg undertegne det — hva som helst! Men ikke rom 101!

— Rom 101, sa offiseren.

Mannens ansikt var meget blekt på forhånd, men nå fikk det en farve som Winston ikke hadde trodd var mulig. Der var avgjort og umiskjennelig en tone av grønt i det.

— Gjør hva dere vil med meg! hylte han. — Dere har sultet meg i ukevis. Gjør dere ferdig med det og la meg dø. Skyt meg. Heng meg. døm meg til fem og tyve år. Er det noen andre dere vil jeg skal angi? Bare si det, så skal jeg fortelle dere alt dere vil. Jeg bryr meg ikke om hvem det er, eller hva dere gjør med dem. Jeg har kone og tre barn. Det største av dem er ikke seks år gammelt. Dere kan ta dem alle sammen og skjære over halsen på dem mens jeg ser på det, og det skal jeg gjerne. Men ikke rom 101!

— Rom 101, sa offiseren.

Mannen kastet et vilt blikk på de andre fangene, som om det plutselig hadde falt ham inn at han kunne få en annen dit i sitt sted. Øynene hans festet seg ved det sundslåtte ansiktet på mannen uten hake. Han løftet en skinnmager arm.

— Det er han der dere burde ta og ikke meg! skrek han. — Dere hørte ikke hva han sa etter at de slo til ham. La meg bare få snakke, så skal jeg fortelle dere hvert eneste ord av det. Det er han som er mot Partiet, ikke jeg… Vokterne gikk bort til ham. Mannens stemme ble til et hyl: — Dere hørte ikke hva hans sa! gjentok han. Det ble noe galt med fjernskjermen. Men det er han dere skal ta. Han, ikke meg!

De to røslige vokterne hadde stanset for å ta ham i armene. Men akkurat i samme sekund kastet han seg tvers over cellegulvet og tok tak i et av de jernbena som støttet under benken. Han hadde tatt til å ule som et dyr. Vokterne prøvde å vri ham løs, men han klynget seg fast med forbausende kraft. I kanskje tyve sekunder rev og slet de i ham. Fangene satt stille med hendene om knærne og så rett frem for seg. Hylingen stanset, mannen hadde ikke pust til mer enn å henge seg fast. Så kom det et annet slags skrik. En vokter hadde sparket til ham med støvelen og knekket fingrene på den ene hånden hans. De drog ham opp på bena.

— Rom 101, sa offiseren.

Mannen ble ført ut, han sjanglet i vei med senket hode og følte på den knuste hånden, all kamplysten var gått ut av ham.

Det gikk lang tid. Hvis det hadde vært midnatt da mannen med kraniet ble ført bort, var det nå morgen, og hadde det vært morgen, var det nå blitt ettermiddag. Winston var alene og hadde vært det i timevis. Smerten ved å sitte på den smale benken var så stor at han ofte reiste seg og vandret omkring, uten å bli irettesatt av fjernskjermen. Det lille brødstykket lå fremdeles der den hakeløse mannen hadde kastet det. I førstningen måtte han ta seg kraftig sammen for ikke å se på det, men snart ble hans sult fordrevet av en ulidelig tørst. Munnen hans var sammengrodd og luktet vondt. Summelyden og det skjærende hvite lyset fylte ham med en følelse av svakhet, av tomrom inne i hodet. Han kunne reise seg, fordi verkingen i bena ikke var til å holde ut lenger, og så kunne han sette seg igjen nesten med det samme, fordi han var for svimmel til å kunne stå trygt på føttene. Hver gang hans fysiske reaksjoner var litt under kontroll, kom redselen tilbake. Av og til tenkte han med svinnende håp på O’Brien og barberbladet. Det kunne tenkes at barberbladet ville våre skjult i maten hans, om han da fikk mat noengang. Mer uklart tenkte han på Julia. På en eller annen måte led hun, kanskje enda mer enn han. I dette øyeblikk kunne hun skrike av smerte. Han tenkte: Hvis jeg kunne redde Julia ved å fordoble min egen smerte, ville jeg da gjøre det? Ja, det ville jeg. Men dette var bare en intellektuell beslutning som han tok fordi han visste han burde ta den. Han følte den ikke. På dette stedet kunne en ikke føle neonting unntatt smerte og forutfølelse av smerte. Og når en allerede led, var det da mulig å ha noen som helst grunn til å ønske at ens egen smerte skulle øke? Men det spørsmålet kunne han ennå ikke svare på.

Støvlene nærmet seg igjen. Døren gikk opp. Inn kom O’Brien.

Winston sprang opp. Synet hadde sjokkert ham slik at han glemte all forsiktighet. For første gang på mange år husket han ikke fjernskjermen.

— De har fått tak i deg også! ropte han.

— De fikk tak i meg for lenge siden, sa O’Brien med en mild nesten vemodig ironi. Han trådte til side. Bak ham dukket en bredskuldret vokter frem med en lang, svart kølle i neven.

— Du visste dette, Winston, sa O’Brien. — Ikke bedra deg selv. Du visste det — du har alltid visst det.

Ja, han hadde alltid visst det, det innså han nå. Men det var ikke tid til å tenke på det. Det eneste han hadde øye for, var køllen i neven på vakten. Den kunne falle hvor som helst: på hodet, på øret, på overarmen, på albuen…

Albuen! Han seg i kne, nesten som lammet, mens han med den andre hånden grep om den slåtte albuen. Alt hadde eksplodert i et gult lys. Utrolig, utrolig at et eneste slag kunne gjøre så vondt! Lyset letnet, og han kunne se de to andre som stod og så på ham. Vakten lo av hans krampetrekninger. Ett spørsmål hadde Winston iallfall fått svar på: aldri, ikke av noen som helst grunn, kunne en ønske seg en økning av smerten. Om smerten kunne en bare ønske en eneste ting, at den ville slutte. Ingenting i verden var så forferdelig som fysisk lydelse. Ansikt til ansikt med smerten finnes det ingen helter, ingen helter, tenkte han om og om igjen, mens han lå og vred seg på gulvet og til ingen nytte grep om den ødelagte venstre armen.

II

Han lå på noe som kjentes som en feltseng, bortsett fra at det var høyere over gulvet og at han var bundet slik at han ikke kunne røre på seg. På ansiktet hans falt et lys, som virket sterkere enn vanlig. O’Brien stod ved siden av ham og så intenst på ham. På den annen side stod en mann i en hvit kittel med injeksjonssprøyte i hånden.

Selv etterat Winston hadde åpnet øynene ble han bare gradvis klar over omgivelsene. Han hadde følelsen av at han svømte opp i dette værelset fra en helt annen verden, en slags undervannsverden langt nede. Hvor lenge han hadde vært der nede, visste han ikke. Siden det øyeblikk da han ble arrestert hadde han ikke sett mørke eller dagslys. Dessuten var hans erindring ikke sammenhengende. Det hadde vært tider da bevisstheten, selv den bevissthet en har i søvne, hadde stanset brått og så fortsatt igjen etter et tomt mellomrom. Men om mellomrommene strakte seg over dager og uker eller bare sekunder, var umulig å si.

Marerittet hadde begynt med det første slaget på albuen hans. Siden skulle det gå opp for ham at alt som da hendte bare var en innledning, et rutineforhør som nesten alle fangene ble underkastet. Det var en lang rekke forbrytelser som en måtte tilstå som en selvfølgelighet — spionasje, sabotasje og slikt. Tilståelsen var en formalitet, men torturen var virkelig. Hvor mange ganger han var blitt slått, hvor lenge mishandlingen hadde fortsatt, husket han ikke. Alltid var fem-seks menn i svarte uniformer over ham samtidig. Stundom brukte de nevene, stundom køller, stundom stålrør og stundom støvlene. Av og til rullet han seg på gulvet, like skamløs som et dyr, han vred kroppen hit og dit i et uendelig og håpløst forsøk på å unngå sparkene, men han innbød bare til nye spark, i ribbenene, i maven, albuene, skinnebenene, lysken, testiklene, den nederste hvirvel i ryggraden. Det var stunder da det fortsatte og fortsatte helt til det grufulle, det onde og utilgivelige ikke forekom ham å være vokternes fortsatte mishandling, men det at han ikke kunne tvinge seg selv til å miste bevisstheten. Det var tider da hans nerver klikket i den grad at han tok til å skrike før bankingen ennå hadde begynt, da bare synet av en neve som var løftet til slag var nok til at han ramset opp en tilståelse av virkelige og oppdiktede forbrytelser. Det var andre tider da han begynte med en beslutning om ikke å tilstå noe, da hvert ord måtte presses ut av ham mellom smertestønn, og det var tider da han var svak og søkte å kompromisere, da han sa til seg selv: «Jeg vil tilstå, men ikke ennå. Jeg må holde ut til smerten blir ulidelig. Tre spark til, to spark, og så vil jeg fortelle dem det de ønsker.» Somme tider ble han slått til han snaut kunne stå på bena, og så slengt som en sekk poteter på steingulvet i en celle, hvor han ble liggende noen timer for å komme seg og så tatt ut og slått igjen. Det var også lengre hvileperioder. Han husket dem uklart, fordi de for det meste ble tilbragt i søvn eller bevisstløshet. Han husket en celle med en plankeseng, en slags hylle som stakk ut fra veggen, og et vaskefat av blikk, og måltider som bestod av varm suppe og brød og av og til kaffe. Han husket en sur barber som kom for å rake ham og klippe håret, og forretningsmessige, usympatiske menn i hvite frakker som tok pulsen hans, undersøkte hans reflekser og vrengte øyelokkene på ham, som lot harde fingrer løpe over ham for å finne brukne ben og stakk nåler inn i armen hans for å få ham til å sove.

Så ble han slått sjeldnere enn før, og julingen ble hovedsakelig en trusel, en redsel, som han kunne bli sendt tilbake til når som helst hvis hans svar ikke var tilfredsstillende. De som nå forhørte ham var ikke banditter i svarte uniformer, men parti-intellektuelle, små trinne menn med raske bevegelser og briller som det glimtet i, de arbeidet med ham i skift, som han antok — men sikker var han ikke — varte ti eller tolv timer i ett strekk. Disse nye forhørene sørget for at han alltid hadde litt smerte, men det var ikke først og fremst smerten de satte sin lit til. De slo ham i ansiktet, slet ham i ørene, drog ham i håret, tvang ham til å stå på ett ben, nektet ham å gå ut og tømme blæren, utsatte ansiktet hans for et skjærende sterkt lys til det rant av øynene — men hensikten med alt dette var bare å ydmyke ham og ødelegge hans evne til å argumentere og resonnere. Deres virkelige våpen var den nådeløse avhøringen som fortsatte og fortsatte time etter time, de narret ham til å forsnakke seg, la feller for ham og vred og vrengte på alt han sa, de påførte ham løgner og selvmotsigelser inntil han til slutt tok til å gråte, like meget av skam som av nervøs utmattelse. Stundom kunne han gråte et halvt dusin ganger under ett og samme forhør. Mesteparten av tiden skrek de skjellsord til ham, og hver gang han nølte, truet de med å overlate ham til vokterne igjen, men av og til kunne de plutselig endre tone, kalle ham kamerat, appellere til ham på vegne av Ingsoc og Store Bror og spørre ham sørgmodig om han ikke en gang nå var så pass lojal overfor Partiet at han ønsket han ikke hadde gjort alt det onde han hadde tilstått. Når nervene hans var en eneste fillebylt etter mange timers forhør, kunne selv denne appellen få ham til å snufse og tute. Til slutt tok de gnagende stemmene knekken på ham mer komplett enn vokternes never og støvler. Han ble bare en munn som snakket, en hånd som undertegnet alt som ble forlangt av ham. Hans eneste bekymring gjaldt å finne ut hva de ønsket han skulle tilstå og så tilstå det i en fart, før brutaliteten begynte igjen. Han tilstod å ha myrdet fremtredende partifolk, spredt opprørske flyveblad, underslått offentlige midler, solgt militære hemmeligheter og begått sabotasje av enhver art. Han tilstod å ha vært spion i eurasisk tjeneste siden 1968. Han tilstod at han var en religiøs troende, beundrer av kapitalismen og seksuelt pervers. Han tilstod at han hadde myrdet sin kone, enda han visste, og hans forhørere også måtte ha visst, at hun fremdeles var i live. Han tilstod at han i årevis hadde vært i personlig kontakt med Goldstein og hadde vært medlem av en underjordisk organisasjon som omfattet nesten alle de mennesker han noengang hadde kjent. Det var lettere å tilstå alt og trekke alle inn i det. Dessuten var det alt sammen sant på sett og vis. Det var sant at han hadde vært en fiende av Partiet, og i Partiets øyne var det ingen forskjell mellom tanken og handlingen.

Det var også minner av en annen art. De trådte usammenhengende frem i hans erindring, som bilder som er helt omgitt av svart.

Han var i en celler som både kunne ha vært mørk og lys, for det eneste han kunne se, var et par øyne. Like i nærheten var det et eller annet instrument som tikket langsomt og regelmessig. Øynene ble større og mer lysende. Med ett fløt han opp av sitt sete, dukket inn i øynene og ble oppslukt av dem.

Han ble bundet fast til en stol som var omgitt av tallskiver og stod under et blendende lys. En mann i hvitt kittel leste av tallskivene. Utenfor lød trampingen av tunge støvler. Døren gikk opp med et smell. Offiseren med det voksbleke ansiktet marsjerte inn, fulgt av to voktere.

— Rom 101, sa offiseren.

Mannen i den hvite frakken snudde seg ikke. Han så ikke på Winston heller, han så bare på tallskivene.

Han ravet nedover en veldig korridor som var en kilometer bred og full av et strålende gyllent lys; han brølte av latter og skrek ut tilståelser så høyt han kunne. Han tilstod alt mellom himmel og jord, selv de tingene han hadde klart å holde tilbake under torturen. Han fortalte hele sitt livs historie til en tilhørerskare som allerede kjente den. Han var sammen med vokterne, de andre forhørerne, mennene i de hvite kitler, O’Brien og Julia, og alle travet de nedover korridoren sammen og skrek av latter. På en eller annen måte hadde han klarte å hoppe over noe forferdelig som hadde ligget skjult i fremtiden, men ikke hadde hendt. Alt var i sin skjønneste orden, det var ikke noen smerte mer, den siste detalj i hans liv var blottlagt, forstått og tilgitt.

Han reiste seg fra plankesengen, han var halvveis sikker på at han hadde hørt O’Briens stemme. Enda han aldri hadde sett ham, hadde han under hele denne avhøringen hatt en følelse av at O’Brien stod like ved siden av ham, akkurat slik at han ikke kunne oppdage ham. Det var O’Brien som dirigerte det hele. Det var han som pusset vokterne på Winston og hindret dem i å drepe ham. Det var han som bestemte når Winston skulle hyle av smerte, når han skulle få et pusterom, når han skulle spise og sove, når de bedøvende midler skulle pumpes inn i armen hans. Det var han som stilte spørsmålene og antydet svarene. Han var mannen som torturerte og som beskyttet, han var inkvisitor og han var venn. Og en gang — Winston kunne ikke huske om han sov den bedøvedes søvn eller en normal søvn eller om han var våken — mumlet en røst in øret på ham: «Vær ikke redd, Winston, du er i min varetekt. I syv år har jeg passet på deg. Nå der vendepunktet kommet. Jeg skal redde deg, jeg skal gjøre deg fullkommen.» Han var ikke sikker på om det var O’Briens stemme, men det var den samme stemmen som hadde sagt til ham: «Vi skal møtes på det sted hvor det ikke er noe mørke,» i den andre drømmen for syv år siden.

Han husket ikke avslutningen på forhørene. Det var en helt svart periode, og så etterpå den cellen eller det rommet som han nå var i og som gradvis hadde materialisert seg rundt ham. Han lå nesten flat på ryggen og kunne ikke røre seg. Kroppen hans ble holdt nede på alle viktige punkter. Selv nakken hans var festet på en eller annen måte. O’Brien stod og så ned på ham, alvorlig og litt trist. Sett nedenfra virket ansiktet hans grovt og slitt, med poser under øynene og furer av tretthet fra nesen til munnen. Han var eldre enn Winston hadde trodd, han var kanskje åtte og førr eller femti. Under hånden hans var det en skive med et håndtak på toppen og tall rundt hele skiven.

— Jeg fortalte deg at hvis vi møttes igjen, ville det bli her, sa O’Brien.

— Ja, svarte Winston.

Uten noe varsku, bare etter en liten bevegelse av O’Briens hand, skjøt en bølge av smerte gjennom hele hans kropp. Det var en grufull smerte, fordi han ikke kunne se hva som foregikk, og han hadde følelsen av at det ble gjort ham dødelig skade. Han visste ikke om dette virkelig foregikk, eller om virkningen ble frembragt med elektrisitet, men kroppen hans ble vridd ut av sin egentlige form, leddene ble langsomt slitt fra hverandre. Enda smerten hadde fått pannen hans til å storsvette, var den forferdeligste følelse som besatte ham skrekken for at hans ryggrad holdt på å briste. Han bet tennene sammen og pustet tungt gjennom nesen mens han forsøkte å holde seg taus så lenge som mulig.

— Du er redd for at noe skal knekke i neste øyeblikk, sa O’Brien som holdt øye med ansiktet hans. — Særlig er du redd for ryggraden. Du har et levende bilde av hvordan rygghvirvlene blir brukket fra hverandre og ryggmargsvæsken drypper ut av dem. Det er det du tenker på, ikke sant, Winston?

Winston svarte ikke. O’Brien slo håndtaket på skiven tilbake. Smertebølgen gav seg nesten like hurtig som den var kommet.

— Det var forti, sa O’Brien. — Som du ser, går tallene på denne skiven helt til hundre. Vil du være så snill å huske på under hele vår samtale at det står i min makt å gjøre deg vondt når som helst og i den grad jeg vil. Hvis tu forteller meg noen løgner eller prøver å vri det fra deg på noen måte eller til og med later som du er dummere en du er, kommer du straks til å hyle av smerte. Forstår du det?

— Ja, sa Winston.

O’Briens oppførsel ble mindre streng. Tankefullt rettet han på brillene og tok et par skritt frem og tilbake på gulvet. Da han snakket, var stemmen hans mild og tålmodig. Han virket som en lege eller lærer, ja til og med som en prest, som er mer oppsatt på å forklare og overtale enn å straffe.

— Jeg gjør meg umak med deg, Winston, sa han, fordi du er umaken verd. Du vet så inderlig godt hva som er i veien med deg. Du har visst det i mange år, enda du har kjempet mot denne kunnskapen. Du er mentalt forvirret. Du lider av en svekket hukommelse. Du kan ikke huske virkelige hendelser, og du overtaler deg selv til å tro at du husker andre som aldri har hendt. Heldigvis kan dette helbredes. Du har aldri helbredet deg selv for det, fordi du bestemte deg til ikke å gjøre det. Det krevdes en liten viljeanspennelse som du ikke ville gjøre. Jeg er fullt oppmerksom på at du selv nå klynger deg til din sykdom i den innbilning at den er en dyd. Vi skal ta et eksempel. Hvilken stat er Oceania i øyeblikket i krig med?

