Софія АНДРУХОВИЧ

Старі люди

Коли я тебе торкнувся,

Я відчув, що ти досі маєш дитячий жирок

І маленький ковток дитячого подиху

Робить так, що я забуваю про смерть…

— Axel, Axel, Axel…

— Leo, Leo, Leo…

з фільму Еміра Кустуріци

«Arizona Dream»

У вівторок 3-го вересня Лука отримав запрошення на весілля. Його приніс огрядний поштар із розкішними сивими вусами, більше схожий на голову кооперативу. Ні на мить не забираючи пальця з кнопки дзвінка, він строго дивився, як сонний Лука ставив підпис біля галочки навпроти свого прізвища.

Виявилося, що дід і бабця знову вирішили одружитися. Вже, здається, вшосте. На останньому розлученні в суді дід привселюдно зарікався ніколи не зустрічатися з бабцею, бо вони повні антиподи, хоча обоє й однаково прагнуть бути в центрі уваги, і тому за жодних умов не зможуть жити разом. Весілля мало відбутися в колибі «Жовта вода», с. Луквиця, 28-го вересня, в суботу.

Зі звалених під ліжком фанерок, ватманів і картонок Лука випорпав великий — майже метр на півтора — незакінчений портрет, мальований ним до четвертого весілля, а потім чомусь облишений: на темно-синій канапі серед червоних, зелених і жовтих болгарських перців напівлежала оголена й молода бабця; на підлозі біля канапи стояв опуклий глек з об’ємним оберемком білих хризантем. Лука припер роботу до стіниу, а сам усівся в крісло навпроти. Працювати над портретом треба було ще багато, але якщо по-справжньому взятися за цю справу, десь на місяць забути про будь-які пари (однаково давно вже про них не згадувалося) і покластися на сприятливі обставини та відповідний внутрішній стан, то до весілля подарунок буде готовий. Звісно, ще зовсім свіжий, фарба не встигне висохнути, але нічого кращого Лука придумати не зміг.

Портрет він частково змалював зі старої фотокартки, зробленої дідом ще перед найпершими заручинами, частково з останньої, зробленої самим Лукою. Намальована бабця виглядала ні старою, ані юною, і навіть не зрілою. Вона не мала зморщок, сивих волосин, не мала сором’язливого ніжного рум’янцю, не мала віку. Портрет вийшов таким сам по собі, Луку спершу це розчарувало, але тепер, коли він знову розглядав забуту роботу, подумав раптом, що справжня бабця саме така, справжня жінка серед справжніх болгарських перців.

Вони познайомилися в хорі, керівником якого був бабцин тато, шкільний учитель музики, баяніст. Дідо найбільше любив пісню «Як з Бережан до кадри», а бабця — «Боже мій, нащо мене Ти покинув». Бабця співала меццо-сопрано, дідо ж — баритоном. Їхній хор виступав у міській філармонії кілька разів на рік, постійно брав участь у конкурсах і фестивалях, двічі вони їздили з виступами до Варшави, а одного разу — до Риму. Дідові страшенно подобалася бабцина сукня для виступів: оксамитова, темно-зелена, з блискітками. Бабці подобався дідів годинник фірми «Tissot» зі шкіряним ремінцем і запах тютюну, його вічний супутник. Діда дратував бабцин голосний і дзвінкий сміх та її любов до галасливих компаній і тривалих забав, під час яких вона сміялася й говорила особливо голосно. Дід теж любив гучні збіговиська і святкування, що нервувало в ньому бабцю. За її словами, він ставав ще похмурішим, мовчазнішим і невдоволенішим, ніж зазвичай. Після першого поцілунку — а сталося це останнього вечора під час їхнього першого перебування у Варшаві — дід із бабцею почали непомітно для себе обмінюватися особливостями своїх вдач, переважно тими, що найбільше дратували. Бабця ставала дедалі незадоволенішою всім і буркотливішою, дідо сміявся голосно і майже кричав, коли хотів щось розповісти веселій компанії. Повернувшись із подорожі, закохані побралися вперше, їхні характери змішувалися з неймовірною швидкістю і хаотичністю, той процес скидався чимось на броунівський рух, і незабаром дідо дорікав бабці, що вона занадто мовчазна, а бабця вичитувала дідові за непристойну поведінку на людях. Врешті сталося так, що обоє зненавиділи ходити в гості чи приймати їх у себе, за що звинувачували одне одного, хоча час від часу дідо повертався додому добряче п’яний, горланячи: «Як з Бережан до кадри січовики манджали, // то краялось серденько із горя і печали. // Кривавилось серденько в хорунджого Осипа, // як нам з очей зникала та Золотая Липа…», за що отримував тиждень гримання дверима, грюкання баняками і глухого мовчання; або бабця, в свою чергу, запрошувала додому зо два десятки знайомих, переважно тих, кого дідо недолюблював, і, незважаючи на його протести, скарги на головний біль та бажання побути самому, влаштовувала пишну гулянку з танцями і співами. Одним словом, перед подорожжю хору до Риму, відбулося перше розлучення. Через те Італію обоє намагалися не згадувати.

Окремо вони прожили якихось пів року. Спершу навіть не розмовляли, потім почали мимоволі зустрічатися поглядами. Дідо часто ловив себе на тому, що намугикує «Боже мій, Боже мій, нащо мене Ти покинув…», бабці всюди вчувався запах тютюну, а після другої поїздки до Варшави, де їх через помилку поселили в готельному номері з двоспальним ліжком, вони побралися вдруге.

Наступні розлучення та одруження вже не пов’язувалися з подорожами, окрім четвертого весілля, яке відбулося в Умані через два дні після третього розлучення.

Саме до цього весілля Лука і малював бабцин портрет, але не закінчив його, і подарував того разу молодятам дві керамічні вази, а роботу закинув під ліжко. Судячи з усього, вона таки мусила стати весільним подарунком, подумав Лука.

Прикра дощова й холодна осінь почалася вже з перших чисел вересня. Це ще більше схиляло Луку до безвилазного сидіння в хаті. Робота над портретом йшла повільно, але без затримок. Лука шукав кольори, увиразнював тіні та лінії, не гарячкував, не старався, не думав, не поспішав, не рахував дні, не ходив на пари.

Щоранку довго не міг спромогтися вилізти з-під ковдр. Він влаштував собі на підлозі між шафою та дверми зручне кубло: кинув матрац, згори — дві подушки, накривався двома коцами і ліжником.

Перше, що він чув, виринувши зі сну — незмінний чіткий ритм постукування дощових краплин по підвіконню і склу. Кімнатою гуляв протяг, підвивав, постогнував, створюючи разом зі звуками дощу ненав’язливу мелодійку. Лука посміхався, і, намугикуючи її собі під ніс, ще більше запорпувався в тепло кубла. Уві сні мотив розростався, міцнів, могутнішав, обростав кольорами й образами, і згодом перетворювався на кліп, на короткометражний фільм. Лука чіплявся за ці витворені власною підсвідомістю історійки, намагався видовжувати їх, прокинувшись, примушував себе знову засинати. Але врешті-решт наставала тиша, і Лука, прудко і спритно одягнувшись під коцами, вислизав із постелі.

Їв Лука мало і швидко, не надаючи цьому процесові особливого значення. Йому подобалося вживати мало продуктів і часто повторювати страви.

Три смажених яйця-вічка, що потріскують на олії із салом та цибулею. Грінки, часто спалені. Помішування макаронів. Гострий кетчуп. Заляпані підборіддя й сорочка. Холодний кефір і булка з кремом, яблуками, маком.

Перед тим, як починати малювання, Лука натягував на себе всі видобуті з шафи светри (сірий ґольф майже до колін, смугастий синьо-білий, чорний плетений, схожий на нього вишневий і, або, теж смугастий, светр усіх кольорів веселки, або брунатний із трикутним вирізом і задовгими рукавами) та дві пари шкарпеток: одні звичайні, чорні, а інші — сірі, довжелезні, аж до колін, їх навіть шкарпетками важко було назвати.

Так Лука намагався хоч трохи зігрітися.

Натомість, ідучи на базарчик за темперою, бо раптом помітив, що тюбики один по одному спорожніли, на червону сорочку одягнув лише джинсову куртку, а на босі ноги взув сандалі. Лука був переконаний, що надворі тепліше, ніж у нього в хаті.

Купивши фарби, сів на лавці навпроти пам’ятника Шевченку і закурив. Поряд з ним сиділа старезна, висохла, згорблена бабуся, вбрана в сіро-чорні лахи, замотана в обшарпану хустку. Очі за неймовірної товщини скельцями окулярів здавалися намальованими, як у мультиплікаційних героїв. Давно вже — судячи з усього — беззубий рот виробив для себе особливий прикус: нижня щелепа далеко заходила на верхню, майже повністю ховаючи її в собі. Бабуся плямкала губами, безупинно вовтузилася, а потім повернулася до Луки і жестом попросила сиґарету. Лука віддав їй свою, щойно запалену. Стара вхопила її тремтячими руками, похапцем встромила до рота і жадібно затяглася. Вона смоктала сиґарету, не виймаючи її, не зупиняючи руху жовнами, як дитина смокче цукерку, і її мультиплікаційні черепашині очі іскрилися радістю.

Луці зустрівся також давно знайомий на вигляд бездомний стариган. Щодня він проходив сотні разів взад і вперед тією ж самою вулицею, ніколи не змінюючи ані на крок свого маршруту, чемно заглядаючи в кожний смітник, ретельно все обнишпорюючи. Він мав худе, жовте, ніби виліплене з воску обличчя, був одягнений у сіре пальто, на голові — невеликий чорний капелюх. Ходив неспішно і чинно, дивився просто поперед себе зі спокоєм і добротою, скидався на старого акуратного янгола.

На розі двох вулиць стояла пара бабів-жебрачок. Їхні обличчя були схожими, як дві краплі води, хоча бабів не пов’язували жодні родинні зв’язки. Однаковими зробила їх сліпота — довгими роками м’язи обличчя перебували в напруженому стані, що мало на меті одне: крізь пелену темряви побачити хоча б наймізерніший натяк на світло, на колір, на обрис. Драглистими тонкими голосами сліпі співали: «Ой лелія-лелія, породила діва сина, діва Марія…»

Повернувшись додому, Лука знову одягнувся в светри, ноги в шкарпетках загорнув ще й в ліжник, і довго дивився на свою роботу. Жінка на портреті мала в собі щось живе, але, на відміну від живих, вона не була ані юною, ні старою, ні зрілою. Жінка без віку підморгнула Луці і провела кінчиками пальців по пелюстках хризантем. Лука знову взявся за малювання.

Він до забуття вимальовував білі квіти в глиняному глеку. Справжні ж вазони на підвіконнях гинули на очах — якщо було б кому подивитися на них. Від холоду і спраги їхнє листя жовтіло, висихало, скручувалося і відпадало. Лише один високий фікус у діжці, що стояв біля обраного Лукою для роботи місця, не оминався увагою. Але навряд чи це йшло йому на користь: навіть не застановившись, абсолютно механічно, Лука виливав на фікусів корінь брудну від фарб воду, залишки чаю чи кави. Фікус мужньо тримався, навіть пустив декілька ніжно-салатових пагонів з дивно-брунатними прожилками. Здавалося, рослина слідкує за кожним рухом пензля, нахиляє ніби людина голову, щоб роздивитися краще, простягає до Луки велике листя, намагаючись щось порадити, заперечити, похвалити.

В п’ятницю ввечері Лука якомога обережніше, щоб не замаститися фарбою, загорнув завершену роботу в стару верету, обв’язав мотузками. Поволі спакував наплічник. Зробив собі велике горнятко чаю, але випив з нього лише кілька ковтків. Решту вилив фікусові.

28 вересня, в суботу вранці, Лука сів у автобус, ані на мить не випускаючи з рук свого весільного подарунку.

До Луквиці дістався надвечір. Висів з третього за день автобуса на порожній зупинці. По взутих у самі лише сандалі ногах гострою бритвою пройшовся вітер. Лука мерзлякувато потер руками плечі, видобув з рюкзака трикотажну шапку гірчичного кольору і натягнув на голову. Повітря здавалося майже морозяним, що нечасто буває в нас наприкінці вересня.

Розбитою неасфальтованою дорогою, по обидва боки від якої росли густі верболози, де чаїлися непроглядні сутінки, вийшов на пологий пагорб, звідки однак нічого не побачив. Десь дзюркотів потічок. Лука прислухався, почув поскрипування і розрізнив за кілька кроків попереду чорну постать чоловіка, котив рипучий ровер. Наздогнавши його, Лука привітався. Чоловік мовчки кивнув.

— Як мені знайти колибу «Жовта вода»? — запитав Лука.

Чоловік, все ще не кажучи жодного слова, вказав рукою вправо і трохи догори. Лука прослідкував поглядом за його рукою, і втупився в чорноту нічного неба. Нарешті селянин подав голос:

— Тамка-во вертольот на горбі над озером. Біля него колиба. Тутка-во йди по мосту і по стежці, — скерував він Луку. Той подякував і звернув направо. Відразу ж відчув під ногами дерев’яні дошки містка.

Стежкою, що вела спершу між кущів, а потім через поле, знову йшов догори. З певного моменту йому почало здаватися, що вже розрізняє обриси вертольота, почув гавкіт пса і далекі співи. Вітер розігнав хмари, і на небі навіть проблиснув місяць. Лука стояв перед дерев’яним парканом, за яким виростало декілька невисоких халупок, один доволі великий будинок, а трохи віддалік вимальовувався чорний гелікоптер.

Лука перекинув через паркан свій наплічник, за тим — набагато обережніше — картину, тоді перескочив сам. На ґанку двоповерхової дерев’яної колиби світився ліхтар, на скромній вивісці можна було прочитати: «Колиба "Жовта вода". Смачні страви зі свіжої риби, затишні кімнати, кваліфіковане обслуговування, відпочинок над озером та в лісі. Ласкаво просимо!» З колиби вийшла огрядна жінка і хлопчик років семи, несучи чималий таріль, з якого смачно пахло смаженою рибою. Голодний Лука ковтнув слину.