— Da jeg ble arrestert, var Oceania i krig med Øst-Asia.

— Med Øst-Asia. Riktig. Og Oceania har alltid vært i krig med Øst-Asia, ikke sant?

Winston drog pusten. Han åpnet munnen for å snakke, men sa ikke noe. Han kunne ikke ta øynene vekk fra tallskiven.

— Sannheten, er du snill, Winston. Din sannhet. Si meg hva du tror du husker.

— Jeg husker at helt til en uke før jeg ble arrestert, var vi ikke i krig med Øst-Asia i det hele tatt. Vi var i forbund med det. Krigen var mot Eurasia. Slik hadde det vært i fire år. Før den tid…

O’Brien stoppet ham med en håndbevegelse.

— Enda et eksempel, sa han. — For noen år siden hadde du en meget alvorlig illusjon. Du trodde at tre menn, som engang hadde vært medlemmer av Partiet og som het Jones, Aaronson og Rutherford — tre menn som ble henrettet for forræderig og sabotasje etter å ha avlagt den mest fullstendige tilståelse — ikke var skyldige i de forbrytelser de ble tiltalt for. Du trodde du hadde sett uimotsigelige dokumentariske beviser for at deres tilståelser var løgn. Det var et visst bilde som gav deg hallusinasjoner. Du trodde at du faktisk hadde hatt det i din hånd. Det var et fotografi noe i likhet med dette.

Et avlangt klipp var en avis hadde dukket opp mellom O’Briens tommel- og pekefinger. I kanskje fem sekunder var det innenfor Winstons synskrets. Det var en reproduksjon av et fotografi, og det var ingen tvil om hva det forestilte. Det var fotografiet. Det var et annet eksemplar av bildet av Jones, Aaronson og Rutherford på partimøtet i New York, det samme som han tilfeldigvis var komet over for elleve år siden og straks hadde tilintetgjort. Bare et øyeblikk kunne han se det, så forsvant det igjen. Men han hadde sett det, det var ikke tvil om at han hadde sett det! Han gjorde et desperat og smertefullt forsøk på å vri den øverste halvdel av kroppen fri. Men det var uråd å bevege seg så meget som en centimeter i noen retning. I øyeblikket hadde han til og med glemt tallskiven. Det eneste han tenkte på var å holde bildet i hånden sin igjen, eller iallfall å få se det.

— Det eksisterer! ropte han.

— Nei, sa O’Brien.

Han gikk tvers over rommet. I den motsatte veggen var det et minnehull. O’Brien løftet gitteret. Den skrøpelige papirbiten hvirvlet bort i den varme luftstrømmen, den forsvant i en slikkende flamme. O’Brien snudde seg fra veggen.

— Aske, sa han. — Ikke en gang aske som kan identifiseres. Støv. Det eksisterer ikke. Det har aldri eksistert!

— Men det gjorde det! Det eksisterer fremdeles! Det eksisterer i erindringen. Jeg husker det. Du husker det.

— Jeg husker det ikke, sa O’Brien.

Winstons hjerte sank. Dette var dobbelttenkning. Han hadde en følelse av fortvilt hjelpeløshet. Hadde han kunnet være viss på at O’Brien løy, ville det ikke ha betydd så meget. Men det var faktisk mulig at O’Brien virkelig hadde glemt bildet. Og hvis så, ville han alt ha glemt at han nektet å huske det og glemt selve den handlingen å glemme. Hvordan kunne ne være viss på at det bare var lureri? Kanskje kunne denne sinnssvake forskyvningen i sinnet virkelig finne sted. Det var denne tanken som knekket ham.

O’Brien så grublende på ham. Men enn noensinne virket han som en lærer som gjør seg umak med et villfarent men lovende barn.

— Partiet har et slagord om kontrollen av fortiden, sa han. — Si meg det, er du snill.

— Den som kontrollerer fortiden, kontrollerer fremtiden. Den som kontrollerer nutiden, kontrollerer fortiden, sa Winston lydlig.

— Den som kontrollerer nutiden, kontrollerer fortiden, sa O’Brien og nikket langsomt og bifallende. — Er det din mening, Winston, at fortiden har noen reell eksistens?

På ny ble Winston grepet av den samme følelsen av hjelpeløshet. Hans blikk flakket mot tallskiven. Han visste ikke om «ja» eller «nei» var det svaret som ville redde ham fra smerte, han visste ikke en gang hvilket svar han selve mente var det riktige.

O’Brien smilte svakt. — Du er ingen metafysiker, Winston, sa han. — Helt til nå har du aldri overveiet hva som menes med eksistens. Jeg skal stille spørsmålet enklere. Eksisterer fortiden konkret i rommet? Finnes det noe sted, en verden av håndgripelige ting, der fortiden fremdeles lever?

— Nei.

— Hvor eksisterer så fortiden, om den i det hele tatt gjør det?

— I skrevne opptegnelser.

— I opptegnelser. Og…?

— I sinnet. I menneskenes erindring.

— I erindringen. Vel. Vi, Partiet, kontrollerer alle opptegnelser, og vi kontrollerer all erindring. Og da kontrollerer vi også fortiden, ikke sant?

— Men hvordan kan dere hindre menneskene i å huske saker og ting? ropte Winston; på ny glemte han et øyeblikk tallskiven. — Det foregår ufrivillig. Det er utenfor en selv. Hvordan kan dere kontrollere erindringen? Dere har ikke kontrollert min!

O’Briens mine ble streng igjen. Han la hånden på tallskiven.

— Tvert om, sa han, — det er du som ikke har kontrollert den. Og det er nettopp det som har bragt deg hit. Du er her, fordi du har sviktet i ydmykhet, i selvkontroll. Du ville ikke foreta den underkastelsen som er prisen for ens sunne fornuft. Du foretrakk å være en sinnssyk, et mindretall på én. Bare det disiplinerte sinn kan se virkeligheten, Winston. Du tror at virkeligheten er noe objektivt, utvendig, noe som eksisterer i kraft av seg selv. Du tror også at virkelighetens natur er selvinnlysende. Når du narrer deg selv til å tro at du ser noe, går du ut fra at alle andre ser det samme som deg. Men jeg sier deg at virkeligheten ikke er noe utvendig, Winston. Virkeligheten eksisterer i menneskets eget sinn og ikke noe annet sted. Ikke i det individuelle sinn, som kan begå feil og som i alle tilfelle hurtig går til grunne — bare i Partiets sinn, og Partiet er kollektivt og udødelig. Alt det som Partiet mener er sannhet, er sannhet. Det er umulig å se virkeligheten uten gjennom Partiets øyne. Dette er den kjensgjerning som du blir nødt til å lære på ny, Winston. Det krever en selvutslettelse, en viljesakt. Du må ydmyke deg selv før du kan bli normal.

Han tidde en stund, som for å gi Winston tid til å fordøye det han hadde sagt.

— Husker du, fortsatte han, at du skrev i din dagbok: «Frihet er friheten til å si at to pluss to er fire»?

— Ja, sa Winston.

O’Brien løftet sin venstre hånd med baken mot Winston, han skjulte tommelen og spriket med de fire andre fingrene.

— Hvor mange fingre ser du her, Winston?

— Fire.

— Og hvis Partiet sier at det ikke er fire, men fem — hvor mange er det da?

— Fire.

Ordet endte i den stønn av smerte. Viseren på skiven hadde skutt opp til fem og femti. Svetten sprang frem over hele kroppen hans. Luften ble dratt inn i lungene og pustet ut igjen i kvalte skrik, som han ikke kunne stoppe en gang ved å bite tennene sammen. O’Brien fulgte ham med øynene, han holdt fremdeles de fire fingrene strakt ut. Han slo håndtaket tilbake. Denne gang ble smerten bare lite grann mindre.

— Hvor mange fingre, Winston?

— Fire.

Viseren fløy opp til seksti.

— Hvor mange fingre, Winston?

— Fire! Fire! Jeg kan da ikke svare annet. Fire!

Viseren måtte ha steget enda mer, men han så ikke på den. Det tunge strenge ansiktet og de fire fingrene fylte hele hans synskrets. Fingrene ruvet for hans blikk som søyler, de var enorme, utvisket og lot til å vibrere. Men det var ikke til å ta feil av at det var fire av dem.

— Hvor mange fingre, Winston?

— Fem! Fem! Fem!

— Nei, Winston, det nytter ikke. Du lyver. Du mener fremdeles det er fire. Hvor mange fingre, er du snill?

— Fire! Fem! Fire! Hva du vil! Bare du slutter med dette, så smerten stopper.

Plutselig satt han oppreist med O’Briens arm om skulderen. Kanskje hadde han mistet bevisstheten i noen sekunder. De remmene som hadde holdt ham fast, var løshet. Han frøs uhyggelig, han skalv og kunne ikke la det være, tennene hakket, tårene rant ned over kinnene hans. Et øyeblikk klamret han seg til O’Brien som et lite barn, han kjente seg på en underlig måte trøstet av å ha den tunge armen om skuldrene. Han følte det som om O’Brien var hans beskytter, at smerten var noe som kom utenfra, fra et annet hold, og at O’Brien ville redde ham fra den.

— Du er tungnem, Winston, sa O’Brien mildt.

— Jeg kan da ikke for det, klynket Winston. — Jeg kan da ikke la være å se det som er rett for øynene mine. To og to er fire.

— Av og til, Winston. Av og til er det fem. Av og til tre. Stundom er det alt dette på en og samme tid. Du må anstrenge deg mer. Det er ikke så lett å bli riktig igjen.

Han la Winston ned på sengen. Strammingen om hans kropp ble hardere igjen, men smerten hadde ebbet ut og skjelvingen stanset, nå kjente han seg bare svak og forfrossen. O’Brien hadde gjort en hodebevegelse i retning av mannen i den hvite frakken, som hadde stått ubevegelig mens alt dette hendte. Mannen bøyde seg over Winston og studerte øynene hans oppmerksomt, og så tok han pulsen hans, la et øre mot brystet og banket her og der, til slutt nikket han til O’Brien.

— Så fortsetter vi, sa denne.

På ny flommet smerten inn i Winstons kropp. Viseren måtte være på sytti eller femogsytti. Denne gang hadde han lukket øynene. Han visste at O’Brien fremdeles holdt fingrene i været, og at de fremdeles var fire. Det eneste som nå betydde noe, var å beholde livet til torturen var over. Han la ikke lenger merke til om han skrek eller ikke. Smerten ble svakere igjen. Han åpnet øynene. O’Brien hadde slått håndtaket tilbake.

— Hvor mange fingre, Winston?

— Fire. Jeg går ut fra at det er fire. Jeg ville helst se fem, om jeg kunne det. Jeg prøver å se fem.

— Hva vil du helst: overbevise meg om at du ser fem eller virkelig se dem?

— Virkelig se dem, sa Winston.

— Vi fortsetter, sa O’Brien.

Viseren var kanskje på åtti-nitti. Winston kunne bare med mellomrom huske hvorfor torturen fortsatte. Bank hans øyelokk lot en skog av fingre til å bevege seg i en slags dans, de gled ut og inn mellom hverandre, forsvant bak hverandre og dukket så frem igjen. Han prøvde å telle dem, han kunne ikke huske hvorfor. Det eneste han visste var at det var umulig å telle dem, og at dette på en eller annen måte skyldtes den mystiske likheten mellom fire og fem. Smerten døde bort igjen. Da han slo øynene opp, oppdaget han at han fremdeles så det samme — talløse fingre strømmet fremdeles forbi i begge retninger som vandrende trær, de krysset hverandre om og om igjen. På ny lukket han øynene.

— Hvor mange fingrene holder jeg i været, Winston?

— Jeg vet ikke. Vet ikke. Du kommer til å drepe meg hvis du fortsetter med dette. Fire, fem, seks — ærlig talt vet jeg det ikke.

— Det er bedre, sa O’Brien.

En nål gled inn i armen på Winston. Nesten i samme sekund bredte en velsignet, livgivende varme seg gjennom hele kroppen hans. Smerten var allerede halvveis glemt. han åpnet øynene og så takknemlig på O’Brien. Hans hjerte ble vekt da han så det tunge, furete ansiktet, så stygt og så intelligent. Hvis han kunne ha beveget seg, ville han ha strakt ut den ene hånden og lagt den på O’Briens arm. Han hadde aldri vært så glad i ham som i denne stund, og det skyldtes ikke bare at han hadde stanset smerten. Den gamle følelsen var kommet tilbake: følelsen av at det i grunnen ikke betydde noe om O’Brien var en venn eller en fiende. O’Brien var et menneske en kunne snakke med. Kanskje ønsket en mer å bli forstått enn å bli avholdt. O’Brien hadde torturert ham slik at han skulle til å miste forstanden, og det var helt sikkert at han om kort tid ville sende ham i døden. Det gjorde ingen forskjell. De var intime på en måte som gikk dypere enn vennskap — et eller annet sted kunne de møtes og snakke sammen, selv om de virkelige ordene aldri ble sagt. O’Brien så ned på ham med et uttrykk som antydet at han selv kanskje hadde den samme tanken. Da han snakket, var det i en lett, konverserende tone.

— Vet du hvor du er, Winston? spurte han.

— Nei. Men jeg kan gjette meg til det. I Kjærlighetsministeriet.

— Vet du hvor lenge du har vært her?

— Nei. Dager, uker, måneder kanskje — jeg tror det er måneder.

— Og hvorfor tror du vi fører folk til dette stedet?

— For å få dem til å tilstå.

— Nei, det er ikke grunnen. Gjett om igjen.

— For å straffe dem.

— Nei! ropte O’Brien. Stemmen hans hadde endret seg merkbart, og ansiktet var plutselig blitt både strengt og opphisset. — Nei! Ikke bare for å presse tilståelsen ut av deg eller for å straffe deg. Skal jeg fortelle deg hvorfor vi har ført deg hit? For å helbrede deg! For å gjøre deg fornuftig! Du skal forstå en ting, Winston, nemlig at ingen som vi bringer hit slipper ut av hendene våre uten å være helbredet. Vi er ikke interessert i disse dumme forbrytelsene du har begått. Partiet har ingen interesse for den åpenlyse handling, tanken er det eneste vi bryr oss om. Vi ødelegger ikke bare våre fiender, vi forandrer dem. Skjønner du hva jeg mener med det?

Han bøyde seg over Winston. Ansiktet hans virket enormt på grunn av nærheten, og redselsfullt stygt fordi Winston så det nedenfra. Dessuten var det preget av en slags oppløftet stemning, en gal manns intensitet. På ny sank hjertet i Winston. Hadde det vært mulig, ville han ha gravd seg dypere ned i sengen. Han kjente seg viss på at O’Brien ville slå håndtaket på hundre av ren og skjær djevelskap. I samme sekund snudde imidlertid O’Brien seg bort. Han tok et par skritt frem og tilbake. Så fortsatte han i en mindre hissig tone:

— Det første du må forstå, er at på dette stedet lager vi ingen martyrer. Du har lest om religionsforfølgelsene i gamle dager. I middelalderen hadde vi inkvisisjonen. Den ble en fiasko. Den satte seg som mål å utrydde kjetteriet og endte med å gjøre det permanent. For hver kjetter som ble brent på bålet oppstod det tusener av nye. Hvorfor? Fordi inkvisisjonen drepte sine fiender offentlig og drepte dem mens de fremdeles var ubotferdige — drepte dem faktisk fordi de var ubotferdige. Mennesker døde fordi de ikke ville oppgi det de oppriktig trodde på. Og naturligvis fikk offeret hele æren, og inkvisitoren som brente ham all skammen. Siden, i det tyvende århundre, hadde vi de totalitære makter, som de ble kalt. Vi hadde de tyske nazistene og de russiske kommunistene. Russerne forfulgte kjetteriet grusommere enn inkvisisjonen hadde gjort. Og de innbilte seg at de hadde lært av fortidens feil, de visste iallfall at en ikke måtte skape martyrer. Før de fremstilte sine fiender for en offentlig domstol, ødela de målbevisst deres menneskeverdighet. De knekket dem med tortur og ensomhet helt til de ble foraktelige, krypende vrak som tilstod alt som ble lagt i munnen på dem, som anklaget hverandre og skjulte seg bak andre mens de tryglet om nåde. Og likevel hendte akkurat det samme igjen etter noen års forløp. De døde menn var blitt martyrer og deres nedverdigelse var glemt. På ny spør du hvorfor? Først og fremst fordi de tilståelser de hadde avlagt, var så opplagt tvungne og usanne. Vi begår ingen feil av det slaget. Alle de tilståelser som blir avlagt her, er sanne. Vi gjør dem sanne. Og fremfor alt lar vi ikke de døde oppstå mot oss. Du må slutte med å innbille deg at etterslekten vil gi deg oppreisning, Winston. Etterslekten vil aldri få høre om deg. Du vil bli løftet helt opp av historiens strøm. Vi vil lage deg om til gass og blåse deg ut i stratosfæren. Det blir ingenting igjen av deg, ikke et navn i et register, ikke et minne i en levende hjerne. Du vil bli tilintetgjort både i fortid og fremtid. Du vil aldri ha eksistert.

Hvorfor gidder de så å torturere meg? tenkte Winston i et øyeblikks bitterhet. O’Brien stanset som om Winston hadde sagt det han tenkte høyt. Det store stygge ansiktet kom nærmere, øynene var litt smalere.

— Du tenker at det er rart at vi gjør oss slikt bry med å forhøre deg, når vi allikevel akter å ødelegge deg så fullstendig at ingenting som du sier og gjør har det minste å bety. Det var det du tenkte på, ikke sant?

— Jo, sa Winston.

O’Brien smilte svakt. — Du er en feil i mønstret, Wisnton. Du er en flekk som må viskes bort. Fortalte jeg deg ikke nettopp at vi er annerledes enn forfølgerne i gamle dager? Vi nøyer oss ikke med negativ lydighet, ikke en gang med den mest ydmyke underkastelse. Når du til slutt overgir deg til oss, må det være av din egen frie vilje. Vi tilintetgjør ikke kjetteren fordi han gjør motstand mot oss, så lenge han gjør motstand ødelegger vi ham aldri. Vi omvender ham, vi erobrer hans innerste sinn, vi omformer ham. Vi brenner alt vondt og all illusjon ut av ham, vi bringer ham over på vår side, ikke bare tilsynelatende, men oppriktig, med liv og sjel. Vi gjør ham til en av oss selv før vi dreper ham. Det er helt utålelig for oss at det skal finnes en uriktig tanke noe sted i verden, om den er aldri så hemmelig og maktesløs. Selv i dødsøyeblikket kan vi ikke tillate noen avvikelse. I gamle dager vandret kjetteren til bålet som kjetter, han forkynte sitt kjetteri og triumferte ved det. Selv ofrene for de russiske utrenskinger kunne ha opprørstanker i sine hoder når de gikk nedover korridoren og ventet på kulen. Men vi gjør hjernen helt fullkommen før vi blåser den ut. De gamle despotiers bud var «Du skall ikke.» Vårt bud lyder: «Du er.» Ingen som vi bringer til dette stedet holder noen gang stand mot oss. Alt blir vasket av. Selv de tre usle forrædere, hvis uskyld du en gang trodde på — Jones, Aaronson og Rutherford — tok vi knekken på til slutt. Jeg var selv med på forhørene av dem. Jeg så hvordan de gradvis ble bøyet, hvordan de klynket og krøp og gråt — og til slutt var det ikke av smerte eller frykt, bare av anger. Da vi hadde gjort oss ferdige med dem, var de bare noen menneskelige skall. Det var ingenting igjen i dem, unntatt sorg over det de hadde gjort og kjærlighet til Store Bror. Det var rørende å se hvor de elsket ham. De tigget om å bli skutt så snart som mulig, forat de kunne dø mens sinnet deres fremdeles var rent.

Stemmen hans var blitt nesten drømmende. Ansiktet var fremdeles preget av henførelsen, den sinnssykes begeistring. Han spiller ikke komedie, tenkte Winston, han er ingen hykler, han tror hvert eneste ord av det han sier. Det som knuget ham mest, var bevisstheten om hans egen intellektuelle underlegenhet. Han fulgte den tunge og likevel grasiøse skikkelsen med øynene mens den ruslet frem og tilbake, inn og ut av hans synskrets. O’Brien var på alle måter en større mann enn han selv. Han hadde aldri hatt og kunne heller aldri få noen tanke, som ikke O’Brien hadde kjent, gransket og forkastet for lenge siden. Hans sinn rommet også sinnet til Winston. Men i så fall, hvordan kunne det da være sant at O’Brien var gal? Det måtte være han selv som var gal. O’Brien stanset og så ned på ham. Stemmen hans var blitt streng igjen.

— Bill deg endelig ikke inn at du kan redde deg, Winston, uansett hvor totalt du overgir deg til oss. Ingen som har fart vill, om bare en eneste gang, blir noensinne spart. Og selv om vi lot deg leve din naturlige levetid, ville du aldri slippe unna oss. Det som skjer med deg her, blir for alltid. Vær oppmerksom på det på forhånd. Vi skal knekke deg så totalt at det ikke er noen vei tilbake. Det vil skje ting med deg som du aldri kunne komme deg etter om du levde i tusen år. Aldri vil du kunne ha en alminnelig menneskelig følelse mer. Alt vil være dødt inne i deg. Aldri mer vil du kunne føle kjærlighet eller vennskap, livsglede, munterhet, nysgjerrighet, mot eller selvstendighet. Du vil bli hul innvendig. Vi skal klemme deg tom, og så skal vil fylle deg med oss selv.

Han tidde og gjorde et tegn til mannen i den hvite frakken. Winston merket at et eller annet tungt apparat ble skjøvet på plass bak hodet hans. O’Brien hadde satt seg ved siden av sengen, slik at ansiktet hans nesten var i høyde med Winstons.

— Tre tusen, sa han til den hvitkledde mannen.

To myke puter som kjentes litt våte la seg mot Winstons tunninger. Han krøp sammen. Nå kom smerten igjen, en ny slags smerte. O’Brien la hånden beroligende, nesten vennlig, på hans.

— Denne gangen gjør det ikke vondt, sa han. — Hold øynene festet på mine.

I samme øyeblikk kom en øredøvende eksplosjon, eller noe som virket som en eksplosjon, enda han ikke var sikker på om han virkelig hørte lyden. Utvilsomt var det et voldsomt lysglimt som blindet ham. Winston kjente ingen smerte, bare total lammelse. Enda han hadde ligget på ryggen da det skjedde, hadde han en underlig følelse av at han var blitt slengt ned i denne stillingen. Et forferdelig, smertefritt slag hadde slått ham helt flat. Det hadde også hendt noe inne i hodet hans. Da han fikk innstilt øynene igjen, husket han hvem han var og hvor han var, han drog også kjensel på det ansiktet som stirret inn i hans eget, men på en eller annen måte var det et stort tomrom, som om et stykke var fjernet fra hjernen hans.

— Det varer ikke lenge, sa O’Brien. — Se meg inn i øynene. Hvilket land er Oceania i krig med?

Winston tenkte seg om. Han visste hva som mentes med Oceania, og at han selv var borger av Oceania. Han husket også Eurasia og Øst-Asia, men hvem som var i krig med hvem visste han ikke. Faktisk hadde han ikke vært oppmerksom på at det var noen krig.

— Det husker jeg ikke.

— Oceania er i krig med Øst-Asia. Husker du det nå?

— Ja.

— Oceania har alltid vært i krig med Øst-Asia. Siden ditt liv begynte, siden Partiet begynte, siden historien begynte, har krigen vart uten avbrytelse, alltid den samme krigen. Husker du det?

— Ja.

— For elleve år siden laget du en legende om tre menn som var dømt til døden for forræderi. Du innbilte deg at du hadde sett et avisutklipp som beviste deres uskyldighet. Noe slikt klipp har aldri eksistert. Du oppfant det, og senere fikk du deg selv til å tro på det. Nå husker du selve det øyeblikket da du første gang fant på det. Husker du det?

— Ja.

— I sted holdt jeg fingrene mine i været. Du så fem fingre. Husker du det?

— Ja.

O’Brien skjulte tommelfingeren og viste ham de fire andre fingrene.

— Her er det fem fingre. Ser du fem?

— Ja.

Og han så dem virkelig, en brøkdel av et sekund, før hans sinn ble et annet. Han så fem fingre, og det var ingen feil ved hånden. Men så ble alt normalt igjen, og den gamle frykten og hatet og forvirringen kom strømmende tilbake. Men det hadde vært et øyeblikk — han visste ikke hvor lenge — da alt var lysende klart, da alle O’Briens antydninger hadde fylt et tomrom og var blitt den absolutte sannhet, og da to og to like lett kunne ha vært tre som fem, om det var det som behøvdes. Det hadde svunnet bort før O’Brien hadde senket sin hånd, men selv om han ikke kunne fange det inn igjen, kunne han huske det på samme måten som en husker en fjern tid i ens eget liv, da en i virkeligheten var et annet menneske.

— Nå ser du at det iallfall er mulig, sa O’Brien.

— Ja, sa Winston.

O’Brien reiste seg, han så fornøyd ut. Til venstre for seg så Winston mannen i den hvite kittel knekke en ampulle og dra opp stemplet på en sprøyte. O’Brien snudde seg mot Winston og smilte. Nesten på den gamle måten rettet han på brillene på nesen.

— Husker du at du skrev i din dagbok, sa han, at det ikke spilte noen rolle om jeg var en venn eller fiende, fordi jeg i det minste var et menneske som forstod deg og som en kunne snakke med? Du hadde rett. Jeg liker å snakke med deg. Du har et sinn som virker tiltrekkende på meg. Det ligner mitt eget, bare med den forskjellen at du tilfeldigvis er gal. Før vi avslutter denne seansen, kan du stille meg noen spørsmål, om du har lyst til det.

— Et hvilket som helst spørsmål?

— Ja… Han så at Winstons blikk var festet på tallskiven. — Det er slått av. Hva er ditt første spørsmål?

— Hva har dere gjort med Julia? spurte Winston.

O’Brien smilte på ny. — Hun svek deg, Winston. Omgående — uten forbehold. Jeg har sjelden sett noen gå over til oss så kvikt. Du ville knapt kjenne henne igjen om du fikk se henne. Alt det opprørske i henne, falskheten, tåpeligheten, usselheten — alt der blitt brent ut av henne. Det var en fullkommen omvendelse, det rene skoleeksemplet.

— Du torturerte henne.

O’Brien svarte ikke noe på dette. — Neste spørsmål, sa han.

— Eksisterer Store Bror?

— Naturligvis eksisterer han. Partiet eksisterer. Store Bror er legemliggjørelsen av Partiet.

— Eksisterer han på samme måte som jeg?

— Du eksisterer ikke, sa O’Brien.

Enda en gang ble Winston overfalt av den fortvilte følelsen av hjelpeløshet. Han kjente, eller han kunne forestille seg, de argumenter som beviste at han selv ikke eksisterte, men de var sludder, de var bare en lek med ord. Inneholdt ikke uttalelsen «Du eksisterer ikke» en logisk meningsløshet? Men hva nyttet det å si det? Han gyste når han tenkte på de sinnssvake argumenter som O’Brien da ville knekke ham med, og som han ikke kunne gi noe svar på.

— Jeg tror jeg eksisterer, sa han trett. — Jeg har bevissthet om min egen identitet. Jeg ble født, og jeg skal dø. Jeg har armer og ben. Jeg danner et bestemt punkt i rommet. Ingen annen håndgripelig ting kan innta den samme plassen samtidig. Eksisterer Store Bror på samme måte?

— Det spiller ingen rolle. Han eksisterer.

— Kommer Store Bror til å dø noengang?

— Naturligvis ikke. Hvordan skulle han dø? Neste spørsmål.

— Eksisterer Brorskapet?

— Det vil du aldri få vite, Winston. Hvis vi besluttet å sette deg på frifot når vi er ferdige med deg, og hvis du levde til du ble nitti år, ville du fremdeles ikke få vite om svaret på dette spørsmålet er ja eller nei. Så lenge du lever vil det være en uløst gåte i ditt sinn.

Winston lå taus. Hans bryst hevet og senket seg litt hurtigere. Fremdeles hadde han ikke stilt det spørsmålet som han først av alle hadde tenkt på. Han måtte komme med det, og like fullt var det som tungen ikke ville forme det. O’Brien så ut som han moret seg litt. Selv brillene hans lot til å glimte ironisk. Han vet, tenkte Winston med dett, han vet hva jeg skal til å spørre om! Og tanken på dette fikk ham til å plumpe ut med spørsmålet:

— Hva er det i rom 101?

O’Briens ansiktsuttrykk forandret seg ikke. Tørt svarte han:

— Du vet hva som er i rom 101. Alle vet hva som er der.

Han vinket til mannen i den hvite kittelen. Forhøret var tydeligvis slutt. En nål trengte inn i Winstons arm. Nesten med det samme sank han i dyp søvn.

III

— Det er tre stadier i din fullkommengjørelse, sa O’Brien. — Du må lære, du må forstå, og du må godta. Det er på tide du tar fatt på annet stadium.

Som tidligere lå Winston flat på ryggen. Men i det siste var båndene blitt løsere. De holdt ham fremdeles naglet til sengen, men han kunne bevege knærne litt, snu hodet fra den ene siden til den andre og løfte underarmene. Tallskiven var også blitt mindre skremslig enn før. Han kunne unngå dens djevelskap hvis han var kvikk nok til å tenke, det var særlig når han viste seg dum at O’Brien dreide på håndtaket. Stundom kom de igjennom et helt forhør uten at han brukte skiven. Winston kunne ikke huske hvor mange forhør det hadde vært. Hele affæren lot til å strekke seg over en lang og ubestemmelig periode — kanskje uker — og stundom kunne det ha vært dager mellom forhørene, stundom bare noen timer.

— Der du ligger, sa O’Brien, har du ofte lurt på — ja, du har til og med spurt meg — hvorfor Kjærlighetsministeriet ofrer så mye tid og trøbbel på deg. Og da du var fri, undret du deg over omtrent det samme. du kunne begripe mekanikken i det samfunnet du levde i, men ikke dets underliggende motiver. Husker du at du skrev i dagboken: «Jeg forstår hvordan, men jeg forstår ikke hvorfor?» Det var da du tenkte på «hvorfor» at du tvilte på din egen sunne fornuft. Du har lest boken, Goldsteins bok, eller iallfall deler av den. Fortalte den deg noe som du ikke visste på forhånd?

— Har du lest den? spurte Winston.

— Jeg har skrevet den. Det vil si, jeg var med på å skrive den. Som du vet, blir ingen bok laget av et enkelt individ.

— Er det riktig det som står der?

— Selve fremstillingen ja. Men det programmet den inneholder, er bare tull. Den hemmelige oppsamling av viten — en gradvis utbredelse av opplysning — til slutt en proletarrevolusjon — seieren over Partiet. Du forutså selv at det var dette boken ville inneholde. Det er sludder alt sammen. Proletarene vil aldri gjøre opprør, ikke på tusen eller en million år. De kan ikke. Jeg behøver ikke å fortelle deg grunnen til det, du vet den allerede. Hvis du noen gang har hatt drømmer om en voldsom revolusjon, må du skiple dem. Partiet kan ikke styrtes på noen måte. Partiets herredømme vil vare evig. Gjør dette til utgangspunktet for alle dine tanker.

Han kom bort til sengen. — Evig! gjentok han. — Og la oss nå komme tilbake til spørsmålet om «hvordan» og «hvorfor». Du forstår klart nok hvordan Partiet bevarer sin makt. Fortell meg nå hvorfor vi klamrer oss til makten. Hvilket motiv har vi? Syng ut, føyde han til da Winston forble taus.

Allikevel varte det ennå et minutt eller to før Winston sa noe. En følelse av tretthet hadde overveldet ham. Det svake vanvittige glimtet av begeistring var kommet tilbake i O’Briens ansikt. Han visste på forhånd hva O’Brien ville si. At Partiet ikke strebe etter makt av hensyn til seg selv, men bare av hensyn til folkeflertallets beste. At det søkte makt fordi massemenneskene var skrøpelige, feige vesener som ikke kunne tåle friheten eller se sannheten i øynene, slik at de måtte styres og systematisk føres bak lyset av andre som var sterkere enn dem. At menneskehetens valg var enten frihet eller lykke, og at lykke var det beste for de aller fleste av dem. At Partiet var de svakes alltid våkne beskytter, en sekt som hadde vigslet seg til å gjøre vondt for at det gode kunne komme, som ofret sin egen lykke til fordel for andres. Det forferdelige, tenkte Winston, det forferdelige var at når O’Brien sa dette, ville han selv tro på det. Det kunne en se på ansiktet hans. O’Brien visste alt. Tusen ganger bedre enn Winston selv visste han hvordan verden virkelig var, i hvilken fornedrelse størstedelen av menneskene levde og hvilke løgner og barbariske midler Partiet brukte for å holde dem der. Han hadde forstått det hele, veiet det hele, og det gjorde ingen forskjell: at ble rettferdiggjort av det endelige mål. Hva kan en utrette mot en sinnssyk som er mer intelligent enn en selv, tenkte Winston, mot en mann som villig hører på ens argumenter og så rett og slett fortsetter i sin galskap?

— Dere styrer oss av hensyn til vårt eget beste, sa han usikkert. — Dere tror at menneskene ikke duger til å styre seg selv, og derfor…

Han fikk et støkk og skulle nesten til å skrike. Et stikk av smerte hadde fart gjennom hele hans kropp. O’Brien hadde slått håndtaket på fem og tredve.

— Det var dumt, dumt, Winston, sa han. — Du burde ha visst bedre enn å si noe slikt.

Han drog håndtaket tilbake og fortsatte:

— Nå skal jeg si deg svaret på det spurte om. Det er følgende. Partiet streber etter makt ene og alene for sin egen skyld. Vi er ikke interessert i andres beste, vi interesserer oss bare for makt. Ikke rikdom eller luksus eller et langt liv eller lykke, bare makt, ren makt. Hva ren makt betyr, skal du snart få greie på. Vi er forskjellig fra alle fortidens oligarkier, vi vet nemlig hva vi gjør. Alle de andre, selv de som lignet oss, var kujoner og hyklere. De tyske nazister og de russiske kommunister brukte metoder som minnet mye om våre, men de hadde aldri mot til å tilstå sine egne motiver. De lot som, og kanskje trodde de til og med, at de hadde tatt makten mot sin egen vilje og bare for en begrenset tid, og at det like bak hjørnet lå et paradis, der menneskene var frie og like. Sånn er ikke vi. Vi vet at ingen noensinne tar makten i den hensikt å gi den fra seg. Makt er ikke et middel, men et mål. En oppretter ikke et diktatur for å sikre en revolusjon, en lager revolusjon for å opprette diktaturet. Hensikten med tortur er tortur. Maktens hensikt er makt. Nå begynner du vel å forstå meg?

På ny ble Winston slått av hvor trett O’Brien så ut i ansiktet. Det var sterkt og fyldig og brutalt, det var fullt av intelligens og en slags behersket lidenskap, som han kjente seg hjelpeløs mot — men det var trett. Det var poser under øynene, og kinnene var slappe. O’Brien lutet seg over ham, med vilje bragte han det slitte ansiktet nærmere.

— Du tanker ved deg selv at ansiktet mitt er gammelt og trett, sa han. — Du tenker at jeg snakker om makt, enda jeg ikke en gang kan hindre at min egen kropp forfaller. Kan du ikke begripe, Winston, at individet bare er en celle? Når cellen er trett, betyr det at organismen er kraftig. Dør du om du klipper neglene dine?

Han snudde seg bort fra sengen og tok til å vandre frem og tilbake igjen, med den ene hånden i lommen.

— Vi er maktens presteskap, sa han. — Gud er makt. Men i øyeblikket er makt bare et ord hva det angår. Det er på tide du får et visst begrep om hva makt betyr. Det første du må blir klar over, er at makt er noe kollektivt. Individet har bare makt i det omfang det opphører å være et individ. Du kjenner parti-slagordet «Frihet er trelldom». Har det noen gang falt deg inn at en kan snu på det? Trelldom er frihet. Når mennesket er alene — er fritt — lider det alltid nederlag. Og slik må det bli, fordi ethvert menneskelig vesen er dømt til å dø, hvilket et det største av alle nederlag. Men hvis det kan underkaste seg fullstendig og ubetinget, hvis det kan unnslippe fra sin identitet, hvis det kan gjøre seg til ett med Partiet slik at det er Partiet, da blir det allmektig og udødelig. Den andre tingen du må huske, er at makt er makt over mennesker. Over legemet — men fremfor alt over sinnet. Makt over materien — den ytre realitet, som du ville kalle det — er ikke så viktig. Vårt herredømme over materien er alt absolutt.

Et øyeblikk glemte Winston tallskiven. Han gjorde en voldsom anstrengelse for å løfte seg opp i sittende stilling, men det eneste resultat var at vridningene gjorde vondt.

— Men hvordan kan dere kontrollere materien? ropte han. — Dere kontrollerer ikke en gang været eller tyngdekraften. Og det finnes sykdom og smerte og død…

O’Brien fikk ham til å tie med en bevegelse med hånden. — Vi kontrollerer materien, fordi vi kontrollerer tanken. Virkeligheten finnes inne i menneskets hodeskalle. Det vil du lære smått om senn, Winston. Det finnes ingenting som vi ikke kan gjøre. Usynlighet, svevning i luften — hva som helst. Om jeg ville, kunne jeg sveve opp fra dette gulvet som en såpeboble. Men jeg vil det ikke, fordi Partiet ikke vil det. Du må kvitte deg med disse idéene fra forrige århundre om naturlovene. Det er vi som lager naturens lover.