— Ви на весілля? — привітно запитала жінка. — Залишайте речі тут і спускайтеся до озера, ми якраз подаємо карасиків.

З-за дерев, які, вочевидь, оточували озеро, проблискувало світло. Святкування почалося, швидше за все, давненько, бо вітер доніс до Луки цілий хор дещо розстроєних голосів:

Не будемо їсти ту гіркую юшку,

Нехай поцілує перший дружка дружку!

Чулися оплески, регіт і окремі вигуки, затим пісня продовжувалася:

Не будемо пити ту гіркую воду,

Нехай поцілує молодий молoду!

Гірко! Гірко!

І так без кінця.

Лука залишив наплічник просто біля входу, стягнув із голови шапку і, тримаючи в руках подарунок, пішов туди, де в темряві щойно розчинилися жінка з хлопчиком. Стежка вивела до паркана із заквітчаною хризантемами хвірткою. Звідси відкривався вид на озеро. Досить велике за розміром, видовжене, у формі правильного еліпса, воно дихало холодом і мовчки моторошно темніло біля берегів. Найдальший берег ховався в абсолютній чорноті. Натомість метрів за п’ятдесят від Луки світла було більше ніж достаньо: декілька величезних ватр палахкотіло, розсипало навколо снопи іскор, які змійками злітали до неба. Окрім них, світило ще з десяток ліхтарів на невисоких стовпах і гірлянди, що увивали деревця і кущі. Посеред всього цього довгою смугою простягався стіл. Вірніше, з десяток столів, зсунутих докупи, заставлених їжею і питвом. І сила-силенна гостей, які натхненно виспівували, звертаючись до молодих, що сиділи в голові столу. Лука посміхнувся сам до себе і рушив на святкування.

Несподівано невідь-звідки, мовби виткався з повітря, вискочив великий псисько. Лука встиг відбігти назад, пес був на прив’язі, тож тільки розчаровано рохнув, коли ошийник стиснув йому горло, але не гавкнув і не загарчав жодного разу. Навпаки, почав привітно метляти хвостом, вишкірюючи зуби, наче посміхаючись.

— Хороший песик, — зрадів Лука і, простягнувши руку, знову почав підступати до нього, з наміром погладити. Але коли долоня Луки вже майже торкнулася псячої голови, той раптом гаркнув і з неймовірною силою стрибнув Луці на груди. Картина відлетіла вбік, Лука повалився горілиць на мокру траву, намагаючись вхопити тварину за голову і відтягти від власної шиї. В цей момент пес затих і слухняно піддався чиїйсь руці, що взяла його за карк. Лука ошелешено підвівся і підняв з болота картину. Щастя, що вона була загорнута у верету.

— Тарзане, негіднику, — почув Лука жіночий голос, який сварив пса із вдаваною суворістю.

— Він мало не загриз мене, — буркнув Лука. — А спершу так улесливо махав хвостом.

— Це все його хитрощі, він неймовірний розумаха. Так, Тарзанку? Нечемний пес! — жінка навіть не оберталася до Луки, лише вуркотіла до звіра, схилившись над ним. — Недарма пані з кухні постійно тримають тебе на ланцюзі. Якщо ти ще раз зробиш щось схоже, я сама припинатиму тебе.

Пес винувато опустив голову і підлесливо ворушив хвостом, зиркаючи очицями. Жінка почухала його за вухом і він, відчувши, що його вибачено, вмить перевернувся на спину, підставивши для пестощів волохаті груди.

— Ну йди, гуляй, — щось клацнуло, і звільнений Тарзан радісно підскочив біля своєї рятувальниці. Її довга і широка спідниця гойднулася від різкого руху.

— Я краще піду, бо ваш звір може знову затіяти яку-небудь хитрість проти мене, — для чогось повідомив Лука. Жінка, ніби згадавши про його присутність, обернулася.

— Атож, — сказала вона. — Бабця з дідом на тебе вже чекають.

Невідповідний час для відпочинку під відкритим небом, подумав Лука, наближаючись до святкового столу. Гості були вбрані переважно в літній одяг, мало хто мав на собі светр чи куртку, але, на диво, здавалося, ніхто не замерз, хоч вітер, що наганяв посилений озером холод, куйовдив усім волосся, зривав з дерев гірлянди ліхтарів і квітів, тріпав сукнями жінок і прагнув зірвати зі столу скатертину чи поперекидати пляшки. Озеро брижилося, місяця знову не було видно за чорними хмарами. Але люди грілися від вогнищ і від випитого, грілися один від одного і від пісень, що горланили, наче востаннє в житті:

Стоїть дівча над бистрою водою,

І жалібненько стиха говорить:

«Бистра вода, візьми мене з собою,

Бо я не можу на цім світі жить!»

Луку зустріли голосним і захопленим ревом. Дідо з бабцею підвелися, рушили йому назустріч. Чимчикуючи вздовж довгого столу, Лука звернув увагу на те, що серед запрошених не було жодної молодої людини, геть усі — ровесники наречених, себто люди похилого віку, літні, підстаркуваті, а часто і зовсім уже… Чого й не скажеш із їхніх волань, співів, сміху й обіймів, — подумав Лука, втрапивши в дві пари рук, що міцно обхопили його разом з картиною.

Бабця була вбрана в жовту сукню з легкого шовку, але руки і лице мала по-літньому теплі, ніби нагріті сонцем. Дід мав на собі тепліший брунатний костюм. Облишивши Луку, обоє взялися за розгортання подарунку. Добувши його, вражено охнули. Бабця навіть пустила сльозу, дід нагадав собі про фотографію, яку зробив колись.

— Ти виглядаєш тут точнісінько так само, як зараз! — схопив бабцю за руку низький стариган з гачкуватим носом. Лука з подивом впізнав в ньому свого викладача літератури.

— Давненько не бачилися, — простягнув йому руку. Професор подав Луці келішок і завів низьким голосом:

Ту гірку горілку не будемо пити,

Просимо молoдих нам підсолодити!

Гірко! Гірко!

— Ні, насправді ти виглядаєш набагато молодшою, — мовив дідо перед поцілунком, який Луку дещо знітив. Цікаво, подумав він, стара жінка молодша за жінку без віку? А молода жінка старша за неї?

Всівшись на принесене йому крісло, Лука окинув поглядом компанію. Впізнав багатьох: майже всі були друзями-хористами. Лука знав їх ще з дитинства. Наприклад, Ладу і Юліана Богданських, у яких ще перед школою бував кожного літа. Лада вчила Луку гри на фортепіано. Він з приємністю згадував ті уроки, які порівнював із походами до лялькового театру чи до цирку. Кожне заняття було виставою, вибухом несподіванок і сюрпризів, і закінчувалося зазвичай смачним обідом.

Ще була Станіслава, інша бабця Луки, вбрана у сріблясті штани і легке сіре пончо, вона перебувала в оточенні кількох кавалерів, і ґречно розмовляла з кожним, спокусливо посміхаючись і зачаровуючи сама себе.

Справа від Луки сидів акуратний дідок з невеличкою клиновидною борідкою, лагідними і трохи печальними блакитними очима, що позирали на всіх з-за окулярів у тонкій позолоченій оправі. Був вбраний у вишуканий помаранчевий костюм зі штруксу. Довгими тонкими пальцями тримав ніж і виделку, і часто-густо позирав на жінку, що сиділа зліва від Луки. Це був Адріан, дідів однокласник.

Натомість свою сусідку Лука бачив, здавалося, вперше, ба ні — вдруге в житті: він впізнав у ній свою рятівницю від підступного Тарзана. Але ця жінка не співала в хорі, ніколи не приходила до них у гості, ще коли Лука мешкав зі старими, він не бачив її на родинних фотографіях. Мала темне жорстке хвилясте волосся, що ледве сягало плечей. Широка спідниця складками спадала додолу, на чорний тонкий светерок, який щільно облягав стан, була накинута квітчаста хустка. Оголена до ліктя права рука жінки спиралася на стіл, між середнім і вказівним пальцем був затиснений довгий мундштук, підтримуваний знизу ще великим пальцем, у мундштуку димілася сиґарета, і увесь дим йшов просто в обличчя Луці.

— Ти не впізнаєш мене, Луко? — запитала вона, помітивши зацікавлений і нескромний погляд, спрямований на неї. — Якби покопирсався в спогадах, напевне згадав би. Ми бачилися, коли тобі виповнилося від сили три роки. Ви з бабцею приходили до мене в гості, ще коли я мешкала в місті. Ти застудився тоді, і ми відпоювали тебе гарячим молоком з медом і маслом.

— Ось чому я не люблю молока, — розгублено сказав Лука. Жінка засміялася і простягнула праву руку, переклавши мундштук у ліву:

— Я Марта, звідна сестра твоєї бабці.

І тоді Лука згадав. Справді, якось бабця почала розказувати щось про свого батька, баяніста, шкільного вчителя музики, в якого в один рік і навіть в один місяць народилося дві доньки від різних жінок: від дружини, бабциної мами, й іншої, незнайомої, що жила в якомусь селі, над озером із жовтою водою.

— Я власниця колиби «Жовта вода», — додала Марта, ніби прочитавши його думки.

«Вилізу на грушку сухую-сухую,

Заспіваю пісню тихую-тихую.

Ой, тихую, тихую, тихую,

Заспіваю пісню тихую, тихую!» —

заревло товариство і дідки з бабусями кинулися танцювати. Хтось підігравав їм на скрипці, ще хтось — на бубні, а Лада взялася за акордеон.

— Ходімо потанцюємо, — підбігла до Луки молода. Той зиркнув на Марту, але вона заперечно похитала головою. Бабця потягла Луку в коло, і він встиг лише зауважити, що сумний Адріан пересів до Марти ближче, як тільки місце звільнилося.

Бабця підстрибувала і гоцала, кружляючи навколо себе і примушуючи так само кружляти й Луку, плескала в долоні, підспівувала, хвицяла ногами, як молода коза — уже на «Ой сусідко-сусідко…» Лука почав задихатись і визволився з бабциних обіймів. Його замінив лікар-терапевт Омелько, здоровецький і рум’янощокий старигань, який підхопив партнерку на руки і завертівся з нею, спритно обминаючи інші пари.

Ні Марти, ні Адріана за столом вже не було. Лука декілька хвилин спостерігав, як Станіслава з блискавичною швидкістю змінює партнерів, розмахуючи своїм пончо, ніби крилами, коли ж танцюристи потрохи почали повертатися на свої місця, Лука, непомічений ніким, шаснув у кущі, проминув освітлену територію і вибрався на берег озера, де було майже зовсім темно.

Почулися оплески і крики схвалення, що перейшли в мертву несподівану тишу. І над плесом полинув сильний голос Лади:

Шуміла ліщина, як ся розвивала,

Плакала дівчина, як ся віддавала.

Не шуми, ліщино, та й не розвивайся,

Не плач, дівчинонько, та й не віддавайся…

Лука згадав, як колись на одній із репетицій хору, де минуло пів його дитинства, ця пісня, кількагодинно повторювана безліч разів, так надокучила йому, що він сам розридався, ніби згадана в ній дівчинонька. Наступної миті наткнувся на Адріана, що вдивлявся кудись у пітьму, знявши окуляри і витираючи їх краєм маринарки.

— Вона десь там, — показав рукою. — Бачиш, де блимає вогник її папіроски?..

Марту Лука знайшов відразу. Вона сиділа на товстій балці, закинувши ногу на ногу.

— Збираємося побудувати тут ще один будинок з кімнатами для гостей, — кивнула на балку. — Місця не вистачає, а бажаючих чимало. Це хороше місце для відпочинку: карасі, раки, в лісі — гриби, малина-ожина. Озеро, врешті-решт. Можна і так плавати, і на човні, і на плоті.

— Чому «Жовта вода»? — спитав Лука, сівши поряд.

— Бо жовта, — в її голосі почулася посмішка. — Бо тут всюди жовта глина, а ще повно вільхи. Вони надають озеру кольору іржі. Якщо не враховувати цього — вода тут зовсім чиста.

— А звідки вертоліт?

— Мій чоловік літає.

Лука не зовсім зрозумів, що малося на увазі, але допитуватися не став, бо Марта, здавалося, не хотіла більше говорити. Вона загасила сиґарету і підвелася.

— Вчора лікар сказав, що мені залишається 102 дні, — різким голосом промовила вона, блискавично скидаючи з себе одяг. На кущі зависли хустка, светерок, спідниця. Шпурнула кудись черевички. Мундштук впав біля ніг Луки, і той знічено підібрав його. — Сьогодні вже навіть 101.

Марта зірвалася з місця і з неймовірною для людини поважного віку швидкістю шубовснула у воду. Почувся плюскіт, чорна голова стрімко віддалялася від берега.

Звідкись вибрів Тарзан і, тужливо повискуючи, влігся поряд із Лукою. Так вони тихо сиділи якийсь час, доки задихана Марта, допливши до протилежного берега, і повернувшись назад, не вийшла з води. Тарзан кинувся до неї.

— Присвіти, — ледве змогла вимовити вона.

Лука знайшов в кишені сірники, запалив один. Мартині плечі осяяло тьмяне світло, яке згасло за мить. Але Лука все ж встиг зауважити руді стежечки, що прокладали собі краплини на Мартиній шкірі.

— Бачив колір? — запитала Марта, тремтячи від холоду. Лука кивнув і простягнув їй коц, що лежав поряд з балкою. — Тому і жовта.

Вона сіла на балку, витягла звідкись пакунок із тютюном, старанно витертими руками розпрямила на вкритому коцом коліні напівпрозорий крихітний папірчик. Двома пальцями — вказівним і великим — зачерпнула з пакунка пучку вусатого тютюну, розрівняла його на папірці, трохи тютюну забрала, потім доклала ще. Після того легко перекинула тютюн з папірчика собі на ліву долоню, потерла долоні одна до одної, скатуючи тонку ковбаску. Піднесла руки, не зупиняючи рухів, до обличчя Луки. Він відчув тонкий запах чорносливу. Марта знову перекинула тютюн на папірчик, трохи зігнувши його, покатала ковбаску ще трохи самими пальцями. Тоді, використовуючи вказівні пальці обидвох рук як валики, загорнула тютюн, кінчиком язика лизнула папірчик і заклеїла. Вдоволено дивлячись на папіроску, розрівняла її, надавши форми.