— Det gjør der ikke! Dere er ikke en gang herrer over denne planeten. Enn Eurasia og Øst-Asia da? Der har ennå ikke erobret dem.

— Spiller ingen rolle. Vi vil erobre dem når det passer oss. Og om vi ikke gjør det, hva betyr det egentlig? Vi kan utslette dem helt av vår eksistens. Oceania er verden.

— Men verden selv er bare en støvflekk. Og mennesket er ørlite — hjelpeløst. Hvor lenge har det i det hele tatt eksistert? I millioner av år var jorden ubebodd.

— Sludder. Jorden er akkurat så gammel som oss, ikke eldre. Hvordan kunne den være eldre? Ingenting eksisterer uten gjennom den menneskelige bevissthet.

— Men fjellene er fulle av ben av utdødde dyr — mammuter og mastodonter og veldige krypdyr som har levd her lenge før det ble snakk om mennesket.

— Har du noen gang sett de benene, Winston? Selvfølgelig ikke. De ble oppfunnet av biologene i det nittende århundre. Før mennesket var det ingenting. Etter mennesket, om det kunne bli slutt på det, blir det heller ingenting. Utenfor mennesket er det ingenting.

— Men hele universet er da utenfor oss. Se bare på stjernene! Noen av dem er millioner av lysår borte. De er for evig utenfor vår rekkevidde.

— Hva er stjernene? sa O’Brien likegyldig. — De er bare ildgnister noen få kilometer borte. Vi kunne rekke dem, om vi ville. Eller vi unne utslette dem. Jorden er universets midtpunkt. Solen og stjernene går rundt den.

På ny gjorde Winston en krampaktig bevegelse. Denne gangen sa han ikke noe. O’Brien fortsatte som om han svarte på en innvending:

— Når det gjelder visste ting, er det naturligvis ikke riktig. Når vi navigerer på sjøen, eller når vi forutsier en solformørkelse, finner vi det ofte mest praktisk å anta at jorden beveger seg om solen, og at stjernene er millioner og millioner kilometer borte. Men det betyr da ingenting. Tror du virkelig at vi ikke kan klare å ha et dobbeltsystem i astronomien? Stjernene kan være nære eller fjerne, ettersom vi har bruk for det. Tror du at våre matematikere ikke kan greie den jobben? Har du glemt det som heter dobbelttenkning?

Winston falt sammen på sengen igjen. Uansett hva han sa, knuste de kjappe svarene ham som en kølle. Og like fullt visste, visste han, at han hadde rett. Denne innbilningen at det ikke eksisterer noe utenfor ens egen tanke — det måtte da sikkert kunne bevises at den var falsk? Var den ikke for lang, lang tid siden blitt avslørt som et bedrag? Det var til og med et eget navn på det, men det hadde han glemt. Et svakt smil lekte i munnvikene på O’Brien da han så ned på ham.

— Jeg sa deg jo at metafysikk ikke er din sterke side, Winston. Det ordet du tenker på er egoisme. Men du tar feil. Dette er ikke egoisme. Eller kollektiv egoisme, om du vil. I virkeligheten er det noe helt annet, det stikk motsatte. Men alt dette er en digresjon, fortsatte han i en annen tone. — Den virkelige makt, den makten vi må kjempe for natt og dag, er ikke makten over tingene, men over menneskene. Han gjorde en pause, og ble så på ny skolelæreren som hører en lovende elev: — Hvordan utøver et menneske sin makt over et annet, Winston?

Winston tenkte seg om. — Ved å få det til å lide, sa han.

— Akkurat. Ved å få det til å lide. Lydighet er ikke nok. Så lenge det ikke lider, hvordan kan en da være sikker på at det adlyder din vilje og ikke sin egen? Makt er å påføre lidelse og ydmykelse. Makt er å slite menneskesinnene i småbiter og sette dem sammen igjen i nye mønstre som en selv bestemmer. Begynner det nå å gå opp for deg hva slags verden vi holder på å skape? Den er det stikk motsatte av de dumme hedonistiske Utopiaer de gamle samfunnsforbedrere drømte om. En fryktens og forræderiets og pinslenes verden, en verden hvor man tramper andre ned og selv blir trampet på, en verden som ikke vil bli mindre men mer ubarmhjertig ettersom den utvikler seg. I vår verden vil fremskrittet bety fremskritt mot større lidelse. De gamle kulturer hevdet at de bygde på kjærlighet eller rettferdighet. Vår er grunnlagt på hat. I vår verden vil det ikke bli andre følelser enn frykt, raseri, seiersjubel og selvfornedrelse. Alt annet skal vi ødelegge — alt. Vi holder allerede på å rydde vekk de konvensjonelle tanker som har overlevd fra før Revolusjonen. Vi har brutt båndene mellom barn og foreldre, mellom menneske og menneske og mellom mann og kvinne. Ingen våger lenger å stole på en hustru eller et barn eller en venn. Men i fremtiden vil det hverken bli hustruer eller venner. Barna vil bli tatt fra mødrene like etter fødselen, akkurat som en tar et egg fra en høne. Kjønnsdriften vil bli utryddet. Formeringen vil bli en årlig formalitet på samme måte som hentingen av nye rasjoneringskort. Vi skal avskaffe orgasmen. Våre nevrologer holder nå på å arbeide med denne saken. Det vil ikke bli noen lojalitetsfølelse unntatt lojaliteten mot Partiet. Det vil ikke bli noen annen kjærlighet enn kjærligheten til Store Bror. Det vil ikke bli noen annen latter enn den triumferende latter over fiendens nederlag. Det vil ikke bli noen kunst, noen litteratur, noen vitenskap. Når vi blir allmektige, behøver vi ikke noen vitenskap mer. Det vil ikke bli noen forskjell mellom det vakre og det stygge. Det vil ikke bli noen nysgjerrighet, noen glede over livsprosessen. Alle atspredelser vil bli avskaffet. Men alltid — og glem ikke det, Winston — alltid vil vi ha maktens rus, og den vil ustanselig øke og stadig bli subtilere. Alltid, og i samme øyeblikk, vil man ha den spennende følelsen av seier, av å trampe på en fiende som er hjelpeløs. Hvis du vil danne deg et bilde av fremtiden, så forestill deg en støvelhæl som tramper på et menneskeansikt — for evig.

Han tidde som om han ventet at Winston ville si noe. Winston hadde forsøkt å grave seg ned i sengen igjen. Han maktet ikke å si noe. Det var som hjertet var blitt til is i ham. O’Brien fortsatte:

— Og husk at det er for evig. Ansiktet vil alltid være der, slik at en kan trampe på det. Kjetteren, samfunnsfienden, vil alltid være der, slik at han kan bli slått og ydmyket om og om igjen. Alt det du har gjennomgått siden vi fikk tak i deg — alt dette vil fortsette i enda verre grad. Spionasjen, angiveriet, arrestasjonene, torturen, henrettelsene, forsvingene vil aldri slutte. Det vil bli en terrorens verden like mye som en triumfens verden. Jo mektigere Partiet blir, dess mindre tolerant blir det, jo svakere opposisjonen er, dess hardere blir despotiet. Goldstein og hans kjetterske meninger vil leve for evig. Hver eneste dag, hvert øyeblikk, vil de bli gjendrevet, forhånet, latterliggjort, spyttet på — og likevel vil de alltid leve videre. Dette dramaet som jeg har spilt sammen med deg gjennom syv år vil bli gjentatt om og om igjen, generasjon etter generasjon, og alltid i mer raffinerte former. Alltid vil vi ha kjetteren her i vår makt, han vil hyle av smerte, være knekket og foraktelig — og til slutt helt botferdig, reddet fra seg selv, av egen drift vil han komme krypende bort til føttene våre. Dette er den verden vi holder på å lage, Winston. En verden av seier på seier, triumf på triumf, et endeløst press, press, press på maktnerven. Jeg kan se at det begynner å gå opp for deg hva slags verden dette blir. Men til slutt vil du ikke bare forstå det. Du vil godta det, hilse det velkommen, bli en del av det.

Winston hadde kommet seg så pass at han kunne snakke. — Det kan dere ikke! sa han svakt.

— Hva mener du med den bemerkningen, Winston?

— Dere kan ikke lage en slik verden som den du nettopp har beskrevet. Den er en drøm. Det er ikke mulig.

— Hvorfor ikke?

— Den vil ikke ha noen livskraft. Den vil gå i oppløsning. Den vil begå selvmord.

— Tøv. Du innbiller deg at hat er mer slitsomt enn kjærlighet. Hvorfor det? Og om så var, gjør det da noe fra eller til? Sett at vi bestemte oss til å slite oss ut fortere. Sett at vi øker tempoet i menneskelivet, slik at menneskene er senile når de blir tredve. Hvilken forskjell ville så det gjøre? Kan du ikke begripe at individets død ikke er døden? Partiet er udødelig.

Som vanlig hadde stemmen gjort Winston helt hjelpeløs. Dessuten var han redd for at O’Brien ville bruke håndtaket igjen hvis han fortsatte å være uenig med ham. Likevel kunne han ikke holde seg taus. Kraftesløs, uten argumenter, uten annen støtte enn sin uartikulerte redsel over hva O’Brien hadde sagt, gjenopptok han angrepet.

— Jeg vet ikke… det er meg ett fett. Men på en eller annen måte vil det slå feil for dere. Noe vil vise seg sterkere enn dere. Livet vil overvinne dere.

— Vi kontrollerer livet, Winston, på alle dets plan. Du innbiller deg at det er noe som heter den menneskelige natur, som vil bli krenket av det vi gjør og vil vende seg mot oss. Men det er vi som skaper menneskenaturen. Menneskene kan formes i det uendelige. Eller har du kanskje vendt tilbake til din gamle idé om at proletarene eller slavene vil reise seg og styrte oss? Slå den tanken ut av hodet. De er like hjelpeløse som dyrene. Menneskeheten, det er partiet. De andre er utenfor — de betyr ingenting.

— Det er meg det samme. Til slutt vil de slå dere. Før eller siden vil de oppdage hva dere virkelig er, og så vil de rive dere i filler.

— Har du noen beviser for at det skjer noe slikt? Eller noen grunn til at det skulle gå slik?

— Nei. Jeg tror det. Jeg vet at dere vil tape. Det er noe i universet — jeg vet ikke riktig, en ånd, et prinsipp — som dere aldri klarer å vinne over.

— Tror du på Gud, Winston?

— Nei.

— Hva er det så, dette prinsippet, som vil overvinne oss?

— Det vet jeg ikke. Menneskeånden.

— Og du betrakter deg selv som et menneske?

— Ja.

— Hvis du er et menneske, Winston, er du det siste menneske. Din art er utdødd, og vi er arvtakerne. Forstår du at du er alene? Du er utenfor historien, du eksisterer ikke… Hans opptreden ble en annen, og han sa barskere: — Og du betrakter deg selv som en som moralsk er overlegen oss, med våre løgner og vår grusomhet?

— Ja, jeg anser meg selv for overlegen.

O’Brien sa ikke noe. To andre stemmer snakket. Et øyeblikk etter gjenkjente Winston den ene av dem som sin egen. Det var et lydopptak av den samtalen han hadde hatt med O’Brien den kvelden han hadde meldt seg inn i Brorskapet. Han hørte seg selv love å lyve, stjele, forfalske, myrde, fremme bruken av narkotika og prostitusjon, spre veneriske sykdommer, kaste vitriol i ansiktet på et barn. O’Brien gjorde en liten utålmodig bevegelse, som om han ville si at denne demonstrasjonen snaut var umaken verd. Så slo han på en bryter, og stemmene stanset.

— Reis deg, sa han.

Remmene hadde løsnet av seg selv. Winston heiste seg ned på gulvet og ble stående ustøtt.

— Du er det siste menneske, sa O’Brien. — Du er menneskeåndens vokter. Nå skal du få se deg selv slik som du er. Kle av deg.

Winston løsnet den hyssingbiten som hadde holdt hans overall sammen. Glidespennen var blitt revet ut for lenge siden. Han kunne ikke huske om han noen gang etter arrestasjonen hadde tatt av seg alle klærne på samme tid. Under overallen var kroppen hans dekket av skitne gulnede filler, som såvidt kunne bestemmes som rester av undertøy. Da han lot dem gli ned på gulvet, så han et tredelt speil i den andre enden av rommet. Han gikk bort til det, men bråstanset på veien. Et ufrivillig skrik hadde unnsloppet ham.

— Bare fortsett, sa O’Brien. — Still deg mellom speilveggene. Du må se deg selv fra siden også.

Han hadde stanset fordi han ble skremt. En lut, gråfarvet skapning som lignet et skjelett kom ham i møte. Det som fylte ham med redsel var ikke bare at han visste at dette var ham, skikkelsen så i seg selv uhyggelig ut. Han gikk nærmere speilet. Skikkelsens ansikt virket som det stakk frem på grunn av den krokete figuren. Et fortapt fangeansikt med en panne som endte i en skallet isse, en krøket nese, fremspringende kinnben og ville og årvåkne øyne. Kinnene var furet, munnen virket innfallen. Det var ikke tvil om at det var hans eget ansikt, men det forekom ham at det hadde forandret seg enda mer enn han hadde endret seg innvendig. De følelser det gav uttrykk for, måtte være andre enn de han hadde inne i seg. Han var blitt delvis skallet. Ved første blikk hadde han trodd at han også var blitt grå, men det var bare hodehuden som var det. Når unntas hendene og ansiktet var kroppen hans grå over det hele av gammel og inngrodd skitt. Her og der under skitten var det røde arr av sår, og like over ankelen var leggesåret blitt til en betent masse hvor forferdelig mager han var blitt. Brystkassen var som på et skjelett, bena hadde skrumpet slik inn at knærne var tykkere enn lårene. Nå skjønte han også hva O’Brien hadde ment da han sa at han burde se seg selv fra siden. Bøyningen av ryggraden var utrolig. De tynne skuldrene var skutt slik frem at brystet virket som en fordypning, den radmagre halsen bøyde seg likesom dobbelt under vekten av hodet. Anslagsvis ville han ha sagt at dette var kroppen til en mann på seksti som led av en eller annen ondartet sykdom.

— Stundom har du tenkt at ansiktet mitt — ansiktet til et medlem av Det indre parti — ser gammelt og slitt ut, sa O’Brien. — Hva mener du nå om ditt eget ansikt?

Han tok Winston i skulderen og dreide ham rundt så han ble stående med ansiktet mot ham.

— Se bare på den forfatningen du er i! sa han. — Se på all denne ekle skitten over hele kroppen din. Se på møkket mellom tærne dine. Se på det ufyselige verkende såret du har på leggen. Vet du at du stinker som en geit? Sannsynligvis merker du det ikke selv mer. Se på hvor utmagret du er. Ser du? Jeg kan få tommelen og pekefingeren til å møtes rundt overarmen din. Jeg kunne brekke halsen på deg som en brekker en gulrot. Vet du at du har mistet fem og tyve kilo siden du kom i hendene på oss? Jeg kan til og med ta ut never av håret ditt. Se bare! Han grep Winston i håret og rev ut en dott. — Opp med munnen. Det er ni, ti, elleve tenner igjen. Hvor mange hadde du da du kom hit? Og de få du har igjen, holder på å falle ut av kjeften din. Se her!

Han tok tak i en av de fortennene Winston hadde tilbake med tommelen og pekefingeren. En iling av smerte skjøt gjennom Winston. O’Brien hadde vridd tannen løs med roten. han slengte den tvers over cellen.

— Du holder på å råtne opp, sa han, du faller i stykker. Hva er du? Bare en sekk skitt. Snu deg nå og se deg i speilet igjen. Ser du det som står rett mot deg? Det er det siste menneske. Hvis du er menneskelig, er dette menneskeheten. Ta nå på deg klærne igjen.

Winston tok til å kle seg langsomt og med stive bevegelser. Helt til nå hadde han ikke lagt merke til hvor tynn og svak han var. Bare en tanke kretset i hjerten hans: at han måtte ha vært på dette stedet lenger enn han trodde. Mens han nå festet de usle fillene på seg ble han plutselig grepet av medynk med sin egen herjede kropp. Før han visste hva han selv gjorde, hadde han falt sammen på en liten krakk ved siden av sengen, og ble sittende der og gråte. Han var oppmerksom på hvor stygg han måtte se ut da han satt her som en bylt ben i skittent undertøy og gråt i det harde, hvite lyset, men han kunne ikke stanse det. O’Brien la hånden på skulderen hans, nesten vennlig.

— Det varer ikke evig, sa han. — Du kan slippe fra det når du selv vil. Alt beror på deg selv.

— Det er du som har gjort det! hulket Winston. — Det er du som har bragt meg i denne forfatningen.

— Nei, Winston, det er du selv som har gjort det. Det var dette du godtok da du satte deg selv opp mot Partiet. Alt var innbefattet i den første handlingen. Det har ikke hendt noe som du ikke har forutsett.

Han gjorde en pause og fortsatte sa:

— Vi har slått deg, Winston. Vi har knekket deg. Du har sett hvordan kroppen din ser ut. Ditt sinn er i samme forfatning. Jeg tror ikke det er større stolthet igjen i deg. Du er blitt sparket og slått og skjelt ut, du har skreket av smerte, du har veltet deg på gulvet i ditt eget blod og spy. Du har tigget om nåde, du har forrådt alle og enhver. Kan du tenke deg en eneste nedverdigelse som du ikke har gjennomgått?

Winston hadde sluttet å gråte, enda tårene fremdeles piplet ut av øynene hans. Han så opp på O’Brien.

— Jeg har ikke sveket Julia, sa han.

O’Brien så tankefullt på ham. — Nei, sa han, nei, det er helt riktig. Du har ikke sveket Julia.

På ny ble Winstons hjerte fylt med den eiendommelige ærbødigheten for O’Brien, som øyensynlig ingenting kunne ødelegge. Hvor intelligent, tenkte han, hvor intelligent! Alltid forstod O’Brien det som ble sagt til ham. Enhver annen ville omgående ha svart at han hadde sveket Julia. For hva var det de ikke hadde pint ut av ham under torturen? Han hadde fortalt dem alt han visste om henne, hennes vaner, hennes karakter, hennes fortid, han hadde tilstått alt som var foregått på deres møter inntil de mest trivielle detaljer, alt hva han hadde sagt til henne og hun til ham, deres svartebørsmat, deres samleier, deres ubestemte planer mot Partiet — alt. Og likevel hadde han ikke sveket henne i den betydningen han nå la i ordet. han hadde ikke sluttet å elske henne, hans følelse overfor henne var og ble den samme. O’Brien hadde skjønt hva han mente uten å behøve noen nærmere forklaring.

— Si meg, sa Winston, hvor snart vil de skyte meg?

— Det kan ta lang tid, sa O’Brien. — Du er et vanskelig tilfelle. Men mist ikke håpet. Alle blir helbredet før eller siden. Til slutt skal vi skyte deg.

IV

Han var meget bedre. Han ble tykkere og sterkere for hver dag, om en da kunne snakke om dager på dette stedet.