— Хочеш? — Лука взяв.

Скрутила іншу, встромила її в мундштук, припалила, затяглася.

— Знаєш академіка Вуточку?

— Ні, — похитав головою Лука.

— Що, навіть не чув про нього? — здивувалась.

— Не чув.

Тоді Марта почала розповідати.

— Академіка Вуточку мали вбити. Якось він отримує листа:

«Любий пане! Ви, звісно, подивовані цим листом, адже зовсім мене не знаєте. Щоб не втомлювати Вас загадками, відразу переходжу до справи. Знаю, що понад усе на світі Ви цікавитеся життєвим і творчим шляхом Михайля Семенка. Я читав усі статті та монографії, присвячені цьому великому літератору, підписані Вашою рукою. Знаю: для Вас цінною буде кожна інформація, що стосується П'єро-задаваки, «владаря беззмінного залюднених скель», «сентиментального, нудного дилетанта», як він сам любив себе називати, тож хочу запропонувати Вам чимало цікавого. Я добре знав Михайля за життя, ми були близькими протягом його останніх трьох років. І мені відома одна неймовірна таємниця, пов'язана зі стоянням на одній нозі і смертю поета. Без перебільшень, це може стати сенсацією! І я охоче поділюся нею з Вами, адже шаную Вас до безмежності. Сам я теж поет, хоча далеко не такий ґеніальний, як мій покійний друг. Доля повернула так, що я змушений доживати своє життя у вбогості та хворобах, без даху над головою і вічно голодний. Та я не скаржуся. З надією чекаю на Вашу відповідь, бо відчуваю, що смерть моя не за горами, а поділитися моторошною таємницею — єдине бажання, що залишилося. Маю надію, Ви виправдаєте мої сподівання. З глибокою пошаною, підпис.»

Заінтриґований академік Вуточка тут же пише відповідь:

«Шановний добродію! Я більш, аніж зацікавлений у Вашій пропозиції, тож очікую тепер лише на призначення Вами нашої зустрічі.

Ак. Вуточка.

P.S. Якщо це Вас не образить, хотів би щиро запропонувати Вам невелику матеріальну допомогу, необхідні ліки тощо. З найкращими побажаннями — Вуточка.»

Незнайомець відписує:

«Вельмишановний пане Вуточка! Неймовірно зворушений Вашою добротою та щедрістю, я ще більше переконався, що не помилився у Вас і недарма покладаю на Вас такі надії. Тим не менше — і не сприйміть це як образу — хочу відмовитися від так люб'язно та чуйно запропонованої мені допомоги. Натомість призначаю зустріч у Вас вдома 27 вересня, о 23:25. З найглибшою пошаною, підпис.»

На щастя, академік Вуточка був запрошений на весілля до твоїх діда й бабці, і не міг ані запізнитися, ані, тим паче, не поїхати зовсім. Тож розчарований вбивця, поцілувавши клямку, теж поїхав на весілля, бо так само одержав запрошення.

— Навіщо ж йому було вбивати академіка Вуточку? — поцікавився Лука.

— Цього він мені не сказав.

— А на весіллі він його не прикінчить?

— Я не питала.

Коли вони повернулися до столу, ватри вже догорали, ліхтарі були вимкнені, і майже всі розбрелися спати. Ті, що залишилися, намагалися розтягнути ніч, їхні сонні голоси кволо і невпевнено виводили:

Як служив я в па-а-ана та й на третє літо,

Заслужив я в па-а-ана гусочку за лі-і-іто.

А то гусє, сюсє, сюсє,

А то качє дрібно скачє,

А та кура-шабатура

По садочку хо-о-одить та й хо-о-одить,

Куряточок водить та й во-о-одить!..

Врешті залишилося їх лише четверо: Марта, Лука, печальний Адріан і Тарзан, який спав із напіврозплющеними очима, скімлячи крізь сон і дригаючи задніми лапами. Всі сиділи мовчки і дивилися на озеро, яке посвітліло. Повітря над плесом стало сіруватим. Біля протилежного берега проглядалися чорні стовбури дерев, що стриміли просто з води. Їх огортав ніжний туманець, стелився над водою, ховався в траві і кущах, роблячи обриси нечіткими і трохи розмитими.

Так от, Фйоно, я закінчив, здається, на тому, що, вийшовши з лазнички, ледве встиг загорнутися в рушник: на порозі моєї кімнати стояла Марта. Вона теж, очевидно, милася щойно, бо я відчув приємний запах мила і шампуню. Марта виглядала свіжою і виспаною, хоч попрощалися ми від сили дві години тому, і вона аж ніяк не встигла би поспати за цей час. На голові мала замотаний барвистий рушник, а на тілі — довгий халат рожевого кольору. В руках тримала тацю з двома чималими горнятами.

— Привіт, — сказала Марта, ніяк не зреаґувавши на мій вигляд. Навпаки, вона впевнено увійшла до кімнати, поклала тацю на стіл і повернулася, щоб зачинити за собою двері. — Треба випити кави, аби не заснути. Я зварила джорджію-джинджер.

— Але я зовсім не проти того, аби заснути, — спробував запротестувати я. — Усі ж давно поснули…

Марта не звернула уваги на мої слова.

— Я зварила каву для нас двох за рецептом на шістьох осіб. Добре, що знайшлася аптекарська вага: деякі справи потребують точності, як от джорджія-джинджер, наприклад. 75 мл міцної кави, привезеної і запакованої в Папуа-Новій Ґвінеї… номер, здається, сорок восьмий… або вісімдесят четвертий — не пам'ятаю. Одна банка мого улюбленого персикового компоту. Рівнюсінько 12 міліграмів свіжих вершків. Півтори столових ложки коричневого цукру — в жодному разі не білого! 2 дрібки меленого цинамону, 1 — достатньо щедра — дрібка меленого імбиру і наостанок як гарнір — помаранчева цедра. Все досить просто: спершу злити персиковий сироп в глиняний глечик, до персиків додати половину кави і впродовж хвилини збивати їх. В окремій мисці збити вершки. Налити 25 мл холодної води у банячок, туди покласти цукор, цинамон, імбир і персиковий сироп. Довести до кипіння на середньому вогні, потім вогонь послабити і дати поваритися ще хвилину. Тоді додати персикового пюре та залишок кави і перемішати всю масу. Подати зі збитими вершками й помаранчевою цедрою. До речі, сьогодні 29-те? — запитала вона, відсьорбуючи каву і беручи до рук ґазету, що лежала на підносі.

— Мгм, — підтвердив я, обережно смакуючи чудернацьку імбирну Грузію.

— 29 вересня 1650 року Генрі Робінсон відкрив у Лондоні перше шлюбне агентство. 1829 року народився Скотленд Ярд, а 1916-го Джон Рокфеллер став першою людиною в світі, статок якого сягнув мільярда доларів. Сьогоднішні іменинники — Віктор, Купріян і Людмила. Маєш знайомих з такими іменами?

Я замислився.

— Дві Людмили і один Віктор, — підрахував за хвилину.

— І жодного Купріяна? А я знаю одного Купріяна. Якщо хочеш, познайомлю. Але не сьогодні. Як кава?

Я невизначено кивнув.

— Час йти. Одягайся і бери речі. Зустрінемося на дерев'яному містку біля дороги.

Не уявляючи, куди й навіщо слід іти, я все ж зробив, як вона сказала. Увесь час я перебував під враженням кожного вимовленого нею слова. Найбільше ж я пам'ятав речення, сказане нею майже буденно: їй залишилося жити 102 дні. Уявив, як вона говорить сама до себе: «Вже сьогодні 101». Так, Фйоно, це здалось мені до неймовірності сумним. Марта була зовсім не старою, а виглядала і поводилася як ще молодша жінка. Цікаво, замислився я, якою б вона вийшла в мене на портреті.

Може, тому я підкорився їй. Не знав, чого чекати, не знав, якою вона є насправді: чи такою ж непередбачуваною і дивакуватою, якою здавалася мені, а чи, можливо, то вона намагалася своїми діями заглушити підрахунок днів, годин, хвилин і секунд, що залишилися. Це ж просто нестерпно, знати таке!.. Згадав, як витончений Адріан з трагічним і перебільшено поетичним виразом обличчя і — можу побитися об заклад! — сльозами в очах прошепотів мені на вухо:

— Позавчора ми плавали озером на човні. Краплини з весла розбризкувалися навколо, падали у воду, і від них розходилися кола, стаючи все більшими і більшими, аж поки не зникали зовсім. Не відводячи від них погляду, Марта сказала: «Я як останнє коло…»

У мене склалося враження, що Адріан переслідує Марту, і це їй трохи надокучає. Вона не злиться на нього і не відганяє, швидше відмахується, як від нав'язливої мухи.

Мій здогад підтвердився, коли я прийшов до мосту. Марта, — в темно-синій сукні до колін і з рудою шаллю на плечах, взута, незважаючи на холод, в чорні босоніжки, — була вже там. Біля її ніг лежала туго напхана дорожня торба.

— Треба поспішати, щоб нас не вислідкував Адріан, — сказала Марта, рушивши вперед. Я підхопив її торбу і пішов слідом.

— Чого він хоче?

Марта окинула мене здивованим поглядом.

— Невже ж від мене немає чого хотіти?

Ми йшли дорогою хвилин десять поміж сільських хат і подвір'їв. На мене гавкали пси — я знав, Фйоно, що вони гавкали аж ніяк не на Марту, яка йшла на півкроку попереду, ступаючи легко, ледве торкаючись землі. При світлі дня її темне волосся виблискувало безліччю срібних волосинок. Я дивився на рожеві п'яти, що весело визирали з чорних босоніжок — у жінок в такому віці п'яти, як правило, потріскані, правда ж? У Марти вони були зовсім дитячими.

Біля обшарпаного бару ми зупинилися.

— Можемо їхати вже, а можемо випити елю, — запитально дивлячись мені в очі, сказала Марта так, ніби вибір справді залежав від мене. Хоча я прекрасно знав, що вона не збирається прислуховуватися до моїх бажань. — Чимчич завжди має прекрасний ель, уявити не можу, звідки він бере його. Через це я потерпаю від великих збитків: мої гості відмовляються від бехерівки і зубрівки, від портеру і прикарпатського бальзаму, і висиджують всі свої гроші у собацюри Чимчича.

— Це я собацюра? — виріс перед нами здоровенний чолов'яга з переконливим пузищем. Гігантські руки простягалися до нас, і в перший момент мені здалося, що декому зараз доведеться попрощатися із життям, але помітивши на рум'яному обличчі з м'ясистим носом і добрими очицями золотозубу щиру посмішку під козацькими вусами, зрозумів: Чимчич, — а це був таки він, — прагне нас щосили обійняти. Виявилося, що помилявся я лише в одному: велет обійняв лише Марту, але моє самолюбство від цього аніскілечки, на щастя, не постраждало.

Марта залишила мене за столом, накритим прозорою, пропаленою і порізаною в декількох місцях цератою. Посередині красувався общипаний убогий букетик штучних квітів в пластиковій вазі. Приміщення бару було дещо тісним, в ньому вміщалося лише чотири столи і барна стійка, на поличках красувалися вигадливо вибудувані батареї пляшок і сиґаретних пачок. За сусіднім столом, поклавши голову на руки куняв маленький міліціонерчик. Його шапка безпомічно звисала з опорожненої пляшки.

— Про все домовлено, — повідомила мені Марта, з'явившись із дверей кухні й сідаючи навпроти. — Чимчич зараз принесе нам елю, а потім виведе з ґаража мою машину.

— То ми далеко їдемо?

— Куди схочемо, — твердо відповіла Марта.

— Лише ненадовго, Мартусю, — прогудів добродушний господар, розставляючи перед нами гальби. Забравши жалюгідний букетик, на його місце поставив круглобоку бочечку. — Щоб я не встиг стужитися за тобою.

— Ет, ти якраз із тих, що тужать, — вона поплескала бурмила по спині. Він розчулено схопив її за руку і притулив собі до вусів. Тоді знову зник у кухні.

— Ще до того, як стати послом австрійського парламенту і Галицького сойму, ще навіть до започаткування першого товариства «Січ», з адвокатом Кирилом Трильовським стався прикрий випадок, — почала розповідати Марта, махом видудливши першу гальбу. — На початку Різдвяних свят нового XX століття, він намагався створити січове гніздо у селі Устя Снятинського повіту. Посилено святкуючи день і ніч, окрилений кінцем Великого Посту і початком Нової Ери української історії, що мав бути започаткований ним самим, адвокат Трильовський перебрав понад усіляку міру і, колядуючи усім і всюди, ледве пересувався від хати до хати. Певний дотепний господар зняв з голови адвоката, одного із майбутніх сподвижників та ідеологів Січових Стрільців циліндр, пішов до хати і щедро наповнив його кутею та пирогами. Вдячний Трильовський низько вклонився, подякував, начепив набакир свого циліндра і в такому вигляді подався кудись Снятином. Кутя стікала йому по обличчю, заляпала пенсне, пшонинки позастрягали у пишних вусах, які вже не стриміли догори так гордовито. Пироги попадали пану адвокату за комір, — можеш собі уявити, яке то було видовище! Не дивно, що наступного дня, прийшовши до тями вдома зі звірячим головним болем і глибокою печаллю в душі, Трильовський довідався про заборону намісництвом створення омріяного січового гнізда. Пояснили це тим, що у статуті йшла мова про носіння відзнак. Яким чином інформація про кутю в циліндрі так блискавично досягла намісництва, залишилося таємницею. Очевидним було те, що Кирило Трильовський, як кожна впливова і амбітна людина, мав повсюдно чимало явних і прихованих ворогів. Але перешкода все ж не виявилася для Трильовського нездоланною. Зарікшись відтоді так бурхливо святкувати будь-які події, він, недовго думаючи, запропонував інший статут — вже без «відзнак» — для села Завалля того ж прикарпатського повіту. І дозвіл нарешті було отримано. 5 травня 1900 року загальні збори селян започаткували перше пожежно-руханкове товариство «Січ». На них виступив і шановний «гість» зі Снятина 36-річний Кирило Трильовський. Переказують, що юнацтву найбільше сподобалась щойностворена пісня-марш: «То ж єднаймось, милі братє, // Заведім житє нове, // Нехай росте і кріпшає // Товариство січове. // А що батькам не удалось, // Ми довершим залюбки, // Впаде ворог, коли грянуть // Радикали-козаки.»