Det hvite lyset og den summende lyden var de samme som før, men cellen var litt mer komfortabel enn de andre han hadde vært i. Det var en hodepute og en madrass på plankesengen og en krakk å sitte på. De hadde gitt ham et bad, og han fikk lov til å vaske seg temmelig ofte i et blikkfat. De hadde til og med gitt ham varmt vann til vaskingen. Han hadde fått nytt undertøy og en ren overall. De hadde behandlet leggesåret hans med en legende salve. De hadde trukket ut de siste tennene hans og gitt ham et nytt sett falske.

Uker eller måneder måtte ha gått. Hadde han hatt noen interesse for det, kunne han nå ha holdt regnskap med tiden, for han fikk mat med tilsynelatende regelmessige mellomrom. Han anslo at han fikk tre måltider i løpet av fire og tyve timer, men stundom spekulerte han uklart på om det var om natten eller om dagen. Maten var forbausende god, med kjøtt til hvert tredje måltid. En gang fikk han til og med en pakke sigaretter. Han hadde ikke noen fyrstikker, men den tause vokteren som kom med maten pleide å gi ham fyr. Første gang han forsøkte å røke, ble han kvalm av det, men han gav seg ikke, og drøyet pakken så lenge han kunne ved å røke en halv sigarett etter hvert måltid.

De hadde også gitt ham en hvit tavle med en blyantstump bundet fast til det ene hjørnet. I førstningen brukte han den ikke. Selv når han var våken var han fullstendig avstumpet. Ofte kunne han ligge mellom det ene måltidet og det annet nesten uten å røre seg, stundom sov han, stundom fortapte han seg i uklare drømmerier slik at det var for brysomt for ham å åpne øynene. Han hadde for lenge siden vennet seg til å sove med et sterkt lys rett i ansiktet. Det lot ikke til å bety noe, når unntas at ens drømmer ble mer sammenhengende. Han drømte atskillig i hele denne tiden, og alltid var det lykkelige drømmer. Han var i Det gylne land, eller han satt mellom veldige, praktfulle sollyse ruiner sammen med sin mor og Julia og O’Brien — uten å gjøre noe, han bare satt der i solen og snakket om fredelige ting. De tanker han hadde når han var våken, angikk for det meste disse drømmene hans. Han syntes å ha mistet evnen til å gjøre noen intellektuell anstrengelse nå da smertens stimulans var borte. han kjedet seg ikke, han hadde ingen trang til samtale eller atspredelse. Det var helt tilfredsstillende bare å være alene, ikke å bli slått og forhørt, å ha nok mat og å være ren over det hele.

Smått om senn brukte han mindre tid til å sove, men han kjente fremdeles ingen innskytelse til å stå opp av sengen. Det eneste han brydde seg om, var å ligge stille og kjenne hvordan styrken samlet seg i hans legeme. han følte på seg selv her og der for å forvisse seg om at det ikke var noen illusjon at hans muskler ble rundere og huden strammere. Til slutt var det ikke lenger noen tvil om at han hadde lagt på seg: lårene hans var nå avgjort tykkere enn knærne. Etter dette begynte han å øve opp kroppen regelmessig, motstrebende til å begynne med. Dat det var gått en tid, kunne han gå tre kilometer, som han måtte ved å skritte opp cellen, og hans lutende skuldrer rettet seg opp. Han forsøkte seg på mer innviklede øvelser, og han ble forbauset og ydmyket da han oppdaget de tingene som han ikke kunne utføre. Han kunne ikke sette farten opp, han kunne ikke løfte krakken på strak arm, han kunne ikke stå på ett ben uten å miste balansen. Han bøyde seg ned på hælene og oppdaget at med en ulidelig smerte i lårene og leggene klarte han såvidt å reise seg i stående stilling. Han la seg flat på maven og forsøkte å heve seg med hendene. Det var håpløst, han kunne ikke løfte seg en centimeter. men etter ytterligere noen dager — noen måltider til — klarte han også dette. Til slutt kunne han gjøre det seks ganger på rad. Han begynte å bli virkelig stolt av sin kropp, og av og til begynte han også å tro at hans ansikt var på vei til å bli som før. Bare når han tilfeldigvis kom til å ta seg på den skallete issen husket han det furete, herjede ansiktet som hadde sett på ham i speilet.

Hans sinn ble mer virkelystent. Han satte seg på plankesengen med ryggen mot veggen og tavlen på knærne og gikk målbevisst i gang med den oppgave å omskolere seg selv.

Han hadde kapitulert, det var en avtale. Nå innså han at han i virkeligheten hadde vært rede til å kapitulerte lenge før han besluttet seg til det. Helt fra det øyeblikk han kom til Kjærlighetsministeriet — ja, selv i de minuttene da han og Julia hadde stått der hjelpeløse mens jernstemmen i fjernskjermen gav dem ordrer om hva de skulle gjøre — hadde han innsett det tankeløse, det overfladiske i sitt forsøk på å sette seg opp mot Partiets makt. Nå visste han at Tankepolitiet hadde voktet ham i syv år som et insekt under et forstørrelsesglass. Det var ikke den fysiske handling, ikke der sagte ord som det ikke hadde notert seg, og ikke den tanke som det ikke hadde klart å slutte seg til. Selv det lille kornet av hvitt støv på permen av dagboken hans hadde Tankepolitiet omhyggelig lagt på plass igjen. Det hadde tatt opp lydbånd, det hadde fist ham fotografier. Noen av dem var fotografier av Julia og ham selv. Ja, til og med… Han kunne ikke kjempe mot Partiet mer. Dessuten hadde Partiet rett. Slik måtte det være, for hvordan kunne den udødelige, kollektive hjerne ta feil? Hvilken ytre målestokk hadde en om en ville vurdere dets avgjørelser? Fornuft var statistisk. Det var bare et spørsmål om å lære seg å tenke som de gjorde. Men…

Blyanten kjentes tykk og upraktisk i fingrene hans. Han tok til å skrive ned de tankene som falt ham i hodet. Først skrev han med klossede store bokstaver:

FRIHET ER TRELLDOM

Nesten uten å stanse skrev han så under det:

TO OG TO ER FEM

Men så var det likesom noe som stagget ham. Det var som hans sinn vek unna for noe, og derfor ikke klarte å konsentrere seg. Han var klar over at han visste hva som nå kom, men i øyeblikket kunne han ikke huske det. Da han husket det, var det først etter at han bevisst hadde resonert seg til hva det måtte være, det meldte seg ikke av seg selv. Han skrev:

GUD ER MAKT

Han godtok alt. Fortiden var foranderlig. Fortiden var aldri blitt forandret. Oceania var i krig med Øst-Asia. Oceania hadde alltid vært i krig med Øst-Asia. Jones, Aaronson og Rutherford var skyldige i de forbrytelser de ble tiltalt for. Han hadde aldri sett det bildet som motbeviste deres skyld. Det hadde aldri eksistert, han hadde diktet det opp. han husket at han hadde erindret motstridende ting, men dette var falske erindringer, produkter av hans selvbedrag. Hvor lett var ikke det hele! Det var bare å overgi seg, så fulgte alt de andre av seg selv. Det var som å svømme mot en strøm som førte en bakover, samme hvor hardt et slet, og så plutselig å snu seg helt rundt og følge med strømmen i stedet for å kjempe mot den. Ingenting hadde endret seg unntatt ens egen stilling, og det forutbestemte hendte i alle tilfelle. Han visste knapt hvorfor han i det hele tatt hadde gjort opprør. Alt var så lett, når unntas at…

Hva som helst kunne være riktig. De såkalte naturlover var bare tull. Loven om tyngdekraften var tull. «Om jeg ville, kunne jeg sveve opp fra dette gulvet som en såpeboble,» hadde O’Brien sagt. Winston utdypet det. «Hvis han tror at han svever opp fra gulvet, og hvis jeg samtidig tror at jeg ser ham gjøre det, da foregår det virkelig.» Med ett brøt en tanke inn i hans sinn som et stykke neddykket vrakgods, som plutselig stikker opp av vannet: I virkeligheten foregår det ikke. Vi innbiller oss det. Det er en hallusinasjon. Villfarelsen var åpenlys. Det forutsatte at det etsteds utenfor en selv var en «virkelig» verden, hvor det hendte «virkelige» ting. Men hvordan kunne det være en slik verden? Hvilken viten har vi om noe, unntatt gjennom vårt eget sinn? Alle hendelser foregår i sinnet. Det som skjer i alle sinn, det hender virkelig.

Det var ikke vanskelig for ham å bli kvitt denne villfarelsen, og det var ikke noen fare for at han skulle bukke under for den. Likevel innså han at den aldri burde ha falt ham inn. Sinnet burde utvikle en blind flekk hver gang en slik farlig tanke meldte seg. Prosessen burde være automatisk, instinktiv. Forbryterstopp ble det kalt i nytale.

Han gikk i gang med å øve seg opp i forbryterstopp. Han stilte opp påstander for seg selv — «Partiet sier at jorden er flat», «Partiet sier at is er tyngre enn vann» — og øvde seg så opp i ikke å se eller forstå de argumenter som motsa dette. Lett var det ikke. Det krevde stor evne til resonnement og improvisering. De aritmetiske problemer som reiste seg av en slik påstand som for eksempel «to og to er fem», lå utenfor hans intellektuelle fatteevne. Det krevde også en slags sinnets atletikk, en evne til i det ene øyeblikk å gjøre den mest subtile bruk av logikken, og i det andre være uvitende om selv de groveste logiske feil. Dumhet var like nødvendig som intelligens og like vanskelig å nå frem til.

Med en del av sitt sinn lurte han hele tiden på hvor snart de ville skyte ham. «Alt beror på deg selv,» hadde O’Brien sagt, men han visste at han ikke kunne foreta seg noe bevisst som ville bringe døden nærmere. Den kunne komme om ti minutter eller om ti år. de kunne holde ham i årevis i ensomt fengsel, de kunne sende ham til en arbeidsleir, eller de kunne slippe ham løs for en tid, som de stundom gjorde. Det kunne godt tenkes at hele dramaet om hans arrestasjon og avhøring kunne bli utspilt om igjen før han ble skutt. Det eneste sikre var at døden aldri kom i det øyeblikk en ventet den. Det var en tradisjon — en usagt tradisjon, på en eller annen måte kjente en den, enda en aldri hørte den nevnt — at de alltid skjøt en i nakken, uten varsel, mens en gikk nedover korridoren fra celle til celle.

En dag — men «en dag» var ikke det rette uttrykket, det kunne like godt ha vært midt på natten — sank han ned i et selsomt, velsignet drømmeri. Han gikk nedover korridoren og ventet bare på kulen. Han visste at den ville komme i neste øyeblikk. Alt var ordnet, glattet over, sonet. Det var ikke mer noen tvil, noen argumenter, noen smerte og noen frykt. Kroppen hans var sunn og sterk. Han gikk med lette steg, han gledet seg over å kunne bevege seg og hadde en følelse av at han vandret i solskinn. han var ikke lenger i den smale hvite korridorene i Kjærlighetsministeriet, han var i den veldige, solbeskinnede passasjen, en kilometer bred, som han hadde drømt om at han gikk igjennom da han var i delirium etter rusgiften. Han var i Det gylne land, han fulgte stien over det gamle jordet med alle kaninhullene. Han kunne kjenne den myke, elastiske gresstorven under føttene sine og det milde solskinnet i ansiktet. På kanten av jordet stod almetrærne og duvet svakt, og etsteds bortenfor dem var bekken der ørekyten vaket i de grønne kulpene under vidjene.

Med ett skvatt han opp i et sjokk av redsel. Han svettet på ryggen. Han hadde hørt seg selv rope høyt:

— Julia! Julia! Elskede Julia!

Et øyeblikk hadde han en overmektig hallusinasjon, han trodde at hun var til stede. Det var som om hun ikke bare var hos ham, men inne i ham. Det forekom ham at hun eksisterte i selve vevet i hans hud. I det øyeblikk hadde han elsket henne langt mer enn han noengang hadde gjort da de var sammen og fri. han visste også at på en eller annen måte var hun fremdeles i live og trengte hans hjelp.

Han la seg tilbake på benken igjen og prøvde å ta seg sammen. Hva hadde han gjort? Hvor mange år hadde han løyet til sin trelldom ved dette øyeblikk av svakhet?

I neste øyeblikk ville han høre tramping av støvler utenfor. De kunne ikke la et slikt utbrudd gå ustraffet. Om de ikke visste det før, ville de vite nå at han brøt den avtalen han hadde sluttet med dem. Han adlød Partiet, men han hatet fremdeles Partiet. I gamle dager hadde han skjult et kjettersk sinn bak en maske av rett-troenhet. Nå hadde han tatt enda et skritt tilbake: han hadde overgitt seg i sinnet, men han hadde håpet å kunne bevare sitt innerste hjerte ukrenket. Han visste at det var galt av ham, men han foretrakk det slik. De ville forstå det — O’Brien ville forstå det. Han tilstod det hele i et eneste tåpelig skrik.

Han ble nødt til å begynne forfra igjen. Det kunne ta år. Han strøk seg over ansiktet og forsøkte å venne seg selv til dets nye utseende. Det var dype furer i kinnene, kinnbenene kjentes skarpe, nesen flatere. Dessuten hadde han fått en helt ny tanngard siden han så seg selv i speilet. Det var ikke lett å bevare uransakeligheten når en ikke visste hvordan ens ansikt så ut. I hvert fal var det ikke nok bare å kontrollere ansiktstrekkene. For første gang gikk det opp for ham at om en vil bevare en hemmelighet, må en også skjule den for seg selv. hele tiden må en vite at den er der, men før en har bruk for den må en ikke la den få dukke opp i ens bevissthet i noen som helst form som kan gis et navn. Fra nå av måtte han ikke bare tenke riktig, han måtte også holde sitt hat innestengt i seg, som noe som var en del av ham selv og likevel uten forbindelse med resten av ham, som en slags svulst.

En dag ville de beslutte å skyte ham. En kunne ikke si når det ville skje, men noen sekunder i forveien burde det la seg gjøre å gjette det. Det foregikk alltid bakfra, når en gikk nedover en korridor. Ti sekunder ville være nok. På den tiden kunne den verden som var inne i ham forandre seg. Og så plutselig, uten at han hadde sagt et ord, uten å ha stanset sine skritt, uten å ha endret en linje i sitt ansikt — plutselig ville kamuflasjen være borte, og — bang! Han ville avfyre sine hat-batterier. Hatet ville fylle ham som en veldig brølende flamme. Og nesten i samme øyeblikk — bank! — ville kulen gå, for sent eller for tidlig. De ville ha blåst hjernen hans i filler før de kunne gjenerobre den. Den kjetterske tanke ville forbli ustraffet, uangret, utenfor deres rekkevidde for alltid. De ville ha skutt et hull i sin egen fullkommenhet. Å dø mens en hatet dem — det var frihet.

Han lukket øynene. Det var vanskeligere enn å godta en åndelig disiplinering. Der var et spørsmål om å degradere seg selv, lemleste seg. Han måtte styrte seg ut i den skitnesete av all skitt. Hva var den mest redselsfulle og kvalmende tanken av alle? Tanken på Store Bror. Det enorme ansiktet (da han stadig hadde sett det på plakater tenkte han seg det alltid som en meter bredt), med den tette svarte barten og øynene som fulgte en hvor en stod og gikk, gled likesom inn i hans sinn av seg selv. Hvilke var hans sanne følelser overfor Store Bror?

Der lød tung støvletramp ute i korridoren. Ståldøren gikk opp med et smell. O’Brien kom inn i cellen. Bank ham fulgte offiseren med voksansiktet og de svartuniformerte vokterne.

— Reis deg. Kom hit, sa O’Brien.

Winston stod rett imot ham. O’Brien tok skuldrene hans i sine sterke never og så intenst på ham.

— Du har tenkt å føre meg bak lyset, sa han. — Det var dumt av deg. Rett deg opp. Se meg i ansiktet.

Han gjorde en pause og fortsatte så i en mildere tone:

— Du kommer deg. Intellektuelt er det svært lite i veien med deg. Det er bare følelsesmessig at du ikke har klart å gjøre noen fremskritt. Si meg, Winston — og husk: ingen løgner, du vet at jeg alltid kan oppdage en løgn — si meg, hva er dine sanne følelser overfor Store Bror?

— Jeg hater ham.

— Du hater ham. Godt. Da er tiden kommet til at du må ta det siste skritt. Du må elske Store Bror. Det er ikke nok å adlyde ham — du må elske ham.

Han gav Winston et litte puff i retning av vokterne og slapp ham.

— Rom 101, sa han.

V

På alle stadier av sitt fengselsopphold hadde han visst eller hatt følelsen av å vite hvor han befant seg i den vindusløse bygningen. Kan hende skyldtes det små ulikheter i lufttrykket. De celler hvor vokterne hadde slått ham, lå under jorden. Det rommet hvor O’Brien hadde forhørt ham, var høyt oppe i nærheten av taket. Dette stedet lå mange meter under jorden, så dypt nede som det var mulig å komme.

Det var større enn de fleste av de cellene han tidligere hadde vært i. Men det var såvidt han la merke til sine omgivelser. det eneste som fanget blikket hans var to små bord rett foran ham, begge dekket av grønn boy. Det ene var bare et par meter fra ham, det andre stod lenger borte, i nærheten av døren. Han var spent fast til en stol, så stramt at han ikke kunne bevege noe, ikke hodet en gang. En slags pute holdt nakken hans fast og tvang ham til å se rett frem for seg.

Et øyeblikk var han alene, så ble døren åpnet, og O’Brien kom inn.

— Du spurte meg en gang hva som var i rom 101, sa O’Brien. — Jeg svarte at det visste du alt. Alle vet det. det som er i rom 101, er det verste i verden.

På ny gikk døren opp. En vokter kom bærende på noe som var laget av ståltråd, en kasse eller korv av et eller annet slag. Han satte det fra seg på det borterste bordet. Winston kunne ikke se hva det egentlig var, fordi O’Brien stod i veien for ham.

— Det verste i verden varierer fra individ til individ, fortsatte O’Brien. Det kan være å bli begravet levende, eller brenne i hjel eller drukne, eller å bli spiddet, eller femti forskjellige andre dødsmåter. Det finnes tilfelle da det er noe ganske trivielt, som ikke engang betyr døden.

Han hadde flyttet seg litt til siden, slik at Winston fikk bedre utsikt til det som stod på bordet. Det var et avlangt ståltråd-bur med et håndtak til å bære det i. Festet til forsiden av det var noe som så ut som en fektemaske med den konkave siden ut. Enda det var tre-fire meter fra ham kunne han se at buret var delt på langs i to rom, og at det var et dyr i dem begge. Det var rotter.

— I tidd tilfelle er tilfeldigvis rotter det verste i verden, sa O’Brien.

En slags uhyggelig forutanelse, en frykt for noe som han ikke var helt sikker på, hadde jaget gjennom Winston så snart han fikk det første glimt av buret. Men i dette sekund ble han med ett klar over meningen med den maske-innretningen som var festet til det. Det var som innvollene vrengte seg i ham.

— Du kan ikke finne på noe slikt! skrek han med høy, hakkende stemme. — Du kan ikke, kan ikke! Det er ikke mulig.

— Husker du det øyeblikket av panikk som pleide å opptre i dine drømmer? sa O’Brien. — Det var en mur av mørke foran deg og en brølende lyd i ørene dine. Det var noe forferdelig på den andre siden av muren. Du visste at du visste hva det var, men du torde ikke trekke det frem i lyset. Det var rottene som var på baksiden av muren.

— O’Brien, sa Winston med et forsøk på å beherske sin egen stemme. — Du vet at dette ikke er nødvendig. Hva er det du vil jeg skal gjøre?

O’Brien svarte ikke direkte. Da han snakket, var det i den skolemestertonen som han stundom anla. han stirret tankefullt ut i det fjerne, som om han henvendte seg til en tilhørerskare etsteds bak Winstons rygg.

— Smerte i seg selv er ikke alltid nok, sa han. — Det finnes situasjoner da et menneskelig vesen kan holde ut smerter endog helt til det dør. Men for alle mennesker finnes det noe som er uutholdelig — noe som de ikke kan tenke seg. Dette har ikke noe med mot og feighet å gjøre. Hvis en faller med fra et høyt sted, er det ikke feigt å klynge seg til et tau. Når en er kommet opp fra dypt vann, er det ikke feigt å fylle lungene med frisk luft. Det er bare et instinkt som en alltid må følge. Likedan er det med rottene. For deg er de uutholdelige. De er en form for press som du ikke kan stå imot, selv om du ville. Du må gjøre det som blir forlangt av deg.

— Men hva er det, hva er det? Hvordan kan jeg gjøre det når jeg ikke vet hva det er?

O’Brien hentet buret og plaserte det på det nærmeste bord. Forsiktig satte han det ned på det grønne kledet. Winston kunne høre blodet synge i ørene. Han hadde følelsen av å sitte helt ensom og fortapt. Han var midt på en stor tom slette, en flat ørken som var svidd av solen, og over denne sletten kom alle lyder til ham fra umåtelige avstander. Like fullt var buret med rottene ikke to meter fra ham. Rottene var enorme. De var i den alderen da rottesnuten blir stump og vill og pelsen brun i stedet for grå.

— Rotten er en gnager, men likevel en kjøtteter, sa O’Brien, fremdeles henvendt til sitt usynlige auditorium. — Du vet det. Du har sikkert hørt om de tingene som foregår i fattigkvarterene her i byen. I somme gater tør en mor ikke la barnet være alene hjemme, ikke i fem minutter engang. En kan sikkert gå ut fra at det vil bli angrepet av rotter. I løpet av ganske kort tid vil de ete det opp til benene. De går også løs på syke eller døende mennesker. De viser en forbausende intelligens når det gjelder å vite når et menneske er hjelpeløst.

En rekke ville hyl kom fra buret. Det var som Winston hørte dem langt borte fra. Rottene sloss, de prøvde å få tak i hverandre gjennom skilleveggen. Han hørte også et dypt stønn av fortvilelse. Også det syntes å komme fra et sted utenfor ham selv.

O’Brien løftet opp buret og samtidig som han gjorde det, klemte han også på noe i det. Det lød et skarpt smell. Winston gjorde et fortvilt forsøk på å slite seg løs fra stolen. Det var håpløst; hver del av ham, selv hans hode, ble holdt urokkelig på plass. O’Brien flyttet buret nærmere. Det var mindre enn en meter fra Winstons ansikt.

— Jeg har trykket på den første fjæren, sa O’Brien. — Du forstår vel hvordan dette buret er konstruert. Masken passer nøyaktig til hodet ditt, slik at rottene ikke kan slippe forbi. Når jeg trykker på den andre fjæren, vil døren til buret gli opp. De sultne beistene vil fare ut med lynets fart. Har du noen gang sett en rotte fly gjennom luften? De vil fare løs på ansiktet ditt og grave seg tvers igjennom det. Stundom angriper de øynene først. Stundom borer de seg igjennom kinnen og spiser opp tungen.

Buret var nærmere, det var like ved ham. Winston hørte en rekke skingrende skrik som forekom ham å komme fra luften over hans hode. Men han kjempet som en rasende mot denne panikkfølelsen. Å tenke, å tenke, selv om det bare var en brøkdel av et sekund igjen — å tenke var nå hans eneste håp. Plutselig ble han vár den ekle, mugne lukten av udyrene. Han fikk en voldsom trang til å spy, og han mistet nesten bevisstheten. Alt hadde svartnet. Et øyeblikk var han vanvittig — lik et hylende dyr. Likevel kom han ut av mørket mens han klynget seg til en tanke. Bare på én, en eneste måte, kunne han redde seg selv. han måtte plasere et annet menneske, legemet av et annet menneske, mellom seg og rottene.

Masken var så stor at han ikke kunne se noe utenfor den. Ståltråddøren var noen centimeter fra hans ansikt. Rottene visste hva som nå kom. Den ene av dem hoppet opp og ned, den andre — en gammel, skabbet bestepappa fra kloakkene — reiste seg med sine lyserøde labber mot ståltråden og snuste vilt i luften. Winston kunne se kinnskjegget på den — og de gule tennene. På ny ble han overmannet av den svarte panikken. Han var blind, hjelpeløs, han kunne ikke tenke mer.

— Det var en alminnelig straff i keisertidens China, sa O’Brien like belærende som før.

Masken gled inn til ansiktet hans. Ståltråden strøk ham om kinnene. Og så — nei, det var ikke redningen, bare et håp, en ørliten bit av håp. For sent, kanskje, for sent. Men med ett var han blitt klar over at det i hele verden bare var ett menneske han kunne overføre sin straff på — ett legeme som han kunne skyve mellom seg og rottene. Og han skrek som en rasende, om og om igjen:

— Gjør det med Julia! Gjør det med Julia! Ikke meg! Julia! Jeg gir den god dag i hva dere gjør med henne. Bit ansiktet av henne, flå henne til benene. Ikke meg! Julia! Ikke meg!

Han falt bakover, ned i et veldig dyp, bort fra rottene. Han var fremdeles spent fast til stolen, men han hadde flat gjennom gulvet, gjennom bygningens vegger, gjennom jorden, gjennom oceanene, gjennom stratosfæren, ut i rommet, ut i uendeligheten mellom stjernene — og hele tiden bort, bort, bort fra rottene. Han var mange lysår borte, men fremdeles stod O’Brien ved siden av ham. Fremdeles kjente han den kalde ståltråden mot kinnene. Men gjennom det mørket som omhyllet ham hørte han et nytt knepp i metall, og han visste at døren i buret hadde lukket seg.

VI

Kastanjetreet var nesten tomt. En solstråle sneiet inn gjennom et vindu og falt gul på støvete bordplatter. Det var den ensomme femtentimen. Skramlemusikk kom sivende fra fjernskjermene.

Winston satt i sin vanlige krok og stirret på et tomt glass. Av og til kastet han et blikk på et veldig ansikt som voktet ham på den motsatte vegen. Store Bror ser deg! lød innskriften. Uten at han hadde bedt om det kom en kelner og fylte glasset hans med Seiersgin, han dryppet også noen dråper fra en annen flaske opp i det gjennom en fjær i korken. Det var sakkarin, tilsatt kryddernellik, kaféens spesialitet.

Winston hørte på fjernskjermen. Nå kom det bare musikk fra den, men det var sannsynlig at det hvert øyeblikk kunne bli sendt ut en særmelding fra Fredsministeriet. Nyhetene fra Afrika-fronten var ytterst foruroligende. Med mellomrom hadde han vært bekymret over dem hele dagen. En eurasisk armé (Oceania var i krig med Eurasia — Oceania hadde alltid vært i krig med Eurasia) holdt på å rykke sydover med forferdelig fart. Middagsnyhetene hadde ikke nevnt noe bestemt område, men det var trolig at Kongo-munningen alt var slagmark. Brazzaville og Leopoldoville var truet. En behøvde ikke å se på kartet for å forstå hva det betydde. Det var ikke bare spørsmål om å miste Mellom-Afrika, for første gang under hele krigen var Oceanias eget territorium i fare.

En voldsom følelse, det var ikke akkurat frykt, men en slags udifferensiert opphisselse, blusset opp i ham — men forsvant så igjen. Han sluttet å tenke på krigen. I den situasjon han nå var i, kunne han aldri feste tankene på noe bestemt emne mer enn noen øyeblikk om gangen. Han tok glasset og tømte det i ett drag. Som alltid fikk drikken ham til å gyse og til og med rape litt. Det var et redselsfullt brygg. Kryddernellikken og sakkarinen, som i seg selv var ekle nok med sin kvalme smak, kunne ikke fjerne den flaue oljesmaken, og det verste var at denne smaken av gin som forfulgte ham natt og dag, var uatskillelig koplet sammen i hans sinn med smaken av disse…

Han nevnte dem aldri ved navn, ikke i sine tanker en gang, og såvidt han kunne unngå det, forestilte han seg dem heller ikke i tanken. De var noe som han var seg halvveis bevisst, som kretset tett ved ansiktet hans, en lukt som hang fast i hans nesebor. Da ginen steg opp i ham, gulpet han gjennom sine blå lepper. Han hadde lagt på seg siden de løslot ham, og han hadde fått den gamle farven tilbake — han hadde faktisk mer enn fått den igjen. Trekkene var blitt plumpere, huden på nesen og kinnbenene var grovt rød, selv den skallete issen var for rødfarvet. En kelner kom, også ubudt, med sjakkbrettet og siste nummer av Times, han hadde slått opp den siden hvor sjakkoppgaven stod. Da han så at Winstons glass var tomt, hentet han ginflasken og skjenket på igjen. Winston behøvde ikke å bestille noe. De kjente hans vaner. Sjakkbrettet stod alltid og ventet på ham, hans bord i kroken var alltid reservert, selv når kaféen var fullt besatt fikk han beholde det for seg selv, fordi ingen brydde seg om å sitte for nær ham. Han gad ikke telle drinkene sine engang. Med regelmessige mellomrom kom de med en skitten lapp papir, som de sa var regningen hans, men han hadde inntrykk av at de alltid gjorde den for liten. Det ville ikke ha spilt noen rolle om de hadde beregnet seg for mye. Han hadde alltid flust med penger nå for tiden. Han hadde til og med en stilling, en sinekyre, som var bedre lønnet enn hans tidligere jobb hadde vært.

Musikken i fjernskjermen stoppet, og en stemme overtok. Winston løftet hodet for å høre. Imidlertid var det ikke noe kommuniké fra fronten, bare en kort melding fra Overflodsministeriet. Det lot til at i siste kvartal var den tiende treårsplans kvote for skolisser blitt oppfylt med 98 prosents overskudd.

Han gransket sjakkproblemet og stilte opp brikkene. Det var en utspekulert avslutning som omfattet et par springere. «Hvit gjør matt i to trekk». Winston så opp på Bildet av Store Bror. Hvit gjør alltid matt, tenkte han med en slags tåket mystisisme. Alltid, uten unntagelse; blir det ordnet slik. Siden verdens begynnelse har svart aldri vunnet i noe sjakkproblem. Symboliserte ikke dette det godes evige, uforanderlige seier over det onde? Det veldige fjeset stirret tilbake på ham, fullt av ro og makt. Hvit gjør alltid matt.

Stemmen i fjernskjermen tidde og la så til i en annen og meget alvorligere tone: — Hallo! hallo! Vær forberedt på en viktig melding klokken femten tredve. Femten tredve! Det er en nyhet av største betydning. Pass på at ingen går glipp av den. Femten tredve! Skramlemusikken fortsatte igjen.

Winstons hjerte ble urolig. Dette var kommunikéet fra fronten, og hans instinkt sa ham at det kom dårlige nyheter. Hele dagen hadde tanken på det knusende nederlaget i Afrika flagret ut og inn av hans sinn under små anfall av opphisselse. Det var som han kunne se den eurasiske hær strømme over den grensen som aldri var blitt overskredet og myldre nedover mot Afrikas sydspiss som en hærskare av maur. Hvorfor hadde en ikke kunnet omgå dem i flanken på en eller annen måte? Konturene av Vest-Afrikas kyst stod tydelig tegnet i hans tanke. Han tok den hvite springeren og flyttet den på brettet. Der var det riktige stedet. Samtidig med at han så de svarte horder ile sydover, så han en annen styrke som var samlet på mystisk vis i ryggen på dem og som skar av deres forbindelseslinjer til lands og sjøs. Han følte det som om han ved sin viljekraft kunne gjøre denne andre styrken til virkelighet. Men det var nødvendig å handle hurtig. Hvis de kunne sikre seg herredømmet over hele Afrika, hvis de hadde flyplasser og ubåt-baser ved Kapp, ville de kutte Oceania i to. Det kunne bety hva som helst: nederlag, sammenbrudd, en nydeling av verden, ødeleggelsen av Partiet! han drog pusten dypt. En selsom blanding av følelser — nei, egentlig var det ikke noen blanding, snarere en rekke forskjellige lag av følelser, hvor en ikke kunne peke på den følelsen som lå underst — kjempet inne i ham.

Krampetrekningen gikk over. Han satte den hvite springeren tilbake på plass, men i øyeblikket kunne han ikke vie sjakkproblemet noen alvorlig gransking. På ny flakket hans tanker omkring. Nesten ubevisst skrev han med fingeren i støvet på bordplaten:

2 + 2 = 5.

«De kan ikke komme inn i deg,» hadde hun sagt. Men det kunne de. «Det som her skjer med deg, er for alltid,» hadde O’Brien sagt. Det var sanne ord. Det var ting, ens egne handlinger, som en ikke kunne vinne tilbake. Noe var drept i brystet på en: svidd ut av det.

Han hadde sett henne, han hadde til og med snakket med henne. Det var ingen fare ved det. Nesten instinktivt visste han at de nå nesten ikke interesserte seg det minste for hva han gjorde. Han kunne ha ordnet det slik at de møttes igjen, om neon av dem hadde ønsket det. I virkeligheten var det rent tilfeldig de traff hverandre. Det hendte i Parken, en ufyselig bitende dag i mars da jorden var hard og kald som jern og gresset virket dødt og det ikke fantes en knopp noe sted unntatt noen få krokus som hadde skutt opp for å bli slitt i stykker av vinden. Han skyndte seg avsted med frysende hender og rennende øyne da han fikk se henne ikke ti meter borte. Det slo ham straks at hun hadde forandret seg på en måte som var vanskelig å definere. De passerte nesten hverandre uten noe tegn på gjenkjennelse, men så snudde han og fulgte etter henne, ikke særlig ivrig. Han visste at det ikke var noen fare, ingen ville fatte noen interesse for dem. Hun sa ikke noe. Hun gikk skrått over gresset som om hun forsøkte å bli kvitt ham, men lot så til å resignere og finne seg i at han fulgte henne. Snart kom de til et snar av værslitte bladløse busker som hverken gav noe skjul eller noen beskyttelse mot vinden. De stanset. Det var isnende kaldt. Vinden pep gjennom kvistene og rev i de skitne krokus. Han la armet rundt livet hennes.

Det var ingen fjernskjermen der, men det måtte være skjulte mikrofoner, og dessuten kunne de bli sett. Men det spilte ingen rolle, ingenting betydde noe mer. De kunne ha lagt seg på jorden og gjort det, om de ville. Han frøs av redsel når han tenkte på det. Hun svarte ikke det minste på trykket av armen hans, hun forsøkte ikke engang å gjøre seg fri. Nå visste han hva som hadde forandret seg i henne. Ansiktet var mer gustent, og tvers over pannen og tinningen hadde hun et langt arr som delvis var skjult av håret. Men det var ikke dette som var forandringen. Det var at hun var blitt tykkere om livet og at hun på en underlig måte hadde stivnet. Han husket at han en gang, etter eksplosjonen av en rakettbombe, hadde hjulpet til å dra et lik ut av ruinene, og han var da blitt forbauset ikke bare over hvor utrolig tungt det var, men også over hvor stivt og vanskelig det var å bære, det var som det skulle ha vært av stein og ikke av kjøtt. Kroppen hennes kjentes akkurat likedan. Han kom til å tenke på at selve vevet i huden hennes måtte være annerledes enn det engang hadde vært.

Han forsøkte ikke å kysse henne, og heller ikke sa de noe. Da de vandret tilbake over gresset, så han ham rett i øynene for første gang. Det var bare et lynrapt blikk, fullt av forakt og avsky. Han undret seg på om det var en avsky som bare skyldtes fortiden eller om den kom av hans opphovnede ansikt og vannet som vinden stadig presset ut av øynene hans. De satte seg på to jernstoler, side om side, men ikke for nær hverandre. Han så at hun skulle til å si noe. Hun flyttet den klumpede skoen sin noen centimeter og tråkket en kvist i knas. Han la merke til at føttene hennes så ut til å ha blitt bredere.

— Jeg svek deg, sa hun endeframt.

— Jeg svek deg, svarte han.

På ny sendte hun ham et blikk som var fullt av avsky.

— Stundom, fortsatte hun, truer de en med noe — noe som en ikke kan holde ut, som en ikke tør tenke på engang. Og så sier en: «Gjør det ikke med meg, gjør det med noen annen, gjør det med den og den.» Og kanskje innbiller du deg etterpå at det bare var et knep, og at du bare sa det for å få dem til å stoppe og ikke mente noe med det. Men det er ikke sant. I det øyeblikk det skjer, mener du det. Du tror at det ikke er noen annen måte å redde deg selv på, og du er helt villig til å redde deg på den måten. Du vil at det skal skje med den andre. Du gir blanke pokker i hva de må lide. Det eneste du bryr deg om, er deg selv.

— Det eneste du bryr deg om, er deg selv, gjentok han.

— Og etter dette føler du ikke lenger det samme for vedkommende.

— Nei, sa han, en føler ikke det samme.

Det lot ikke til å være mer å si. Vinden limte de tynne overallene mot kroppene deres. Nesten med det samme ble det pinlig å sitte her i taushet, og dessuten var det for kaldt til at en kunne holde seg i ro. Hun sa noe om at hun måtte ta undergrunnsbanen og reiste seg for å gå.

— Vi må ses igjen, sa han.

— Ja, svarte hun, vi må ses igjen.