Так завершила свою історичну довідку Марта.

Чимчич давно вже повернувся, і на його вдоволеному лиці було написано, що він чекає похвали за виконане завдання. Але, не сміючи перебивати, він зацікавлено слухав, спершись ліктями на барну стійку і підперши підборіддя своїми могутніми руками.

Наш ель досить швидко закінчився.

— Розрахуюся з тобою пізніше, — сказала Чимчичеві Марта. Її голос став лінивішим і дещо хрипким, вона раптом почала дивно розтягувати слова, ніби виспівуючи їх.

Цікаво, подумав я, чи зі мною теж таке скоїлось.

Ми поволі, дуже поволі вийшли надвір. Там стояв білий автомобіль, незґрабна «Нива», далеко не нова і не надто доглянута. На задньому сидінні зручно вмостився вдоволений життям Тарзан. На нашу появу він зреаґував привітним помахуванням хвоста, але навіть не зрушив з місця.

Марта поцілувала Чимчича у вуса і взяла від нього ключ.

— Бувай, старий вовче, — сказала йому на прощання.

Питаєш, Фйоно, чи було мені боязко сідати в машину з підхмеленим водієм? Сідаючи, я не встиг ще над цим замислитись. А коли думка ця прийшла мені до голови, було пізно: ми рушили.

— Це незвичайна «Нива», — з гордістю мовила Марта. — Перероблена за спеціальним замовленням. Бачиш, кермо в ній з правого боку.

— А й справді, — кивнув я за кілька хвилин. По лобовому склі стікали великі краплини: почався дощ.

— А знаєш, Луко, — сказала Марта, — звідки в Англії взявся лівосторонній рух? Уяви собі: їдеш ти верхи, дотримуючись звичних правил дорожнього руху, себто, справа. І тут, назустріч тобі на коні мчить мерзенний бородатий тип, ти встигаєш помітити більмо на оці і близну на чолі — і, зрозумівши, що це відомий розбійник і вбивця Близна Рудобородий, отримуєш могутній удар по голові, адже ж ти ніколи не був сильним у обороні лівою рукою. Набагато більше шансів залишитися принаймні живим з'являється в тебе, якщо ти скачеш зліва. Правою рукою набагато зручніше зацідити Близні в око або шарпнути його за бороду, правда?..

Раптом на заляпаному екрані лобового скла виникло нечітке зображення: просто посеред дороги чортзна звідки взявся згадуваний вже міліціонерчик. Він стояв, похитуючись, повернутий до нас лівим боком, схиливши голову і згорбившись в плечах, і відливав на дорогу.

— Пся крев! — крикнула Марта, ледве встигнувши загальмувати. Міліціонерчик неспішно повернув голову і втупився в ліве колесо, яке торкалося його штанки. Тоді перевів погляд на фару, на капот, і врешті зустрівся поглядом з кимось позаду мене. Ми з Мартою одночасно озирнулися. Тарзан, впершись передніми лапами в спинки наших сидінь і висолопивши язика, дивився на «з'яву» з розщіпнутими штанами.

Тривало це, може, з хвилину. Нарешті міліціонерчику до голови навідалася якась думка: його брови здійнялися на чоло і застигли там, як два беркути в повітрі. Він дав раду блискавці і підійшов до машини з мого боку. Я спустив скло і глянув на бідолаху, ледве стримуючи сміх. Марта навіть не намагалася цього робити, вона вголос сміялася, а міліціонер, помітивши її, розгублено всміхнувся, ледь вклонився, так, ніби хотів зробити реверанс, підмигнув, склав губи в трубочку, пригладив долонею скуйовджене і змокле від дощу волосся, тоді знову перевів погляд на мене і споважнів.

— Ваші пр-рава, — спромігся вимовити.

Марта витягнула права з-за дзеркальця над собою і простягнула мені. Міліціонер довго вивчав фотографію, звіряючи зі мною. Поцмокав язиком і, вказуючи на Марту, спитав:

— Це ваша мама?

Та зареготала ще більше.

— Дружина, — виправив я.

Чоловічок ще раз подивився на фотографію:

— Ви подібні, — щось ніби запідозривши, примружив очі і вперіщився в мене, але Марта, нагнувшись через мої ноги, помахала йому рукою і він, розтанувши, відповів їй солодкою усмішкою:

— У вас чарівна жінка. Щасливої дороги.

Мені здалося, що крізь пелену дощу у дзеркалі заднього виду я помітив крихітну фіґурку в міліцейській формі, яка все зменшувалась і посилала нам вслід повітряні поцілунки. На них лише Тарзан відповів метлянням хвоста.

За якихось десять хвилин Марта спинила машину. Нам обом захотілось справити малу нужду. Я впорався швидше і притьмом сховався всередину, бо дощ вперіщив не на жарт. Побачив, як Марта вилазить із придорожніх кущів і, не звертаючи уваги на холодну зливу, зупиняється біля яблуні, що вихилилася з-за паркана на шлях. Здійнявшись навшпиньки, зриває великі червоні яблука і кладе їх собі до хустки, яку тримає в іншій руці. Збоку, сприйнявши все це за гру, підскакує Тарзан. Я спостерігав за Мартиною постаттю, за її руками, які вишукували між листя стиглі і мокрі плоди, краплини заливали їй обличчя, стікали по шиї — цього було мені не видно, але я міг уявляти, Фйоно, хіба ні? Хустка важчала і округлювалась, одне яблуко покотилося по землі — і пролунав постріл.

На дорогу вибіг старий чоловік з рушницею, націленою в Марту.

— А коби тобі, злодійко!..

Марта кинулася до машини. Тарзан, тішачись від такого захоплюючого повороту забави, метнувся слідом.

— По спині захотіла ломакою? Зараз стрельну!.. Викличу міліцію, худоба, звірюки, паршивці!.. Коби ж вас повикручувало, коби ви світу білого не бачили, коби ж вам!..

— Кобо Абе! — гукнула Марта, завівши двигун. — Міліція нас знає і любить!..

— У мене була подруга, — почала розповідати вона мені, як тільки ми трохи від'їхали від місця злочину, — яка не могла жити без яблук. Воліла не їсти нічого, не пити, не спати, ні з ким не говорити, нікуди не ходити — лише б мати яблука! Не уявляєш собі, що вона зробила б за одну-однісіньку славу переможцю! Душу бісові би продала! Не віриш? Але я сама ставала свідком, як до неї приходили хлопці з мішками ренет, і вона їм віддавалася…

Яблука виявилися солодкими і соковитими. Западала ніч.

Прокинувшись, я зауважив, що надворі світло і холодно, що небо затуляють високі сосни, на колінах у мене покоїться голова Тарзана, а машина майже зависла над урвищем. Ні, мила, не так, як у фільмах — я перебільшую. Але ущелина, яка відкрилася моїм очам у всій красі, коли я підійшов до її краю, примусила моє серце завмерти, а тоді забитись у прискореному темпі.

Абсолютна класика: швидкий гірський потік, біла піна, гострі каменюки, і жінка на одній із них з опущеними в воду босими ногами.

— Доброго ранку, Луко! — привіталась Марта. — Спускайся до мене.

Просто сказати. Яким чином ми з Тарзаном не поскручували собі в'язів, не можу осягнути досі. Дрібні камінчики осипалися з-під ніг, зривалися у воду і більші, а Марта махала рукою і сміялася з кожного незґрабного руху.

— Де ми? — нарешті опинившись в безпеці, спитав я.

— Курорт Яремче. Обожнюю провінційні містечка, які притягують туристів. Обожнюю туристів. Я очолю гурток туристів, які будуть їздити в різні курортні місця, щоб подивитись на туристів, — охоче пояснила Марта.

— О Боже! Ти не могла вибрати нуднішого місця!

— Не таке воно вже й нудне, як тобі здається, — спробувала заспокоїти мене вона. — Та й нудні місця теж цікаві. Може навіть цікавіші за цікаві. Ти голодний?

Невдовзі ми снідали в задрипаному ресторанчику навпроти вокзалу, більше схожому на звичайну їдальню.

— Люблю такі привокзальні заклади, — вдоволено потерла руки Марта. — Люблю, коли смердить лоєм, димом і перегаром, коли сидять дядьки з перекошеними пиками і товсті тітки, від яких разить потом… Але, — вона глянула в рахунок, — тут, на жаль, не порозкидаєшся грішми… Треба йти на яремчанський базар.

Закуповуючи усілякі дурнуваті люльки, ялівцеві пахучі гребінці, щітки для одягу, віники, дримби, топірці, розмальовані зеленим і червоним сопілочки, інкрустовані бісером тарілки, орли, блискучі «золоті» перстеники, солом'яний капелюх із написом Marlboro, вишиті портрети Шевченка і Франка, скарбнички для монет у вигляді свині, молодиці, гуцульської колиби, журавлів у гніздах, шкіряні паски, прикраси на шию, образки, дерев'яних гуцуликів із висувними пісюнами, різьблені скриньки, — Марта вголос дивувалася непотрібності й абсурдності всіх цих речей і нескінченній вигадливості гуцульських майстрів. Золотозубі жіночки і вуйки клюнули на неї, як рибки на товстенького хробачка і, оточивши тісною юрбою, напосілися з пропозиціями і нав'язуваннями своїх чудесних товарів для «панюньці», а панюньця тішилася і купувала все підряд, намагаючись нікого не образити.

Врешті мені таки вдалося вирвати її з полону, і повести геть із нездорового місця через місток над легендарним водопадом. Худий, голий до пояса хлопчисько готувався скочити вниз з мосту на потіху сімейству барвистих туристів з фотоапаратом.

— Не скачи, вже надто зимно, — зупинилася біля нього Марта.

— А хто мені заплатить за то, шо зимно? — вишкірився хлопець, прикидаючи, звідки йому краще стрибати.

— Скільки? — поцікавилась Марта.

Той не розгубився. Розвернувся до неї лицем, тоді виліз на поручні і спитав, лукаво всміхаючись:

— А скіко дасте?

— П'ятдесят.

Хлопець змахнув руками.

— Сто! — сказала Марта.

Туристи невдоволено загуділи.

— Навіть сто п'ятдесят, — зітхнула з полегшенням благодійниця, зрозумівши, що перемогла. Хлопчисько перерахував гроші і, поки не пізно, зник.

Обідали ми в ресторані «Гуцульщина». Здавалося, що про божевільну багатійку чутки рознеслися по цілому містечку. Офіціанти готові були пережовувати принесені м'ясце й палюшки, зготовані спеціально на Мартине замовлення, і класти вже пережоване їй до рота. На нашому столі не залишалося вільного місця, але деруни з грибною підливою, запечена з яблуками качка, грецькі, французькі салати, тушковані овочі, кілька різновидів вареників, борщі, печеня по-гуцульськи, морозиво зі свіжими фруктами, чаї, коньяки і вина все з'являлися і з'являлися, офіціанти підсунули до нас ще один стіл, застеливши його вишитим обрусом. Запалили свічки. Люди за сусідніми столами обертались із зацікавленням і осудом.

Я помітив, як вусата адміністраторка, не зводячи з нас свого швидкого і хитрого погляду, кудись потелефонувала, і хвилин за двадцять до залу завалила ціла банда народних музик зі скрипками та бубнами, з цимбалами, сопілками, і навіть однією трембітою.

— Всебічний розвиток, — ні в тин ні в ворота вдоволено сказала Марта. Напевно, вона мала на увазі багатогранність обслуговування і універсальні таланти яремчанських умільців. Вихиливши сто грамів перцівки, Марта додала:

— Квінтесенція гуцульської культури.

Музики вишикувалися півколом біля наших столів, лисий, з прилиплим до голого черепа брудним і мокрим від поту пасмом жалюгідного волосся чолов'яга в розхристаній, вже не першої свіжості вишиванці з полтавським орнаментом, який, видно, був художнім керівником колективу, жагуче стрельнув на Марту очима, і, відрахувавши «йден, два, три, штири!», вшкварив на скрипці коломийку.

Офіціанти на чолі з адміністраторкою, затаївши подих, згрупувалися в кутку і спостерігали за нашою реакцією. Мартина поведінка виправдала всі їхні сподівання. Вона начепила собі на голову ниніпридбаний солом'яний капелюх із написом Marlboro і кинулася в тан. До неї з-за сусіднього столу приєдналися сивий дідок з коштуром та чоловік середнього віку, який, судячи з подібності, доводився дідові сином. Їхні супутниці невдоволено спостерігали за дійством.

Звідкись виринула дрібненька дівчина з чималим горбатим носом, чорними очима і чорним волоссям. В руках тримала синього кольору мікрофон для караоке. Кульгавий дідок підхопив Марту за стан, і вони закружляли навколо нашого столу.

Знов зозулі голос чути в лісі,

Ластівки гніздечко звили в стрісі,

А вівчар жене отару плаєм,

Тьохнув пісню соловей за гаєм…

Хоч пісня — ти знаєш, Фйоно — не з моїх улюблених, але вона так пасувала до ситуації, до оточення й до інтер'єру, та й голос у дівчини був не найгірший, що я відчув раптом, наскільки все добре і весело. Знаєш, так буває: сидиш, спостерігаєш за всім, ні про що особливо не думаєш, і раптом ловиш себе на усвідомленні того, що всередині ти теплий і легкий, і немає на світі жодного суму, якому слід було б надавати хоч якогось значення, що життя дуже хороше, про смерть нема чого й думати і — головне — так буде завжди!