Han fulgte henne ubesluttsomt et lite stykke, et halvt skritt bak henne. De sa ikke mer til hverandre. Hun prøvde ikke direkte å ryste ham av seg, men gikk akkurat så fort at han ikke klarte å holde seg jevnsides med henne. Han hadde bestemt seg til å følge henne så langt som til undergrunnsstasjonen, men med ett forekom det ham at denne travingen i kulden var meningsløs og vemmelig. Han ble maktstjålet av et ønske, ikke så meget om å slippe vekk fra Julia som å komme tilbake til Kastanjetre-kaféen, som aldri hadde virket så dragende på ham som akkurat da. Han lengtet tilbake til sitt bord i kroken med avisen, sjakkbrettet og den evig strømmende gin. Og fremfor alt var det varmt der. I neste øyeblikk, og ikke helt tilfeldig, lot han en liten flokk mennesker komme mellom seg og henne. Han gjorde et tafatt forsøk på å ta henne igjen, men saktnet så farten, snudde seg og forsvant i den motsatte retning. Da han hadde gått femti meter, så han seg tilbake. Gaten var ikke full av mennesker, men like fullt var det ikke mulig å oppdage henne. En hvilken som helst av de ti-tolv ilende skikkelser kunne ha vært henne. Kan hende var den tykke, stivnede kroppen hennes ikke til å kjenne igjen bakfra.

«I det øyeblikk det skjer, mener du det,» hadde hun sagt. Han hadde ment det. Han hadde ikke bare sagt det, men også ønsket det. Han hadde ønsket at hun og ikke han skulle bli prisgitt…

Det var noe som endret seg i den musikken som kom sivende ut fra fjernskjermen. En skjærende uharmonisk tone, en gul tone, kom inn i den. Og så — kanskje var det ikke virkelig, kanskje var det bare et minne som tok form av lyd — var det en stemme som sang:

Under det brede kastanjetre

solgte jeg deg og du solgte meg…

Tårene vellet opp i øynene hans. En kelner gikk forbi, la merke til at glasset hans var tomt og kom tilbake med ginflasken.

Han løftet glasset og snuste på det. Fluidumet ble ikke mindre, men tvertom mer redselsfullt for hver munnfull han drakk. Men det var blitt det element han svømte i. Det var hans liv, hans død og hans oppstandelse. Det var gin som senket ham ned i sløvhet hver kveld, og gin som kvikket ham opp hver morgen. Når han våknet — sjelden før elleve null null — med sammenklistrede øyelokk og brennende munn og en rygg som kjentes helt knekket, ville det ha vært umulig for ham selv å reise seg fra horisontalen uten flasken og tekoppen som stod ved siden av sengen. I middagstimene satt han med stivt ansikt og flasken innen rekkevidde og hørte på fjernskjermen. Fra femten til stengetid var han fast gjest i Kastanjetreet. Ingen brydde seg lenger om hva han gjorde, ingen fløyte vekket ham, ingen fjernskjerm formante ham. Av og til, kanskje to ganger om uken, gikk han til et støvet bortglemt kontor i Sannhetsministeriet og utførte litt arbeid, eller noe som ble kalt arbeid. Han var blitt medlem av en underkomité av en underkomité, som var et skudd av en av de utallige komitéer som stelte med mindre vanskeligheter under utarbeidelsen av ellevte utgave av nytale-ordboken. Den var opptatt med å lage noe som kaltes en foreløpig innstilling, men hva det var de skulle skrive innstilling om, var han aldri blitt helt klar over. Det hadde noe å gjøre med spørsmålet om kommaene skulle plaseres innenfor parenteser eller utenfor. I komitéen satt det fire andre, og alle var i samme situasjon som han selv. Det var dager da de møttes og så omgående skiltes igjen, da de åpent tilstod for hverandre at det virkelig ikke var noe å gjøre. Men det var andre dager da de nesten ivrig gikk i gang med sitt arbeid, gjorde seg en masse bry med å redigere sine betenkninger og laget utkast til lange promemoriaer som aldri ble ferdige — da diskusjonen om hva de ble antatt å diskutere ble ubeskrivelig innviklet og dunkel, med subtil krangel om definisjoner, med enorme digresjoner og tretter, ja til og med trusler om å appellere til en høyere instans. Og så kunne plutselig alt liv gå ut av dem, og de ble sittende rundt bordet og se på hverandre med slokte blikk, som gjenferd som svinner bort ved det første hanegal.

Et øyeblikk var fjernskjermen taus. På ny løftet Winston hodet. Kommunikéet! Men nei, de endret bare musikken. Han hadde Afrika-kartet på netthinnen. Arméens bevegelser var et diagram: en svart pil som åt seg vertikalt sydover, og en hvit pil som skjøt seg horisontalt østover, tvers over halen, av den første. Som for å forvisse seg om riktigheten av dette så han opp på det uforstyrrelige ansiktet på veggen. Var det tenkelig at den andre pilen ikke eksisterte engang?

Hans interesse tapte seg igjen. Han drakk en ny slurk gin, tok den hvite springeren og flyttet den prøvende. Sjakk. Men det var tydeligvis ikke det riktige trekket, fordi…

Helt ukallet dukket et minne opp i hans sinn. Han så et rom som ble opplyst av et tent lys, med en veldig seng med hvitt teppe på, og seg selv, en liten gutt på ni-ti år, sittende på gulvet. Han rystet et terningbeger og lo oppskaket. Moren satt rett overfor ham og lo også.

Det måtte ha vært en måneds tid før hun forsvant. det var et forsoningens øyeblikk, da han hadde glemt den gnagende sulten i maven og midlertidig hadde fått tilbake sin tidligere hengivenhet for henne. Han husket dagen godt, det var en dyvåt dag med høljende regn, da vannet fosset nedover vindusruten og det var for mørkt innendørs til å lese. De to barna kjedet seg ulidelig i det mørke trange soveværelset. Winston sutret og gråt, kom med nytteløse krav om mat, ruslet irritabel rundt i værelset, flyttet alle ting på gal plass og sparket i panelet til naboene banket i veggen. Den vesle søsteren ynket seg ustanselig. Til slutt hadde moren sagt: «Vær nå snill gutt, så skal jeg kjøpe et leketøy til deg. Et nydelig leketøy, som du blir ordentlig glad i.» Og så hadde hun gått ut i regnet, til en liten butikk i nærheten som fremdeles var åpen av og til, og kom tilbake med en pappeske med et ludo-spill. Ennå kunne han huske lukten av den våte pappen. Det var et ynkelig sett. Brettet var sprukket, og de bitte små treterningene var skåret til så dårlig at de snaut kunne ligge på siden. Winston betraktet det surmulende og uten interesse. Men så tente hans mor en lysestump, og de slo seg ned på gulvet for å spille. Snart var han vilt begeistret og skrek av latter når brikkene krøp fremover og så ble slått ut og måtte tilbake til utgangspunktet. De spilte åtte spill og vant fire hver. Den lille søsteren var for liten til å forstå spillet, men hun satt støttet opp til en pute og lo fordi de andre gjorde det. Hele denne ettermiddagen hadde de vært lykkelige sammen, som i hans tidligere barndom.

Han skjøv bildet ut av sitt sinn. Det var et falskt minne. En gang imellom ble han plaget av slike falske minner. Det var ikke så farlig så lenge en var klar over hva de var. Visse ting hadde hendt, andre hadde ikke hendt. Han vendte tilbake til sjakkbrettet og løftet den hvite springeren igjen. Nesten i samme sekund falt den om på brettet med et lite klirr. Han hadde fått et støkk som om en nål plutselig var kjørt inn i ham.

En skingrende trompetfanfare hadde brutt stillheten. Det var kommunikéet! Seier! det betydde alltid seier når nyhetene ble innledet med et hornsignal. En slags elektrisk spenning oppstod i kaféen. Selv kelnerne hadde fart sammen og spisset ørene.

Fanfaren hadde sloppet løs en umåtelig larm. En opphisset stemme talte alt i fjernskjermen, men i samme øyeblikk den begynte, ble den nesten overdøvet av brølende hurrarop utenfor. Nyheten hadde spredt seg i gatene som ved trolldom. det han kunne høre fra fjernskjermen var akkurat nok til å bekrefte at alt hadde hendt nøyaktig som han hadde forutsett: en veldig armada var samlet i hemmelighet, et plutselig fremstøt mot fiendens rygg, den hvite pilen hadde skåret halen på den svarte tvers over. Bruddstykker av triumferende fraser kunne høres gjennom larmen: «Veldig strategisk manøvre — perfekt samordning — total flukt — en halv million fanger — fullstendig demoralisering — herredømmet over hele Afrika — krigens slutt innen overskuelig tid — seier — den største seier i menneskehetens historie — seier, seier, seier!»

Winstons føtter gjorde krampaktige bevegelser under bordet. Han hadde ikke rørt seg der han satt, men i tankene løp han, han løp fort, han var i folkemassen utenfor, han skrek hurra så han ble døv. På ny kastet han et blikk på bildet av Store Bror. Kolossen som stod overskrevs over hele verden! Den klippen som Asias horder fåfengt brøt imot! Han tenkte på hvordan det for ti minutter siden — ja, bare ti minutter — hadde vært noe tvetydig i hans sinn da han spekulerte på om nyhetene fra fronten ville fortelle om seier eller nederlag. Å, det var mer enn en eurasisk hær som var omkommet! Meget hadde endret seg i ham siden den første dagen i Kjærlighetsministeriet, men sin endelige, nødvendige, livgivende helbredelse hadde han aldri opplevd før i dette øyeblikk.

Røsten i fjernskjermen drev fremdeles på med sin beretning om fanger og bytte og blodbad, men skrikingen utenfor hadde gitt seg litt. Kelnerne hadde vendt tilbake til sitt arbeid. En av dem nærmet seg med ginflasken. Winston satt hensunket i en vidunderlig drøm og la ikke merke til at glasset hans ble fylt igjen. Han løp ikke, han ropte ikke hurra mer. Han var tilbake i Kjærlighetsministeriet, og alt var ham tilgitt, hans sjel var så hvit som snø. Han stod på tiltalebenken og tilstod alt, angav alle. Han gikk nedover den hvite flisekledde korridoren med en følelse av å vandre i solskinnet og med en væpnet vokter bak seg. Den kulen han lenge hadde lengtet etter gikk inn i hans hjerne.

Han stirret på det enorme ansiktet. Det hadde tatt ham førti år å lære hva slags smil som skjulte seg bak den mørke barten. Å, grusomme, unødvendige misforståelse! Å, halsstarrige, selvforskyldte flukt fra det elskende bryst! To ginduftende tårer trillet nedover sidene av nesen hans. Men alt var i orden nå, kampet var ført til ende. Han hadde seiret over seg selv. Han elsket Store Bror.

TILLEGG

PRINSIPPENE FOR NYTALE

Nytale var Oceanias offisielle språk og var blitt oppfunnet for å imøtekomme Ingsocs eller engelsk sosialismes ideologiske krav. I året 1984 var det ennå ingen som brukte nytale som eneste meddelelsesmiddel hverken i tale eller skrift. De ledende artikler i Times ble skrevet på dette språket, men det var en kraftanspennelse som bare kunne utføres av en spesialist. En gikk ut fra t nytale definitivt ville ha avløst gammeltatle (eller normalt engelsk, som vi ville kalle det) omkring år 2050. I mellomtiden vant det stadig terreng, for alle partimedlemmer søkte mer og mer å bruke nytale-ord og grammatikalske konstruksjoner i sin dagligtale. Den versjon som bruktes i 1984 og som var kodifisert i niende og tiende utgave av nytale-ordboken, var midlertidig og inneholdt mange overflødige ord og arkaiske former som senere skulle avskaffes. Det er den endelige, fullkomne versjon, slik som den fremgår av ordbokens ellevte utgave, vi her beskjeftiger oss med.

Hensikten med nytale var ikke bare å skape et uttrykksmiddel for den verdensanskuelsen og det tenkesett som særpreget tilhengerne av Ingsoc, men også å umuliggjøre alle andre måter å tenke på. Det var meningen at når nytale var tatt i bruk en gang og for alltid, og gammeltale var glemt, skulle en kjettersk tanke — det vil si en tanke som avvek fra Ingsocs prinsipper — bokstavelig talt være utenkelig, iallfall i den utstrekning tanken avhenger av ord. Den ordforråd var sammensatt slik at det gav nøyaktige og ofte meget subtile uttrykk for enhver mening som et partimedlem med rette kunne ønske å uttrykke, mens det samtidig utelukket alle andre meninger og likeså muligheten for å nå frem til dem ved indirekte metoder. Dette ble delvis gjort ved oppfinnelsen av nye ord, men først og fremst ved å eliminere uønskede ord og ved å berøve de ordene som ble tilbake enhver uortodoks betydning og såvidt mulig enhver sekundær betydning for alltid. For å nevne et eneste eksempel: Ordet fri fantes også i nytale, men det kunne bare bli brukt i slike uttrykk som «Denne hunden er fri for lus» eller «Denne engen er fri for ugress». Det kunne ikke bli brukt i sin gamle betydning som «politisk fri» eller «intellektuelt fri», fordi politisk og intellektuell frihet ikke eksisterte lenger, selv ikke som begreper, og derfor nødvendigvis ikke hadde noe navn. Helt bortsett fra undertrykkelsen av avgjort kjetterske ord, ble minskingen av ordforrådet betraktet som et mål i seg selv, og ikke et eneste ord som kunne unnværes fikk lov til å bli stående. Hensikten med nytale var ikke å utvide, men å innskrenke tankens område, og dette målet ble indirekte fremmet ved at man skar ordvalget ned til et minimum.

Nytale bygde på det engelske språk slik som vi nå kjenner det, men mange setninger i nytale ville vanskelig ha blitt forstått av en engelsktalende i dag, selv om de ikke inneholdt lagede ord. Nytale-ordene ble delt i tre særskilte klasser, kjent som A-ordlisten, B-ordlisten (også kalt sammensatte ord) og C-ordlisten. Det enkleste vil være å behandle hver klasse av ord for seg, men slik at språkets grammatikalske eiendommeligheter blir drøftet under omtalen av A-ordene. De samme reglene gjaldt nemlig for alle tre kategorier av ord.

A-ordlisten. Dette ordforrådet bestod av de ord som trengtes i det daglige liv — når det gjaldt slike ting som å spise, drikke, arbeide, kle seg, gå opp og ned en trapp, bruke samferdselsmidler, stelle hagen, lage mat og så videre. Det var nesten i sin helhet sammensatt av vord vi allerede har — ord som treffe, løpe, hund, tre, sukker, hus, mark — men jevnført med ordforrådet i moderne engelsk var de ytterst få, og deres betydning var langt strengere definert. Alle tvetydigheter og meningsavskygninger var blitt renset ut av dem. I den utstrekning det lot seg gjøre, var et nytale-ord av denne klassen bare en stakkato-lyd som uttrykte ett tydelig begrep. Det ville ha vært helt umulig å nytte A-ordlisten til litterære formål eller til politisk eller filosofisk diskusjon. Meningen var at den bare skulle brukes til å uttrykke enkle klare tanker, som i regelen angikk konkrete gjenstander eller fysiske handlinger.

Nytale-grammatiken hadde to iøynefallende eiendommeligheter. Den første var at de forskjellige deler av ens tale kunne byttes om nesten uhindret. Ethvert av språkets ord (og prinsipielt gjaldt dette til og med meget abstrakte ord som hvis og når) kunne brukes både som verbum, substantiv, adjektiv og adverbium. Når verbal- og substantiveformen hadde samme rot, var det aldri noen ulikhet mellom dem, og denne regelen medførte i seg selv utryddelsen av mange arkaiske former. Ordet tanke eksisterte for eksempel ikke i nytale. Det var avløst av tenke, som gjorde tjeneste både som substantiv og verbum. Her fulgte man ikke noe etymologisk prinsipp, i noen tilfelle valgte man å beholde det opprinnelige substantivet, i andre verbet. Selv når et substantiv og et verbum av likeartet betydning ikke hadde noen etymologisk forbindelse med hverandre, ble enten det ene eller det annet av dem ofte undertrykt. Det fantes for eksempel ikke noe slikt ord som skjære, da dets mening ble tilstrekkelig dekket av knive. Adjektiver ble dannet ved å føye endelsen -full til substantiv — verber og adverbier ved endelsen -vis. Fartfull betydde for eksempel «hurtig» og fartvis det samme som adverbium. Enkelte av våre nåværende adjektiver, som god, sterk, stor, svart, myk, ble beholdt, men deres samlede antall var meget lite. Det var liten bruk for dem, da nesten alle adjektiver kunne erstattes ved å føye endelsen -full til et substantiv-verbum. Ingen av de nåværende adverbier ble beholdt, med unntagelse av noen få som allerede endte på -vis; -vis-endelsen var uten unntagelse. Ordet vel ble for eksempel erstattet med godvis.

Dessuten kunne ethvert ord — og også dette gjaldt i prinsippet hvert ord i språket — gis benektende form ved å føye til affikset u-, eller forsterkes ved affikset pluss, eller understrekes enda mer ved affikset dobbeltpluss-. Ukald betydde for eksempel «varm», mens plusskald og dobbeltplusskald betydde henholdsvis «meget kald» og «usigelig kald». Som i moderne engelsk kunne man også modifisere betydningen av nesten et hvilket som helst ord ved preposisjoner som før-, etter-, opp-, ned-, og så videre. Takket være slike metoder fant man det mulig å gjennomføre en veldig reduksjon av ordforrådet. Når man for eksempel hadde et slikt ord som god, var det ingen bruk for et ord som dårlig, da den ønskede meningen ble uttrykt like godt — ja, i virkeligheten bedre — med ordet ugod. Det eneste som behøvdes, iallfall når to ord dannet et naturlig par av motsetninger, var å bestemme hvilket av dem som skulle avskaffes. Mørk kunne for eksempel erstattes med ulys eller lys med umørk, alt ettersom en ville.

Det annet særtrekk ved nytale-grammatikken var dens regelmessighet. Bortsett fra noen få unntagelser, som blir nevnt nedenfor, fulgte alle bøyninger den samme regel. I alle verber var for eksempel fortid og fortids partisipp det samme og endte på -te. Fortid av stjele var stjelte og fortid av skrike var skrikte, og det samme var tilfelle for alle verber, alle slike former som gav, tok, bragte, sang og så videre var avskaffet. Flertall ble alltid dannet ved å føye -r eller -er til entallsformen. Lass, glass og gås het i flertall lasser, glasser, gåser. Gradbøyningen av adjektiver foregikk uten unntagelse ved å føye til -ere og -est (god, godere, godest); uregelmessige former og bruken av mer-mest var avskaffet.

De eneste ordklasser som man fremdeles fikk lov til å bøye uregelmessig var de relative pronomener, de påpekende adjektiver og hjelpeverbene. Alle disse fulgte gammel skikk og bruk, med unntagelse av at hvem var blitt kassert som unødvendig, og at alle skal-skulle-tidene var blitt sløyfet og erstattet med bare vil-ville. Det var også visse uregelmessigheter i orddannelsen, som skyldtes behovet for å kunne tale hurtig og lett. Et ord som var vanskelig å uttale eller som kunne oppfattes uriktig, ble eo ipso betraktet som et dårlig ord, og av hensyn til vellyden ble det derfor av og til føyet til ekstra bokstaver i et ord, eller en arkaisk orddannelse ble bibeholdt. Men dette behovet gjorde seg sterkest gjeldende i forbindelse med B-ordlisten. Grunnen til at man la slik vekt på å lette uttalen vil fremgå av det som senere blir sagt i dette kapitlet.