Тим часом Марта вихилила ще перцівки, відібрала у дівчини мікрофон, прочистила горло — я думав вже, вона почне співати. Але вона сказала:

— Пані та панове! Я розповім вам цікаву байку з гуцульського життя. Аплодисменти!..

Прогриміли оплески. Я озирнувся на зал: всі обличчя були звернені до Марти, всі очікували чогось незвичайного, переглядаючись та обмінюючись посмішками. Музики за непомітним знаком свого керівника заграли симпатичний квікстеп, носата співачка танцювала з сином кульгавого дідка, а головна героїня продовжила:

— На жаль, я не пам'ятаю подробиць. Та й у такому стані, — вона зробила невизначений жест рукою, але публіка засміялася, — важко чого-небудь не понабріхувати, але я сподіваюся, ви мені вибачите. — Підтвердженням цього послужили ще бурхливіші оплески. — Предком сера Джона Мальборо, — Марта зняла з голови капелюх, помахала ним в повітрі, а тоді знову всадила собі на голову, — був сер на прізвище Черчіль. Батько цього Черчіля теж був Черчілем, а от мати — та була вроджена Дрейк. Ні, ви неправильно подумали: славетний корсар Френсіс Дрейк не доводився їй батьком. Татко пані Дрейк-Черчіль називався Бернардом, і він не доводився Френсісові ані братом, ані сватом. Але матінка-королева, заклопотана більш важливими справами, не заглиблювалася в наявність чи відсутність родинних зв'язків між Дрейками. Щоб віддячити доблесному піратові за службу на благо корони, вона одарувала того титулом і гербом з трьома ящірками, який належав не кому іншому, як нашому старому знайомому Бернардові. А той, розлючений за таке нахабство не на жарт, з'явився до придворного улюбленця і в нападі сліпої люті відтяв грозі морських просторів праве вухо. Ось така історія нашого народу…

Марта передала мікрофон співачці, отримавши натомість партнера до танцю.

Темна нічка гори вкрила,

Полонину всю залила,

А в ній постать сніжно-біла,

Гуцул Ксеню в ній впізнав.

Він дивився в очі сині,

Тихо спершись на соснині,

І слова ніжні любові

Він до неї промовляв…

— Ви маєте де спати? — прошепотіла мені на вухо корислива адміністраторка. — У мене є дешева кімната зі всіма вигодами. Нічого зайвого.

Мені було вже байдуже.

Пізньої ночі ми йшли слідом за вусатою пані Галею, петляючи вузенькими вуличками, дуже схожими на сільські. Знову з'явився зниклий ще вранці Тарзан і не відставав тепер ні на крок.

Кімната виявилася великою, обшитою пахучим деревом. «Всіма вигодами» було одне гігантське ліжко: і справді — «нічого зайвого». Марта захопилася широкими вікнами на цілу стіну.

Я влігся першим. Збуджена веселим вечором Марта ходила взад-вперед, заглядала у вікно, розмовляла з Тарзаном, який прикидав, чи не вмоститися б і йому поряд зі мною.

— Щастя ще, що нічка немісячна, — сказала Марта. — Бо спали б ми, як у світлі прожекторів.

Іноді її усмішка здавалася мені зовсім дитячою. Тепер я подумав, що отак в темряві блукаючи кімнатою, ця жінка по-дитячому, ґраційно і незграбно водночас, ще й рухається. А коли вона нарешті вмостилася з іншого краю ліжка, до мене долинув її запах немовляти.

— Я колись читала оповідання, де чоловік, який ненавидить цибулю, прокидається одного ранку і помічає, що його пальці тхнуть нею, — на моє прохання щось розповісти почала Марта. — Запах викликає у ньому огиду, відчай, брудні, слизькі, липкі й непристойні асоціації. Руки починають тремтіти, в голові паморочиться, чоловік кілька годин поспіль намагається відмитися від нав'язливого аромату, через що запізнюється на роботу, але все марно: запах переслідує його всюди, відволікає від праці, від бесід, від їжі. День минає, як жахливий сон. Герой, спухлий, мокрий від поту, червоний, повертається додому і розповідає своїй молодій красуні-дружині про нестерпний цибуляний дух, який його переслідує. Дружина намагається заспокоїти чоловіка: можливо, назавтра все зміниться. Він кохає її до нестями. Вони обіймаються і йдуть в спальню, де герой на якийсь час забуває про свої цибуляні неприємності і навіть засинає з усмішкою на устах. Але, прокинувшись зранку, перше, що чує — це разючий сморід цибулі. Його страждання росте і ускладнюється, кожен наступний день наповнються новими неприємностями, пов'язаними з запахом, і лише красуня-дружина здатна зменшити біль і примусити чоловіка забути про нього. Тільки ненадовго — щоранку запах повертається, і ось за якийсь місяць-два ми застаємо кволого, розбитого, немічного героя, прикутого до ліжка, із запаленими червоними очима, з жовтою шкірою, руками, які трясуться, ніби в старого алкоголіка. То вже не людина, а якась жалюгідна її тінь, скелет, що, дивом випорпавшись із землі, перебуває поміж живими, хоча весь аж тхне підземеллям, смертю, цибулею. Лікар виносить свій вирок. Дружина ридає, кинувшись на груди приреченому чоловікові. Він заспокоює її, кажучи, що прожив щасливе життя завдяки їй. І тоді жінка зазирає своїми прегарними волячими очима просто в його просяклу цибулею душу, і, часто-часто кліпаючи віями, шепоче, що то вона в усьому винна, що кожної ночі натирала шкіру чоловіка соком цибулі, бризкала сік на одяг і постіль, клала цибуляні кружальця в кишені його пальта і маринарки, і навіть черевики натирала порізаними шматками цибулі. Робила так щоночі ось уже протягом місяця чи двох, кожнісінької темної ночі, коли він, щасливий, спав з усмішкою на устах після їхніх любощів.

Я прокинувся в непроглядній темряві, довго згадуючи, де я і що сталося. Відчув на своєму обличчі дихання Марти — подих сплячої дівчинки, суміш дитячого крему і молока.

Марта перевернулась на інший бік і обійняла Тарзана. Крізь хмари проблиснув місяць, освітив крону дерева за вікном і нашу кімнату.

— Але скажіть, скажіть мені на милість, — не вгавала Марта, — чому вже в першій строфі стільки птахів? Що не рядок — то птиця! Як не зозуля, то ластівка, а як не ластівка — то соловей. Це що, орнітологія? Хто цю пісню писав — дроздофіл?..

Марта їла чанахи в придорожньому барі. Лука сидів поряд з нею, сьорбаючи вистиглий чай, а навпроти примостилося знайоме Марті подружжя, яке випадково зустрілося їм нині вранці — Богумила і Миромир.

— Івасюк, — роздратовано пояснив Миромир. Цей огрядний літній пан постійно думав про щось своє, увесь час перемикаючись на тему суперечки і вставляючи слово чи речення. Натомість його дрібненька дружина, бабця з низьким чоловічим голосом і сивим волоссям, підстриженим в кружальце, щиро намагалася довести Мартину неправоту і те, наскільки жахливо вона помиляється.

— Марто, Марто, — забубоніла Богумила, — уяви собі: настала весна. Гори, гірське село. Все починає зеленіти. Але по-справжньому можна бути впевненим, що зима закінчилася, тільки тоді, коли прилітають птахи. Знову настала весна — «знов зозулі голос чути в лісі», знов «ластівки гніздечко звили в стрісі», а ось — чуєш? — «тьохнув пісню соловей за гаєм»!..

— Але ж ні, це якась пташина інвазія, пташина напасть і пошесть! — гарячкувала Марта. — Добре, зозуля хоч одна. А ластівок якого дідька до дідька?.. Я маю на увазі — так багато…

— Ластівок, швидше за все, тільки дві, — знову отямившись від самозаглибленості, забурчав Миромир, — бо вони звили лише одне гніздечко.

— А решта де птаства багатоголосого? — єхидно поцікавилась супутниця Луки. — Якась у вас весна недороблена: одна нещасна зозуля на цілий ліс, дві ластівки бідолашні… І який стосунок до них всіх має Отар?

— Вівчар, — знову поставив її на місце Миромир.

— Нехай вівчар. Чого вівчар зі своєю отарою затесався між птахів?

— Уяви собі картину: весна. Птахи повертаються в рідні краї. Нарешті вівчар вперше може вигнати на плай свою отару, — замріяно сказала Богумила.

— Дуже однобоко, — наморщила ніс Марта. — А чому не дзюркотять струмочки, чому квітки не розцвітають?

— Розцвітають. Пізніше, в приспіві.

— Гарненька компанія: зозуля, ластівки, соловей і Отар.

— Вівчар.

— Гаразд, — не вгавала Марта. — Самі бачите, як недолуго. От ще цей соловей. Якого милого він тьохнув свою пісню за гаєм, а не в гаї чи не перед гаєм?

— Може, ще не долетів? — припустила Богумила.

Марта залилась сміхом:

— Якщо не долетів, тоді він перед гаєм, все ж таки.

— Але для нас — за!

— Ну це, по-перше, ще невідомо: залежить, як з якого боку подивитись. А навіть, якщо і так, якщо він летить до гаю з протилежного від нас боку, то для нього самого все-одно перед, бо пісню тьохнув соловей, а не ми: йдеться про нього!

Офіціант прибрав брудний посуд і поставив перед кожним ще по горняткові чаю. Марта відразу ж взялася до свого.

— Добре, залишимо тих птахів у спокої, — промовила дещо тихше. — І перейдемо до приспіву. Тут у нас починається флора. Черемшина-калина-садок вишневий коло хати…

— Останнє не звідти, — спробував встромитися Лука, але Марта жестом його зупинила:

— Як можна порівнювати одну з одною дві різні рослини? Це так, якби вола порівнювали з коалою: «віл стояв біля тину, мов коала сиділа на своїй гілці». Це ж абсурд! Ця пісня абсурдна і нелогічна!

— Я тобі зараз поясню… — почав було, насупившись, Миромир, але Марта не дала йому жодного шансу: надто повільний темп мала Миромирова мова.

— Як калина взагалі може «вбратися до шлюбу»? Що це за порівняння: черемшина квітне так, ніби то калина вбралася до шлюбу? Я зрозуміла би ще, якби до шлюбу вбиралася дівчина, але калина? Чому?

— Ти зовсім недобре розумієш, — строго сказала Богумила. — Заспокойся і вислухай нас.

— Добре, — вмить охолола Марта, уважно спозираючи на подружжя.

Богумила продовжила:

— Тут не взаємозв'язок, а послідовність: один — «всюди буйно квітне черемшина»; два — «мов до шлюбу вбралася калина», тобто калина вбралася (зацвіла білим), мов до шлюбу. Розумієш?

— О, тепер так. Тепер розумію все. Чому ж мені досі ніхто не пояснив? Дякую! — відразу ж здалася Марта, ніби щойно не відстоювала своєї думки з палким ентузіазмом. — Але скажіть, чому пісню треба пояснювати? А якби ми з вами ніколи не заговорили на цю тему — я так і не знала б, про що йдеться, так і думала б, що вола порівняли з коалою, щоб то нагла кров залляла!.. Що й не кажіть — а речення в пісні побудовані неправильно, якщо їх можна розуміти двояко.

— З пісні слів не викинеш…

— Якщо вони неправильні — викинеш!.. Але пісня ця насправді хороша, я під неї вчора добре натанцювалася, — закінчила суперечку Марта, вмиротворено зітхнувши. — Залишаємо Яремче? Їдемо до вас?

Ніби недостатньо тільки того, що я стара.

«Ниву» ми залишили просто посеред містечка. Піднімалися стежкою, яка вела вгору через цвинтар. Він виглядав доволі життєрадісно, без звичних для таких місць настроїв, без навислих в повітрі завмерлості, відмерлості, гнітючості й німої урочистості. Цей цвинтар служив ніби додатком до стежки, а не самодостатнім місцем. Було в ньому щось навіть веселе, бо Марта тут же заспівала і, підплигуючи, понеслася від однієї яблуньки до іншої, зриваючи недостиглі ще ренети

З цвинтаря ми вийшли на колію. Тут пахло смолою і осінню. Далі виднілася хата Богумили і Миромира.

Марта застигла, широко розставивши ноги: права на одній рейці, ліва — на іншій, і задивилася в гори, що нечітко проступали з-за хмар. Її широка картата спідниця напнулася вітром, як парашут. У цей момент Марта здалася мені схожою на нескінченний шлях у щось невідоме і нестерпно-солодке.

Тепер я, до повного щастя, ще й точно знаю, к о л и.

Богумила винесла з будиночка цілу колекцію набитих фасолькою іграшок. Маленьку вівцю, дзьобату птаху, змію, видру, касатку і вовка. Розклала їх навколо Марти на лавці. Та взяла до рук видру і заговорила її голосом. Богумила втішилася і відповіла овечкою.

Впродовж кількох годин вони розмовляли. Інші звірі теж долучились до бесіди. Марта і Богумила тішилися страшенно.

Ще кілька тижнів тому — коли не знала — вила на місяць, сонце і кожен листочок, бо не розуміла їхнього сенсу, не розуміла, навіщо це, якщо вже скоро, якщо все менше і менше…

Ми довго йшли колією, тоді перелазили через паркани, чалапали болотами, переходили струмки. В одному місці довелося перенести Марту на руках. Вона була легка, як пташка, але разом з тим дуже вагома — від вагомості у мене всередині все стислося, я не зміг набрати в груди повітря, але помітив це вже аж на тому боці, коли Марта ступила на землю, а мені залишила хвилювання й запах.

Ми заглибились у ліс, там знайшли сухі дрова, але вогнище розпалювали досить довго.

Я витягав з жару чорну спечену картоплю, дмухав на неї, обчищав обвуглену шкаралущу і віддавав картоплину Марті. Тим не менше, її руки і лице стали так само брудними, як і в мене. Підозрюю, що Марта замастилася навмисне, коли я відвернувся.

Руки і лиця мили в річці, до якої спускалися хвилин десять. Люди, що зустрічалися нам, дивилися з подивом і співчутттям. Марта віталася з кожним і махала забрудненими руками псам, що намагалися вирватися з-за парканів.

Зараз мені здається, що я мала би бути щасливою в ті дні, коли не знала.

Петя приїхав з полонини на своєму коні. Кінь називався Юра, був лагідний, як немовля, покірний і слухняний. Марта відразу ж розцілувала його.

Вона їздила попри колію, взад і вперед, колючі пагони ожини впиналися їй в литки, але вона не помічала цього, пошепки говорячи до Юри. Була схожа на жінку-кентавра, найміфічнішу з міфічних істот.

Я бачив: Юра і Петя закохалися в неї. Задерши спідницю, Марта розглядала довгі криваві подряпини на литках, слинила палець і розмацькувала кров по нозі.

Петя запропонував нам чотирьом піти на дика. В нього була ціла розважальна програма: полювання, катання на мотоциклі з коляскою, стріляння зі справжнього австрійського карабіна. Петя розповідав про все це дуже захопливо — Марта не тямилася від радощів.

Ми прочекали цілий вечір, але Петя так і не з'явився, хоч обіцяв.

Так, часу залишалося все менше й менше, але, може, багато.

Тоді Марта вирішила, що ми удвох підемо на Близницю. Миромир і Богумила зібрали нам усе необхідне. Пів на четверту ми сіли в електричку.

У брудному вагоні, окрім мішків із цибулею під кожною лавкою, було ще троє селян. Ми з Мартою вмостились чомусь прямісінько під відчиненим вікном. Тісно притулившись одне до одного, намагалися зігрітися й заснути. Коли заснути вдалося, почався дощ: він падав просто на нас, неприємний, жорсткий, але ми чомусь не змінювали місця, тільки притискалися все щільніше і щільніше.

Десь пів на сьому нас збудили в Ясені. Дощ переріс в занудну осінню зливу. Ми брели селом, де все ніби вимерло, чалапаючи ногами по розквашених дорогах, на кожній нозі мали по декілька кілограмів болота. Марту це дуже смішило.

Ми підіймалися догори, гукали щось до себе, але каптури заважали почути будь-що, крім бубоніння дощу. Невиспані, змерзлі, голодні і мокрі ми вперто сунули догори протягом двох годин Нарешті спинилися і озирнулись. Ясеня розляглося під нами, як на долоні.

Ми розклали намет-черепашку, навіть не забиваючи кілків. Накрили його згори цератою. Тоді позалазили досередини. Мартині ноги промокли наскрізь. Вона цокотіла зубами і шепотіла мені на вухо: які ми дурненькі, які ми дурненькі.

Тут-таки в залізній мисці я загрів на бензині вина, ми випили його, заїдаючи сиром і хлібом. Мали тільки один спальник, тож влізли досередини, немов хробаки, і поснули, відчуваючи, як холод мого тіла і холод її тіла відступають перед нашим спільним теплом.

Так, часу залишалося все менше і менше, але ж невідомо, скільки.

Проспали ми три години. Мартине волосся смішно скуйовдилось. Вона виглядала свіжою і сповненою сил. Ми знову їли хліб і сир, знову довелося загріти вина. Від бензину в наметі стояв неприємний запах. Найважче виявилося вдягати мокрі шкарпетки і взуватися.

Невдовзі ми вже спускалися додолу, обережно, роблячи маленькі кроки, намагаючись не послизнутися на болоті.

Трохи почекали на безлюдному вокзалі. Електричка знову була порожня.

Так, часу залишалось все менше і менше, але ж я ще тоді не знала того, що знаю тепер.

Богумили і Миромира в їхньому будинку ми не знайшли. Зате знайшли «Ниву» там, де її й залишили. Навколо неї ошивався брудний і мокрий Тарзан. Марта кинулася до нього і заходилася годувати сиром. Тарзан жадібно їв, встигаючи облизувати Марті руки.

Людина змалку вже має звичку ніяк не реагувати на свою приреченість. Чим далі, тим більше не реаґувати.

Марта намагалася триматися, але я бачив: у неї піднімається температура. Вона шморгала носом і кахикала. Я запропонував їй не їхати, але даремно.

Марта сіла за кермо, Тарзан вмостився на своєму місці. Мені не залишалося нічого іншого, як знову скоритися.

Один із спогадів того періоду, коли спогади залягають в намул підсвідомості: маленькій мені (попереду ще купа часу, і навіть приблизно невідомо, скільки) не дає заснути усвідомлення того, що я помру.

— В дитинстві мене називали Мальта, — розповідає вона, голос стає все хрипкішим і хрипкішим. — Потім це ім'я само собою перетворилося на Ямайку. Я носила зелено-жовто-червону беретку і мала довжелезні коси. І вічно мріяла про псів.

Потім потрохи, але невпинно звикаєш.

Марта була явно задоволена з нашого походу. Вона щось наспівувала і насвистувала, посміхалась до мене, роздивлялася навкруги, неуважно пильнуючи за дорогою. Одного разу на повороті ми навіть вилетіли на зустрічну смугу. Марта тільки мовила: «Упс…» На щастя, в цей час ми були самі на трасі.

Як можна до цього звикнути?

Здавалося, що я знав цю жінку ціле життя. Раптом зі здивуванням подумав, що якийсь тиждень тому навіть не здогадувався про її існування, тепер же не міг уявити себе без неї.

Трохи перелякався: що, як їй набриднуть ці канікули, якщо вона раптом оговтається і вирішить повернутися в залишену напризволяще «Жовту воду»? Що, як залишить напризволяще мене?..

Але поглянувши на неї, я заспокоївся: Марта не збиралася нікого і ніщо залишати. Вона з тих, хто, з'явившись одного разу, зостається назавше.

Якби в певний момент на землю внадилася би безсмертна істота, вона співчувала б нам, плакала б над нами, була б шокована і не змогла б усвідомити: як можна жити, спати, їсти, посміхатися, якщо знаєш, що рано чи пізно…

Марта була настільки легкою і безтурботною, життєрадісною і повною вигадок, що мене ані на мить не покидало відчуття радості, яке виникло нещодавно. Неприємні думки не здавалися мені більше неприємними, я просто не зосереджував на них свою увагу. Увагу я зосередив на Марті: вона була природна, як світ, весела, як життя, вона навіть погане вміла робити гарним і потрібним. Так думав я, дивлячись на неї.

Днів за 97.

Майже три місяці вони жили в помешканні Луки. Десь під Новий рік Марта зникла.

Але до того часу вони жили разом, як брат і сестра, син і мама, як друзі, коханці, як жінка і чоловік, як кіт і пес, як дві краплі води, як Папуа і Нова Ґвінея, як кров з молоком, чай з цитриною, salt`n`pepper, rock`n`roll, head&shoulders, як альфа і омега, старість і молодість, правда і кривда, як він і вона. Разом вони пережили ціле бабине літо: вистромивши голови з вікна, ловили губами мокрі павутинки, на яких летіли невидимі павучки, нюхали листя, шаруділи ним, кидали каштани в калюжі і в небо, примружувалися від сонця. Разом вони пережили Мартину застуду, хворобу осені, початок справжнього холоду і опалювального сезону, дощі вдень і вночі, вітер вночі і вдень, відсутність холодної води з дев'ятої до шостої і з шостої до дев'ятої, цілковиту відсутність гарячої — Лука грів для них воду в мільйонах баняків на електричній плитці. Вони пережили разом дуже багато, майже три місяці, майже цілу осінь, майже пів молодості і пів старості. Разом вони були ціле життя.

Час від часу Лука помічав у них під вікнами самотню похнюплену постать в недоладному помаранчевому штруксовому костюмі. Але коли вибігав надвір, там не було вже нікого, хіба Тарзан, що втік з хати невідомо яким чином, махав хвостом і скавулів, благаючи пустити його в під'їзд.

Перший тиждень чи два Марта мала анґіну. Вся кухня і кімната були завалені використаними носовими хустинками, звичайними серветками, зіжмаканими клаптями туалетного паперу, в які вона без кінця сякалася. Лука щогодини міряв їй температуру, журячись навіть, коли бачив лише 37, приносив їй до ліжка чаї і сиропи, мід, джеми і цитрини, піґулки, порошки, краплі і стоси нових серветок. Мартині очі незвично блищали, від ослаблення вона не могла навіть підняти голови, але перебувала постійно в стані якогось нездорового збудження. Вона страшно захрипла, і це її дуже тішило, казала, що завжди мріяла мати такий хрипкий голос, як в Дженіс Джоплін, але не досягла цього навіть багаторічним курінням. Намагалась співати (oh Lord what about me and mersedes-benz?), але попервах це їй не вдавалося: була надто слабкою. Це вже потім, коли почала видужувати, співала майже цілодобово, насолоджуючись власним голосом, насолоджуючи тим голосом Луку і всіх сусідів. Вона взяла собі за звичку вмикати перший-ліпший компакт і співати так голосно, як тільки могла, пісню за піснею.

Одного дня разом із мікстурами і цитрусовими Лука приніс їй декілька барвистих подушечок, набитих сушеними травами. Марта прилаштувала їх біля себе, і невдовзі вже не лише її волосся, шкіра, постіль, сорочки Луки, в яких спала, але й ціле помешкання пропахли ними. Запах ромашки і м'яти чувся від м'яса, від картоплі і сиру, від масла і молока, травами пахли книжки і парасоля, трикотажна шапочка гірчичного кольору, підлога, вода в крані, навіть в туалеті можна було зачути той аромат.

Якось уночі, вимучена катаром і постійним духом трав, Марта крізь сон розповіла Луці чергову історію.

— В добротній кам'яниці з піччю і комином жила сім'я: чоловік, жінка і десятеро дітей. Жили вони гарно: чоловік робив найкращу вудженину в околиці і продавав її на базарі. Жінка дбала про будинок, варила каші і зупи, мила підлогу, витирала пилюку, купала найменших дітей, підливала вазони, гаптувала й вишивала, церувала чоловікові шкарпетки, прасувала на свята сорочки. Діти — хто бавився в садку, хто вчився, хто вже працював — коротше, як я й сказала, то була звична благополучна сім'я. Якби не дрібничка: жінка мала одну нездорову пристрасть. Нездорові пристрасті є у всіх жінок і в деяких чоловіків. Пам'ятаєш, я розповідала тобі про свою подругу, яка була готова на все заради яблук? Мала я й іншу — та не могла заснути, якщо не почистила зуби п'ять або й шість разів перед сном. Одна відома співачка, хоч їй вже, слава Богу, 88, досі ходить без майток — така вже в неї нездорова пристрасть. Ще мені розповідали про цікаве подружжя: обоє обожнюють лоскотати собі ніздрі ворсинками і потім чхають, аж доки кров не піде з носа. До речі, у мене ніколи не йшла кров з носа. А в тебе?

— Неодноразово, — відповів Лука.

— Це, напевно, досить неприємно. Так от, — продовжила Марта, — у нашої добропорядної, зразкової господині був бзік на вудженому м'ясі, яке так смачно вмів робити її чоловік. Варто зауважити, що й заміж за нього вона вийшла тільки через те м'ясо, відмовивши власникові склодувного заводу, заможному й пузатому типові. Хоч і розуміла, що втрачає, не могла опиратися пристрастям, які навісніли в нутрі: при одній згадці про коптильника, про його очі, волосся, постать, про міцний запах вудженини, яким він пропах наскрізь, у неї починала несамовито виділятися слина, очі навіжено виблискували, руки трусилися, а сама вона не могла контролювати власних дій. Навіть біля вівтаря, дивлячись на нареченого і відповідаючи «так» на звичне запитання священика, вона майже насправді бачила перед собою великий соковитий шмат підчеревини, і не в силі дати раду своїм почуттям, втратила свідомість. Потому почався рай для молодої: люблячий чоловік дозволяв їй геть усе і, помітивши особливу любов до вудженини, обдаровував її щонайвідбірнішими шматками. Але жінці було все мало і мало, її пристрасть зростала, і якби так тривало й далі, чоловікові не було би що виносити на базар. Тож він, як справжній мужчина, який встановлює закони, наклав вето на соковиті шматки пахучого м'яса. Відтепер воно було суворо дозоване, а бідолаха, страждаючи від своєї згубної звички, істерикувала, билася в нападах розпачу, впадала в депресію, кричала, мовчала, стогнала, гарчала, скавчала. Та чоловік був незворушний. Одного нещасливого дня, залишившись удома сама, вона не стрималась і полізла вузькою драбинкою в комин. Вище, вище, ще вище, запах копченої підчеревинки все нестерпніший, все солодший, все м'ясніший, все рожевіший, масніший, солоніший, рідний запах, слина котиться і котиться, ноги й руки тремтять, язик вже відчуває доторк ніжної, п'янкої спокуси. І ось жінка вгризається в найбільший червоний шмат, не тямлячи себе, ковтає м'ясо, не пережовує його, сміється й плаче, яке полегшення, яке щастя, мрія всіх мрій, радосте моя, моє життя, моє м'ясце… Вона їла і їла, ковтала, жувала, шматувала, тож невдовзі залишилася сама в комині — і жодного шматочка підчеревинки поряд. Жінка зітхнула і, перелякано думаючи, що ж скаже їй чоловік, зробила спробу спуститися додолу. Але дзузьки — в пориві шалу, прагнучи м'яса, вона заперлася якимось дивом в цей вузенький проміжок комина — чоловік навіть рукою не досягав сюди ніколи, користувався спеціальною палицею, а от вилізти звідси, ще й після того, як зжерла декілька кілограмів вудженини, було неможливо. Її шукали дуже довго. Чоловік перевірив горище, пивницю спіжарки, оббігав всі вулиці, всіх сусідів, знайомих. Де лише не шукав її — не спав, не пив, не їв. Навіть думати не міг про м'ясо — яке м'ясо, якщо його кохана дружина невідь-куди зникла. Одна з доньок принесла з вулиці чутку, ніби мама втекла з тим самим багатим директором склодувного заводу, якому колись відмовила. Вони чекали на неї ще впродовж якогось часу. Чоловік змарнів, схуд, став схожий на побитого кістлявого пса. Але діти зуміли повернути його до життя. «Справді, — подумав він. — Їм же ж треба щось їсти». І поліз у комин. Не знайшов там жодного шматка підчеревини, лише свою закопчену дружину.