B-ordlisten. Denne bestod av ord som var bevisst konstruert av politiske hensyn, det vil si ord som ikke bare alltid hadde en politisk bibetydning, men som også skulle fremme den ønskelige åndelige innstilling hos den som brukte dem. Uten en full forståelse av Ingsocs prinsipper var det vanskelig å bruke disse ordene korrekt. I noen tilfelle lot de seg oversette til gammeltale, og til og med til uttrykk som var hentet fra A-listen, men da trengtes det som regel en lang omskrivning, og det medførte alltid tap av visse overtoner. B-ordene var en slags muntlig stenografi, hele tankerekker ble ofte stuvet sammen i noen få stavelser, og på samme tid var de nøyaktigere og fyndigere en alminnelig språk.

B-ordene var i alle tilfelle sammensatte ord.[2] De bestod av to ord eller deler av ord som var smidd sammen i en form som var lett å uttale. Det amalgamet som oppstod på denne måten, var alltid et substantivisk verbum og ble bøyet i samsvar med de alminnelige regler. For å ta et eksempel: ordet godtenke betydde sånn omtrentlig «ortodoksi», eller, om en oppfattet det som et verbum, «å tenke på ortodoks vis». Der ble da bøyet på følgende måte: fortid og fortids partisipp godtenke, presens partisipp godtenkende, adjektiv godtenkefull, adverbium godtenkevis, verbalsubstantiv godtenker.

B-ordene var ikke konstruert etter noen etymologisk plan. De ordene de ble dannet av, kunne være hvilke deler av talen som helst, og lemlestet på en hvilken som helst måte som gjorde dem lette å uttale, samtidig som deres avledning var tydelig. I ordet forbrytertenke (tankeforbrytelse) kom for eksempel tenke sist, mens det i tenkepol (Tankepolitiet) kom først, og i sistnevnte ord hadde ordet politi mistet sine to siste stavelser. På grunn av at det var vanskeligere å oppnå vellyd, var uregelmessige orddannelser alminneligere i B-listen enn i A-listen. Adjektivformene av Minisann, Minifred og Minijkær var for eksempel minisannfull, minifredfull og minikjærlig. I prinsippet kunne imidlertid alle B-ord bøyes, og alle ble bøyet, på samme måte.

Noen B-ord hadde betydninger som var særdeles subtile og som knapt kunne forståes om man ikke mestret språket i sin helhet. Tenk for eksempel på en slik typisk setning fra en ledende artikkel i Times som denne: Gammeltenkere umaveføler Ingsoc. Den korteste gjengivelsen av dette i gammeltale ville være: «De som fikk sine tanker formet før Revolusjonen, kan ikke ha den fulle følelsesmessige forståelse av prinsippene for engelsk sosialisme.» Men dette er ikke noen riktig oversettelse. For å kunne fatte den fulle meningen av denne nytalesetningen må en først og fremst ha en klar idé om hva som menes med Ingsoc. Og til dette kommer at bare et menneske som er helt inne i Ingsoc kan fatte den full styrke av ordet maveføle, som innebar en blind, entusiastisk billigelse som vi vanskelig kan forestille oss i dag, eller av ordet gammeltenke som var uløselig forbundet med tanken på ryggesløshet og dekadanse. Men den særlige funksjon av visse nytale-ord, hvorav ett var gammeltenke, var ikke så meget å uttrykke meninger som å ødelegge dem. Disse ordene, som nødvendigvis ikke kunne være mange, hadde fått utvidet sin betydning helt til de i seg selv inneholdt hele batterier av ord som nå kunne bli kassert og glemt etter at de var tilstrekkelig dekket av et enkelt altomfattende uttrykk. Den største vanskelighet konstruktørene av nytale hadde å kjempe med, var ikke det å finne opp nye ord, men å skape sikkerhet om hva de betydde når de hadde oppfunnet dem, det vil si skaffe seg visshet om hvilke ord de opphevet ved sin eksistens.

Som vi alt har sett i tilfellet fri, beholdt man stundom av bekvemmelighetshensyn visse ord som en gang hadde hatt en kjettersk betydning, men bare etter at den uønskede betydningen var rensket ut av dem. Utallige andre ord, som ære, rettferd, moral, internasjonalisme, demokrati, vitenskap og religion hadde rett og slett opphørt å eksistere. Noen få dekkord erstattet dem alle. Alle ord som grupperte seg om slike begreper som frihet og likhet var for eksempel gått opp i det ene ordet forbrytertenke, og alle ord som hang sammen med begrepene objektivitet og rasjonalisme var oppslukt av det ene ordet gammeltenke. En større nøyaktighet vill ha vært farlig. Det som krevdes hos et partimedlem, var den samme innstilling som hos de gamle hebreere, som uten å vite stort annet visste at alle andre folk enn deres eget dyrket «fremmede guder». De behøvde ikke å vite at disse gudene het Ba’al, Osiris, Molok, Ashtaroth og lignende: jo mindre de visste om dem, dess bedre var det sannsynligvis for deres rett-troenhet. De kjente Jehova og Jehovas bud, og dermed visste de også at alle guder med andre navn eller andre attributter var falske og fremmede guder. På omtrent samme måte visste et medlem av Partiet hva som var riktig atferd, og i overordentlige vage og almene former visste han også hvilke former for avvikelser som var mulige. Hans erotiske liv ble for eksempel helt regulert av de to nytale-ordene kjønnsforbrytelse og godkjønn (seksuell umoral og kyskhet). Kjønnsforbrytelse dekket alle seksuelle misgjerninger i det hele tatt. Det dekket hor, utukt, homoseksualitet og andre perverse saker, og i tillegg til dette også normalt samleie, utøvet for dets egen skyld. Det var ikke noen grunn til å regne opp disse tingene særskilt, for alle var de i like grad hjemfalne til straff, og prinsipielt var døden straffen for dem alle. I C-ordlisten, som bestod av vitenskapelige og tekniske ord, kunne det være nødvendig å sette spesielle navn på visse seksuelle villfarelser, men det alminnelige borger behøvde ikke noe slikt. Han visste hva som mentes med godkjønn — det vil si normal kjønnslig omgang mellom mann og kvinne med det ene mål å avle barn og uten fysisk nytelse for kvinnen. Alt annet var kjønnsforbrytelse. I nytale var det sjelden mulig å forfølge en kjettersk tanke lenger enn til erkjennelsen av at den var kjettersk; bortenfor det punkt eksisterte ikke de nødvendige ord.

Ikke et eneste ord i B-listen var ideologisk nøytralt. En meget stor av dem var eufemismer. Slike ord som for eksempel gledeleir (tvangsarbeidsleir) og Minifred (Fredsministeriet, det vil si Krigsministeriet) betydde nesten det stikk motsatte av hva de tilsynelatende sa. Andre ord røpet på den annen side en åpenlys og foraktelig forståelse av Oceania-samfunnets sanne natur. Et eksempel var proleføde, som betydde den verdiløse underholdningen og de falske nyhetene som Partiet serverte massene. Atter andre ord var ambivalente, de dekket begrepet «god» når de ble brukt om Partiet og «slett» når de ble nyttet om dets fiender. Men dessuten var det en mengde ord som ved første blikk bare syntes å være forkortelser, og hvis ideologiske betydning ikke skyldtes deres mening men deres struktur.

I det omfang det lot seg gjøre, ble alt som hadde eller kunne ha politisk betydning av noe slag innpasset i B-listen. Navnet på enhver organisasjon eller gruppe mennesker eller doktrine eller land eller institusjon eller offentlig bygning, ble uten unntagelse skåret ned til den vanlige formen, det vil si ett enkelt ord som var lett å uttale og som hadde det færrest mulige antall stavelser som trengtes for å bevare den opprinelige avledning. I Sannhetsministeriet ble for eksempel arkivavdelingen eller arkivdepartementet, som Winston Smith arbeidet i, kalt arkdep, romanavdelingen romdep, fjernsynavdelingen fjerndep, og så videre. Dette ble ikke bare gjort i den hensikt å spare tid. Så tidlig som i de første årtier av det tyvende århundre hadde teleskoperte ord og fraser vært et av det politiske språks karakteristiske trekk, og tendensen til å bruke forkortelser av dette salg hadde vært mest utpreget i totalitære stater og totalitære organisasjoner. Eksempler var ord som nazi, Gestapo, Komintern, Inprecorr, Agitprop. Til å begynne med var denne praksis blitt opptatt rent instinktivt, men i nytale ble det brukt med et bevisst mål for øye. Man innså at ved å forkorte et navn på denne måten begrenset og endret man på en subtil måte betydningen av det, fordi man skar bort de fleste av de tankeforbindelser som ellers var knyttet til det. Ordene Den kommunistiske Internasjonale fremkaller for eksempel et sammensatt bilde av alment menneskelig brorskap, røde flagg, barrikader, Karl Marx og Pariskommunen. Ordet Komintern skaper på den annen side bare forestillingen om en stramt sammenknyttet organisasjon og en tydelig definert lære. Det refererer seg til noe som er nesten like lettkjennelig og begrenset i sitt formål som en stol eller et bord. Komintern er et ord som kan brukes nesten uten nærmere etteranke, men Den kommunistiske Internasjonale er et uttrykk som man er nødt til å la tanken oppholde seg ved iallfall et øyeblikk. På samme måten vekker ordet Minisann færre og mer kontrollerbare idéassosiasjoner enn Sannhetsministeriet. Dette var grunnen til at man ikke bare forkortet overalt hvor det lot seg gjøre, men også hadde en nesten overdreven omsorg for at hvert ord skulle bli lett å uttale.

I nytale veide vellyden tyngre enn de andre hensyn unntatt den nøyaktige meningen. Grammatikkens regelmessighet ble alltid ofret for den når det syntes nødvendig. Og med rette, for det man trengte, først og fremst av politiske grunner, var stutte knappe ord hvis mening ikke var å ta feil av, som kunne sies fort og som vakte et minimum av gjenlyd i talerens sinn. Ordene i B-listen vant til og med i styrke av det faktum at nesten alle lignet hverandre svært. Nesten uten unntagelse var disse ordene — godtenke, Minifred, proleføde, kjønnsforbrytelse, gledeleir, Ingsoc, maveføle, tenkepol og utallige andre — ord på to-tre stavelser med like trykk på den første stavelsen og de siste. Bruken av dem oppmuntret til en slags plaprende talestil, som var stakkato og monoton på en og samme tid. Og det var nøyaktig dette man tok sikte på. Målet var å gjøre all tale, og særlig den tale som gjaldt alle emner som ideologisk sett ikke var nøytrale, så uavhengig av bevisstheten som i det hele tatt mulig. Når det angikk dagliglivets spørsmål, var det utvilsomt nødvendig, eller stundom nødvendig å reflektere før en snakket, men hvis et partimedlem ble oppfordret til å foreta en politisk eller moralsk vurdering, skulle han kunne sprøyte ut de korrekte meninger like automatisk som en mitraljøse spyr ut kuler. Hans utdannelse gjorde ham dugelig til dette, språket gav ham et instrument som nesten aldri sviktet ham, og prosessen ble yterligere lettet av selve ordenes struktur, deres skurrende lyd og en viss bevisst helsighet som var i samklang med selve Ingsocs ånd.

Det samme gjorde den kjensgjerning at det bare var få ord å velge mellom. Jevnført med vårt eget ordforråd, var ny talens ørlite, og det ble stadig oppfunnet nye måter til å minske det ytterligere. I virkeligheten atskilte nytale seg fra nesten alle andre språk ved at dets ordforråd ble mindre og ikke større for hvert år som gikk. Hver reduksjon var en vinning, for jo mindre mulighet det var for å velge, dess mindre ble også fristelsen til å bruke tanken. Man håpet til slutt å kunne få artikulert tale til å utgå fra strupehodet uten i det hele tatt å blande de høyere hjernesentrer inn i det. Dette målet ble åpenlyst innrømmet i nytale-ordet andsnakke, som betydde «å snadre som en and». Som forskjellige andre ord i B-listen hadde det en dobbelt betydning. Forutsatt at de meninger som ble snadret var ortodokse, innebar det bare ros, og når Times omtalte en av Partiets talere som en dobbeltplussgod andtaler, var det en varmt og høyt verdsatt kompliment.

C-ordlisten. C-listen var et supplement til de to andre og bestod i sin helhet av vitenskapelige og tekniske uttrykk. Disse minnet om den vitenskapelige terminologi som brukes i dag og var konstruert av de samme røtter, men de ble lagt den vanlige vekt på å definere dem skarpt og avkle dem alle uønskede betydninger. De fulgte de samme grammatikalske regler som ordene i de to andre listene. Det var meget få av ordene som ble brukt både i dagligtale og i det politiske språk. Alle vitenskapelige forskere eller teknikere kunne finne alle de ord han behøvde i det avsnittet som omfattet hans egen spesialitet, men han hadde sjelden mer enn et rent overfladisk kjennskap til de ordene som fantes i andre avsnitt. Bare et meget lite antall ord var felles for hele listen, og det var ingen som kunne uttrykke vitenskapens funksjon som åndelig innstilling eller metode for tanken, uten hensyn til dens spesielle grener. Faktisk fantes det ikke noe ord for «vitenskap», for enhver betydning det mulig kunne ha var alt tilstrekkelig dekket av ordet Ingsoc.

Av det foregående vil en se at det nesten var umulig å uttrykke uortodokse meninger i nytale, iallfall ikke over et meget lavt plan. Selvsagt lot det seg gjøre å gi uttrykk for kjetterske meninger av en meget grov art, en slags gudsbespottelse. Det ville for eksempel ha vært mulig å si: Store Bror er ugod. Men denne påstanden, som i et rett-troende øre lød som en selvinnlysende absurditet, kunne ikke underbygges med en fornuftig argumentering, fordi de nødvendige ordene manglet. Tanker som var fiendtlige mot Ingsoc kunne bare fremsettes i en vag og odiøs form, og bare formuleres i meget almene vendinger som klumpet sammen og fordømte hele grupper av kjetteri uten å definere dem nærmere. Sant å si kunne en bare bruke nytale i uortodokst øyemed ved ulovlig å oversette noen av ordene tilbake til gammeltale. For eksempel: Alle er like var en mulig setning i nytale, men bare i samme betydning som man i gammeltale ville påstå at Alle mennesker er rødhåret. Den inneholdt ikke noen grammatikalsk feil, men den gav uttrykk for en påtagelig usannhet — det vil si at alle mennesker er av samme størrelse, vekt eller styrke. Begrepet politisk likhet eksisterte ikke mer, og følgelig var denne sekundære betydningen utrensket av ordet lik. I 1984, da gammeltale fremdeles var det alminnelige meddelelsesmiddel, eksisterte teoretisk sett den fare at man kunne huske ordenes opprinnelige mening når man brukte nytale-ord. Men i praksis var det ikke vanskelig å unngå dette for enhver som hadde fått en solid utdannelse i å dobbelttenke, og i løpet av et par generasjoner ville selv muligheten for et slikt tilbakefall være fjernet. Et menneske som vokste oppmed nytale som eneste språk ville ikke lenger vite at lik en gang hadde hatt den sekundære betydningen «politisk likeberettiget», og at fri en gang hadde betydd «intellektuelt fri», likeså lite som et menneske som aldri har hørt tale om sjakk kjenner den sekundære betydningen av slike ord som dronning og bonde. Det ville være mange forbrytelser og feiltagelser som han ikke maktet å begå, rett og slett fordi de var navnløse og han derfor ikke kunne forestille seg dem. Og det var å vente at ettersom tiden gikk ville nytalens særlige eiendommeligheter bli mer og mer utpreget — dens ordforråd ville bli mindre og mindre, ordenes betydninger mer og mer stive, og muligheten for å bruke dem på usømmelig måte fjernere og fjernere.

Når gammeltale en gang for alltid var avskaffet, ville man ha skåret over det siste bånd med fortiden. Historien var alt blitt omskrevet, men bruddstykker av fortidens litteratur overlevde ennå her og der, ufullkomment sensurert, og så lenge en bevarte sitt kjennskap til gammeltale, lot det seg gjøre å lese dem. I fremtiden ville slike bruddstykker bli uforståelige og uoversettelige, selv om de klarte å leve videre. Det var umulig å omsette et avsnitt i gammeltale til nytale unntatt når det handlet om en eller annen teknisk prosess eller en meget enkel dagliglivets handling, eller det allerede var ortodokst i sin tendens (godtankefullt som en ville si i nytale). I praksis betydde dette at ingen bok som var skrevet før omkring 1960 kunne oversettes i sin helhet. Litteraturen fra før Revolusjonen kunne bare bli gjenstand for ideologisk oversettelse — det vil si, den måtte endres både når det gjaldt mening og språk. Ta for eksempel det berømte avsnittet fra den amerikanske uavhengighetserklæring:

Vi holder disse sannheter for selvinnlysende: at alle mennesker er skapt like, at deres skaper har skjenket dem visse uavhendelige rettigheter, at noen av disse er liv, frihet og streben etter lykke. At det for å trygge disse rettigheter blir opprettet styrer blant menneskene, som utleder sin makt fra de styrtes samtykke. At det alltid når noen styreform blir fiendtlig mot disse mål, er Folkets rett å endre eller avskaffe den og å opprette et nytt styre…

Det ville ha vært helt umulig å gjengi dette i nytale og samtidig bevare originalens mening. Det nærmeste en kunne gjøre ville være å putte hele avsnittet i sekken forbrytertenke. En fullstendig oversettelse kunne bare bli en ideologisk oversettelse, som ville ha endret Jeffersons ord til en panegyrikk over det eneveldige styre.

En god del av fortidens litteratur ble i virkeligheten allerede omformet på denne måten. Prestisjehensyn gjorde det ønskelig å bevare minnet om enkelte historiske skikkelser, men samtidig måtte man bringe deres bedrifter på linje med Ingsocs filosofi. Derfor drev man på med å oversette forskjellige forfattere, som for eksempel Shakespeare, Milton, Swift, Byron, Dikens og noen andre. Når denne oppgaven var fullført, ville man ha tilintetgjort deres originale verker og alt det øvrige som hadde overlevd av fortidens litteratur. Disse oversettelsene var en langsom og vanskelig jobb, og en ventet ikke å få dem ferdige før i det første eller annet tiår av det enogtyvende århundre. Det var også store mengder av ren nyttelitteratur — uunnværlige tekniske håndbøker og slikt — som måtte behandles på samme vis. Det var først og fremst for å sikre den nødvendige tid til dette oversettelsesarbeidet at den endelige innførelse av nytale var blitt fastsatt til et så sent tidspunkt som året 2050.

Notater

1

Nytale var det offisielle språket i Oceania. Dets struktur og etymologi er behandlet i tillegget.

2

Sammensate ord som for eksempel taleskriver kunne naturligvis også finnes i A-listen, men de var bare høvelige forkortelser og hadde ikke noen spesiell ideologisk farve.

Content

George Orwell
1984

FØRSTE DEL

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

ANNEN DEL

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

TREDJE DEL

I

II

III

IV

V

VI

TILLEGG

Notater