— Леле, яка печальна історія! — засмутилася Марта. — Час ставати вегетаріанкою.

Якось уночі, від особливого поштовху божественого натхнення, Лука вигадав вельми дієвий і приємний спосіб лікування. Наступного ж дня він вирушив у тривалий похід аптеками, фармакологіями і звичайними міськими базарами, скуповуючи усі можливі лікарські трави, пагони, листки, бруньки. З цією гербоколекцією повернувся додому.

Марта спостерігала, як він порозкладав свою здобич на підлозі, пильно стежачи, аби нічого не переплутати. А тоді — навмання чи за певною системою, — Марті не вдалося цього визначити, — заходився все сортувати і змішувати. Деякі трави кришив, інші залишав неторканими, робив мікси по п'ять-шість різновидів. В кімнаті стояв густий аромат, від якого паморочилося в голові. Судячи з усього, Лука мав пунктика на рослинах.

Згодом дістав звідкілясь маленьку керамічну люльку, протер її м'якою хустинкою і добряче набив однією з трав'яних сумішей. Розкуривши, простягнув Марті.

— Валеріана блискуча (вона ж — валеріана волзька), валеріана бузинолиста, валеріана лікарська (або ж висока), валеріана пагорбова (чи, інакше, — вузьколиста або пагоносна), валеріана Ґроссґейма і валеріана російська, — пильно дивлячись на Марту, яка випускала дим, пояснив Лука. — Добре на серце і душу. Допомагає здобути рівновагу, спокій і внутрішню гармонію.

Кілька наступних годин Лука витрушував з люльки попіл і набивав її новими травами, безупинно розповідаючи:

— Тут є коріння абутилону Теофраста (краще було б, звісно, якби я знайшов його насіння, яке широко застосовують в китайській та тибетській медицинах), діє майже як алтея лікарська — просто супер від кашлю, переконаєшся сама. Ще — пигва звичайна, листочки китайського ясена, які дуже добре допомагають від анґіни, трава коронарія зозуляча — настій з неї п'ють як чай від безпліддя.

— Тепер я змішав рослини, одні з яких викликають блювання, а інші — його зупиняють: іберійка гірка, копитняк європейський, копито кінське і сфагн, але ти не лякайся, вони не зроблять тобі нічого поганого, тим більше, що для аромату я додав чимало меліси лікарської, відчуваєш?..

— Тут — багно звичайне, золотушник канадський, шандра, подорожник блошиний від кашлю, а ще — листя хрону звичайного, латук дикий і півники болотні — вони мають такі прекрасні жовтогарячі квітки, серденько! — від чи для статевої збудливості, а ще морква посівна від статевої слабкості — це просто, щоб ти відчула цікавий присмак, не хнюпся!

— Спробуй тепер ромашку і м'яту, шавлію ефіопську, чаполоч пахучу, царські очі, фенхель звичайний, сену індійську, листовика сколопендрового, маримуху, гледичію каспійську і артишок посівний. Хіба ти, Марто, не почуваєшся краще від самих лише назв?

Марта почувалася радше дивно. У неї сльозилися очі, дерло і пекло в горлі та в грудях, боліла голова і дратував дим. Але разом з тим з'явилося враження, ніби вона спорожнюється, як келих, що був наповнений густою і бруднуватою рідиною; або наче наповнюється чимось легким і невагомим; а, може, і те, й інше. Одним словом, Марта почувалася, ніби видужує. Видужує від застуди, кашлю, анґіни, грипу, тромбофлебіту, діареї, екземи, істерії, розширення вен, ґастралгії, анемії, алкоголізму, безсоння, втрати голосу, карієсів, мігреней, переломів кісток, опіків, нежитю, старості — від усього, чим вона боялася захворіти, чим будь-коли хворіла і не хворіла. Марта відчувала, що видужує назавжди.

Певного дня нарешті з'явилася гаряча вода. Куріння люльки відбувалося тепер в наповненій паруючою водою ванні, де плавало листя і квіти здобутих Лукою рослин. Лука і Марта сиділи один навпроти одного, витягнувши ноги по можливісті так, аби обидвом було зручно. На кучерявих жорстких чорних волосинках, якщо довго не ворушитися, з'являлися сотні дрібнесеньких срібних бульбашок, які утворювали разки намиста, ніби іній, що вранці вкрив пагони рослин. Лука набивав люльку, коментуючи кожен наступний склад, наливав у келихи вино. Це був іще один вигаданий ним лікувальний засіб: у гарячій ванній вони пили холодне біле, а в прохолодній кухні або в кімнаті, де нещодавно цілком випадково вибили віконну шибу — щойно знятий з вогню пахучий ґлінтвейн, теж щоразу з іншим букетом присмаків.

Так, дуже швидко, в усіх закутках і під столами у них повиструнчувалися цілі батареї порожніх пляшок. Одного разу, повернувшись звідкілясь, Лука застав Марту за розмальовуванням однієї з них. Вона пахкала люлькою і сміливо виводила контури видовжених жіночих тіл, що сплелися в танці. Поряд висихала вже завершена пляшка, на якій сріблястими фарбами був намальований місяць, а золотими — сонце, і в синяві навколо них виблискували маленькі зірки.

Розмальовуючи пляшки, Марта розповідала історії.

— Є декілька способів витримувати старість. Один із них — жити спогадами. Цей спосіб допомагає полегшувати чимало неприємних речей, часто він може виступати як замінник самого життя. І, Луко, я тебе прошу: не думай, що це так уже погано. Наприклад, Ольжбеті Пір'ячко певною мірою спогади йшли на користь. Я познайомилася з нею в середині липня двадцять вісім років тому. Впала з ровера, повертаючись із прогулянки, вдарилась головою об камінь, роздерла обидва коліна — на цьому ще зберігся шрам, бачиш? — ледь зігнута в коліні права нога виринула з води, Лука обхопив її обома руками і, схиливши голову, м'яко торкнувся губами до майже непомітного сліду. — Ольжбета Пір'ячко підняла мене з землі і на руках занесла до свого дому. Але спершу забрала з вулиці мій ровер. Яким чином їй вдалося зробити це, я не знаю, бо стара ледве пересувалася: мало того, що було їй вже, напевно, під сотку, до повного щастя, важила вона вдвічі більше за свій вік, тому пересувалася завжди на спеціально сконструйованому для неї кріслі-візку. Але тоді, коли стала свідком моєї аварії, невідь-звідки в ній з'явилися сила й спритність, завдяки чому я опинилася на зручній канапі в її невеликій вітальні, стіни якої були завішені фотографіями засмаглого красеня в шоломі і темних окулярах, вирізками з газет, які стосувалися мотоциклетного спорту, і плакатами, календарями, найрізноманітнішими зображеннями найрізноманітніших мотоциклів. Ольжбета Пір'ячко виявилася веселою, життєрадісною жінкою з рідкісним почуттям гумору. Вона не змовкала ані на хвилину, говорячи про погоду, про свою нову зачіску, про сусідського пса, про ціни на косметику і про вишукані босоніжки на шпильках; про майбутній відпочинок у горах, про мрію покорити ще одну вершину, про прагнення схуднути, нову дієту і новий комплекс вправ для стегон. Вона була певна, що її груди мають ще доволі спокусливу форму, а зад — апетитний, як свіжий хліб. Я захоплювалася Ольжбетою Пір’ячко і вчащала до неї при кожній нагоді, поставивши собі за мету навчитися від неї насолоджуватися кожною миттєвістю життя. Я хотіла, щоб для мене життя в дев’яносто з гаком років було приємним так само, як і для неї. Аж коли це якось Ольжбета Пір’ячко повідомила, що, «на превеликий жаль, Паскаль не вийде сьогодні поговорити зі мною: напередодні він підхопив нежить і тепер має гарячку, яке лихо, а завтра ж їй виповнюється сімнадцять років, і він планував подарувати їй швидкісну поїздку на своєму гарлеї». У відповідь на моє запитання, хто такий Паскаль, товстуня глипнула на мене, як на несповна розуму, і з деяким острахом пояснила: «Ну як же, Мартусю, це ж мій коханий!» — «Коли це ви встигли завести собі коханого? Раніше ви про нього мовчали». — здивувалася я, ще більше захоплюючись внутрішній молодості Ольжбети. Але вона й далі дивилася на мене, немов на божевільну: «Я мовчала про Паскаля? Та ж я лише про нього й говорю. Окрім того, люба, ти увесь час бачила нас разом, адже ми не розлучаємось ані на мить. Хіба що сьогодні», — засмучено зітхнула вона, — «але це тому, що Паскаль захворів. Він лежить в ліжку, і я незабаром повинна віднести йому ліки». Далі я дізналася, що з Паскалем вони одружилися, коли їй було 23 роки; що цноту вона втратить зовсім скоро, десь через рік, у вісімнадцять; що Паскаль невдовзі вийде на пенсію і вже всенький свій час віддаватиме їй та мотоциклам; і що вони ще надто молоді, аби мати дітей. На завершення, тяжко ридаючи, вічно весела Ольжбета Пір’ячко розповіла, як вони місяцями подорожували на своїх гарлеях, яким швидкісним та несамовитим було їхнє кохання, як багато планів покладали вони на майбутнє: пес, мандрівки в гори, останні моделі мотоциклів — аж доки одного раннього ранку Паскаль, який вирвався далеко вперед через свою любов до перевищення швидкості, врізався в здоровенний TIR, що віз банани (у яких згодом виявили африканських глистів, що опинилися у шлунках багатьох гурманів, і витравити їх було практично неможливо, але для Ольжбети ця народна трагедія пройшла непоміченою, хоча вона завжди звертала увагу на схожі речі). Так Ольжбета Пір’ячко стала вдовою. Вона ридала би й далі, але раптом згадала, що Паскаль чекає на мікстуру, попрощалася і випровадила мене з дому. Всі наступні рази розповідала, як йому сподобалась її новенька сексуальна комбінація, як він щипає її задок, як невдовзі він її зрадить, і як тяжко вона переживатиме це. «Краще б уже він помер!» — вигукнула Ольжбета Пір’ячко, аж захлинаючись від ревнощів. А тоді пригостила мене бананами, запевнивши, що наразі їсти їх цілком безпечно, це в майбутньому світ перевернеться з ніг на голову, і в бананах заведуться африканські глисти. «Але зараз, доки все так чудово, доки всі ми разом і робимо те, що хочемо, годі нудити світом і займатися дурницями,» — повчально і радісно сказала Ольжбета. — «Молодість — це все, що ми маємо. Live fast, die young. Make love not war. Don`t worry be happy. Правда ж, Паскалю?» — запитально промовила вона, дивлячись ніжним поглядом кудись попри мене. Я розчулилась і вже готова була заплакати. Але раптом погляд Ольжбети Пір’ячко став тяжким і сповненим гніву. Вона перевела його на мене, майже спопеляючи лютою ненавистю, тоді знову подивилася кудись убік. «Ах, то це з нею ти мене зраджуєш, безсоромнику? З цією?.. Вона ж старша за мене, мабуть, вдвічі!..» Вона ревнувала до мене свого померлого чоловіка! Більше до Ольжбети Пір’ячко я не заходила. Але вона — можу дати голову на відріз — цього навіть не помітила, заклопотана Паскалем і мотоциклами, щаслива у своєму житті навпаки.

Ми якраз їли манікотті (це такі велетенські макарони, Фйоно, нафаршировані м’ясом або сиром — ти дуже любила їх в дитинстві), коли я подумала, що Лука переконаний, ніби ми з ним живемо зовсім безхмарно. А якщо і журимося хоч трохи, то хіба через зникнення Тарзана, який загубився невідомо де і коли — ми не рахували вже, скільки разів він зникав і з’являвся, худий, забрьоханий, голодний. Але коли ми відкривали, що Тарзана знову немає — відразу засмучувалися обоє і, хоч як би добре нам не було, постійно на денцях наших голосів і поглядів сірів неспокій.

Ми якраз їли манікотті, коли наші погляди завмерли один в одному, загуслі в сірому осаді неспокою.

— Не турбуйся, — сказав він, добре знаючи, що в мене на думці. — Ми його знайдемо. Та він і сам повернеться, як завжди. От побачиш. Дуже скоро.

— Так, скоро, — відповіла я, посміхаючись. — Я намагаюся думати лише про хороше.

Їли вони, як правило, в ліжку. Круасани з чорносливом (грибами, шоколадом, горіхами, вишнями, малиною, згущеним молоком), загріті в духовці, від чого ті ставали повітряними і ніжно-хрусткими; в духовці пекли ще картоплю, і їли її, вмачаючи в олію; спаґетті зі смаженою цибулею і, звісно, з кетчупом та соєвим соусом; інші різновиди макаронів; їли булки, рогалики, тістечка; їли різні сири (польські плавлені сирки зі смаком шампіньйонів, шинки і, як це не дивно, сиру; янтар, плавлені сирки в сріблястій фользі — тверді, смердючі і несмердючі), ковбаси, м’яса, шинки, їли шоколад, цукерки і вафлі «Артек», свинячу печеню «Флорида», алжирський омлет, анісове кругле печиво, піццу по-неаполітанськи, телятину на листі шпинату, рулет із камбали зі спаржею, трубочки з хроном і збитими вершками, м’ясо в тісті по-кассельськи, миґдалеве печиво з лісовими горіхами, шоколадне безе, їли ще сирок котячий — називали його так через кошеня з великою ложкою, намальоване на пуделку, і навіть тітонькам в магазині замовляли саме «котячий сирок», хоч ті дивувалися й лякалися, і перепитували сотні разів: «Маєте на увазі сирковий десерт?»

Їда в посуді більш-менш надійно розкладалася на ліжниках, якими Лука з Мартою накривалися вночі. Ліжники були страшно кусючими, але гріли якимось живим і, навіть, живодайним теплом, від якого ставало так затишно й добре, і засиналося швидко й солодко, і снилися такі на диво приємні, багаті на відчуття сни, що не хотілося прокидатися, бо, здавалося, тільки уві сні, під цими ліжниками, в напівсвідомих обіймах їм обом не загрожує абсолютно нічого, тут їхня безпека, їхня нірка, де жодна реальна чи метафізична сила не здатна дістати їх чи, бодай, доторкнутися.

Саме через ці ліжники, під якими почували себе двома маленькими звірятками, через котячий сирок, через розмальовані зображеннями тварин пляшки і горнятка, Марта з Лукою спершу почали бавитися, а потім потрохи майже повірили в те, що вони не зовсім люди. Виявляючи радість, швидко махали вправо-вліво вказівним пальцем, спрямованим вгору, імітуючи хвіст Тарзана у хвилини особливого збудження. Облизували один одному шию і щоки, як, зрештою, і все інше, і називали це «підлизуванням»: Марта лизькала повільно й легенько, її вузький язик був трошки шершавим, вона відчувала кожен клаптик шкіри, кожну виїмку, опуклість, кожну волосинку; Лука ж, навпаки, лизав швидко і несамовито, як справжній пес, не давав перевести подиху ні Марті, ні собі, доторкався язиком за мить і до ока, вуха, впадини між грудьми, і до п’ятки, лишаючи всюди вологі сліди. Марта вміла робити горлом чудні звуки, що скидалися на котяче муркотіння, вміла ще й гарчати, як розлючене цуценя з гостренькими молочними зубками — Луці не вдавалося повторити ні першого, ні другого, і взагалі, він сумнівався, що на світі знайдеться ще хоч одна людська істота, яка вміє витворяти такі штуки. Тож вони були кошенятами, іноді — тигренятами або левами, часто — псами, а також — бобрами, бурундуками, аксолотлями, свинохвостими макаками, гамадрилами, вовками і лисицями, ведмедиками і ведмедками, слониками, павуками і восьминогами, а окрім того Марта ставала ще й коалою, коли, підстрибнувши, обхоплювала Луку ногами за стан, а руками обіймала його за шию, і могла сидіти так на ньому годинами.

Згорнувшись калачиком під ліжником і Лукою, Марта почала розповідати:

— Одна жінка вигадала подарунок для свого чоловіка на річницю їхнього шлюбу. Вирішила власноруч зробити йому ліжник: довго і вперто відрощувала руно, зістригала його, аж доки не назбирала цілу пивницю виткої шерсті. Тоді з великими труднощами зробила з неї нитки і зіткала ліжник, теплішого, духмянішого і м’якшого за який не було в цілому світі. Під тим ліжником вони зачали всіх своїх дітей, а ті — їхніх внуків, а внуки — правнуків, і так далі.

Лука засміявся:

— І звідкіля ти береш такі історії?

— Вони правдиві! — з жаром вигукнула Марта. — Цю, наприклад, я прочитала в газеті.

Дорога Фйоно, ти ж ні за що на мене не злишся? Та ні, звісно, ні, яка безглузда думка! Ти не можеш злитися на мене, бо розумієш мене, мої почуття, мої дії, розумієш найкраще в світі, розумієш, як ніхто би не зрозумів. І тому ні про що не шкодуєш, як не шкодую я. І тому тішишся за мене, і не вважаєш зрадником чи підлотою. Правда?

Сьогодні я відчув щось жахливе. Здалося, ніби я ревную Марту. І знаєш, до кого? До пса, до Тарзана. Все не так просто, себто складно, вірніше — не сприймай буквально.

На дворі смеркалося, майже жоден ліхтар не світився, я повертався додому, змерзлий і змоклий, знервований цією мерзенною погодою, рідесенькою гострою мжичкою, поривчастим вітром. Навпроти нашого вікна, під деревом, незважаючи на сирість, жевріло невелике багаття. Густий дим із запахом згорілого і прілого листя стелився низько по асфальті, і я ще подумав: «Не вистачає лише мертвяків для повноти картини». По цих словах моєму зору відкрилася нечітка постать побіля дерева, оповита димом, прихована темрявою. Здавалося, я майже її не бачив, але відчував різко, майже болісно. Багаття то розгоралося, то практично загасало: в деякі моменти дим ховав силует, і тоді мені ставало ще моторошніше. Але коли диму поменшало, я роздивився — якщо, лише, то не було грою моєї розбурханої фантазії — поблискування окулярних скелець, і навіть костюм помаранчевого кольору, не виключено, що зі штруксу.

— Там, навпроти нашого вікна, я бачив Адріана, — ледве вимовив я, ступивши на поріг.

— То й що? Він чекає на мене, — спокійно сказала Марта, і повторила дослівно те, що сказала мені колись раніше: — Невже від мене немає чого хотіти?

Я підвів її до вікна, і ми задивилися в чорноту. Раптом Марта здригнулася:

— Там Тарзан!

— Де ти його побачила? — я не міг розібрати ані цяточки. Марта вже летіла сходами додолу, боса і майже роздягнена.

За кілька хвилин вони були вдома: Марта обіймала і обціловувала пошарпаного й брудного Тарзана, який повискував, махав хвостом і облизував її, не тямлячись із радощів.

— Ти ж хвора… — з докором сказав я, згадуючи, як ми «підлизуємося» одне до одного і «махаємо хвостами». Не повіриш, Фйоно, я вперше відчув неприязнь до пса. Мені здавалося, що ці двоє щось від мене приховують, що безсоромно мене обдурюють, мало не насміхаючись з мене відверто.

Ще Лука займався фотографією. Він показав Марті старий куфер з одягом початку століття (двадцятого, звісно), який колись знайшов на горищі. Марта одягалася в спідниці і блузки з пишними комірами та рукавами, в гаптовані й вишиті сукенки, в незмірно великі теплі панталони, в напівпрозору нічну сорочку на 115-ти маленьких ґудзичках зі слонової кості, навіть затягнулася в майже цілий корсет. Просто сиділа за столом або на ліжку, читала, курила крізь мундштук — а Лука лише тішився і фотографував.

Щоб пофотографувати, вони з Мартою ще всередині листопада їздили до Кам’янеця-Подільського, вибравши його із заплющеними очима, просто тицьнувши пальцем у перелік із двадцяти трьох найменувань.

Увечері, 16-го, сіли на потяг «Кобзар» (Трускавець — Київ), який аж вилискував чистими доріжками і вимитими вікнами. У вагоні було нестерпно гаряче. Марта з Лукою мали квитки на верхні полиці. Дві нижні полиці їхнього купе займало літнє подружжя — вочевидь, Мартині ровесники, але наскільки ж вона від них відрізнялася! — яке вже ґрунтовно порозкладалося, порозстелялося і, вмостившись якнайзручніше, грало в карти. На новоявлених сусідів старушки глипали з неприхованою неприязню, тож не залишалося нічого іншого, як ще до відходу потяга видряпатися на свої місця і плавитися там, вдаючи, ніби читають книжки.

У Хмельницькому їх розбудив провідник, повернувши квитки. Вже сам вигляд вокзалу не віщував нічого хорошого: серед глупої ночі туди-сюди шмигали зловісні тіні пияків спраглих міліціонерів гнаних і голодних жебраків ненаситних касирів побитих життям подорожніх сонних калік бездомних дітей привидів залізничників — коми можна порозставляти в довільному порядку. Потяг Київ — Кам’янець-Подільський, яким вони мали дістатися до кінцевої точки призначення, прибував не раніше, як за дві години.

Марта з Лукою знайшли місця в чомусь схожому на зал очікування. Невідомо, хто чого там очікував: може, й справді потягів, може, сну, може, тепла, може, милостині, співчуття, їжі, щастя.

Лука тут же ж заснув, зате Марта, перебуваючи в стані драстичного напруження, слідкувала за всім навколо, намагаючись, все ж, не накликати біди. Постаті пропливали перед нею, як у фільмі: міліціонер підступав до кожного і наказував не спати, бо покрадуть речі; дівчатка років 14-ти, що виглядали на чемних школярок з хороших родин, плавали туди-сюди з нічного вокзального бару до нічної вокзальної кімнати відпочинку покращеного зразка; бурмотів щось бідолаха із синдромом дауна; всі баби й діди міцно стискали в руках порожні пластикові пляшки; кровожерливого вигляду дядьки і пацани грали в електронну рулетку, приходячи й відходячи, щоб з’ясувати стосунки, заробити грошей, вбити когось чи зґвалтувати, купити чіпсів, подзвонити додому, кинути милостиню каліці на колесах.

Потяг затримався на цілу годину.

Щойно зайнявши своє місце, Марта відрубалася на колінах у Луки, хоча їй здавалося, що вона не спить, а продовжує напружено стежити за підозрілими особами. Ще їй здавалося, що падає сніг, і що хтось співає.

В Кам’янці-Подільському вони опинилися десь коло сьомої ранку. Новіша частина міста не особливо потішила: сірі облуплені хрущовки, болото, неприємний вітер, порожній шлунок, втома, непочищені зуби. Вони повільно побрели зачухраними вулицями, намагаючись знайти автобусний вокзал, чи відчинений магазин, чи кав’ярню, чи замок — але марно, навколо бачили лише автозаправки, заводи, базари, руїни й зачинені бари. Повертаючись на ті самі місця, звідки виходили, петляючи, вони намагалися прискорити час, щоб нарешті дочекатися відкриття місця, де могли відпочити. Але зрештою плюнули на цю ідею, і подалися до старого міста. Тоді й вийшли на гігантський ресторан «Стрілець» у стилі соцреалізму.

Зала була розрахована осіб на 150–200 — і повністю порожня. Окинувши оком кількість столів і крісел, за якими ніхто не сидів, висоту стін і безмежність стелі, Марта з Лукою залишилися задоволеними. Офіціантка принесла їхні замовлення, а тоді увімкнула вмонтовані десь під стелею динаміки: «Et pour moi tu seras pour toujours l?enfant du dimanche…» Після сніданку вони по черзі почистили зуби в туалетному умивальнику. Після цього стало набагато краще.

Старе місто із замком, мурами, вежами, церквами, занедбаною ратушею і живописними руїнами від нового відділяв високий каньйон, дном якого текла річка Смотрич. Тонкі стежечки звивалися поміж деревами й кущами, з них стирчав перстень круглої кам’яної криниці, бані церков і шпилі веж зустрічали перші промені несподіваного сонця.

На одній із вуличок, під залізним драконом, призначеним для стікання води, Марта з Лукою зустріли пару — хлопця і дівчину. Дівчині виповнювалося двадцять. Вчотирьох вони облазили всі драбинки в поруйнованому замку, визирнули в кожне вікно і вибоїну, сфотографували кожну корову на пагорбах навколо, кожну курку біля ями, куди кидали в’язнів. З Нової Східної башти подивилися на захід, а з Малої Західної — на південь; в Лянскоронській башті поговорили про Балтійське море; у Комендантській випили пляшку шампанського; у Рожанці вирішили, що пізніше зайдуть кудись поїсти; у Денній трохи відпочили; у Новій Західній башті — вчергове подивилися на захід; в Лаській — ласо поглянули на дитину з кукурудзяними паличками; в Тенчинській захотіли чимшвидше піти в башту Ковпак; у Папській Лука сказав, що колись жив недалеко від вулиці Кармалюка у Франківську; у Водяній башті випили по пиву; на Замковому мості висловили припущення, що комусь із них або й усім відразу може стати зле, але не конче.

Ще вони їли шоколад у Вірменських кварталах, особливо — на вулиці Рози Люксембурґ; дивилися на повітря над баштою Стефана Баторія; в Руській брамі носили на руках іменинницю, хоч на них крапала там вода; на цвинтарику позаду костьолу Петра і Павла говорили про повітряні кулі, народження дітей і співали «Многая літа»; зайшли в ратушу на виставку воскових фіґур, привезених із Санкт-Петербурґу; біля Різницької башти сиділи на землі, дивились на протилежний бік каньйону та міст через нього, їли печені каштани і мандаринки, якими пригощала іменинниця, курили папіроски, які скручувала для всіх Марта.

Врешті-решт, майже на задницях, спустилися до Смотрича. Марта першою швидко роздяглася і кинулась у воду. Слідом за нею це ж зробили і нові знайомі. Витримати крижаний холод було неможливо. Марта пірнула, тут же ж випірнула, і раптом помітила сніжинку, яка впала на воду і вмить розтанула.

В Луки якраз закінчилася плівка.

— Інший спосіб витримувати старість — не думати про неї, — сказала Марта в день, коли жодного разу не кашлянула. Вона дивилася крізь вікно на сніжинки, що плавно падали з неба. То був день видужання і першого справжнього снігу. — Так робили мої дідо і бабця. Відколи я себе пам’ятаю, вони працювали, не озираючись навколо, метушилися, допомагали всім підряд, не даючи собі можливості навіть подумати про що-небудь. І чим старішими вони ставали, тим більшою кількістю клопотів навантажували себе.

Мій дідусь був майже алхіміком. Чи — іншими словами — парфумером. Досягнувши повноліття, він отримав чималий спадок від своєї троюрідної звідної тітки і заснував марку косметики «Зюськінд»:

Трохи пудри і помади —

І ваш мрець всміхнеться радо.

Трохи туші і рум’ян —

І подякує він вам.

А краплинка ще духів —

Оживе він й поготів.

Провести в останню путь —

Фірма «Зюськінд» тут як тут.

Його косметика для мерців була якийсь час суперпопулярною навіть серед живих. А що вже казати про мерців. Нераз, пам’ятаю, прийшовши до дідуся в майстерню, я заставала там холодне нерухоме тіло на великому столі посеред кімнати. В скляних шафках навколо, на підставках і в скриньках лежали тисячі косметичних засобів. Пахло конваліями, мускусом, спиртом, трояндами, пудрою, паленим і мертвим. Найчастіше дідусь сидів на високому кріселку біля «клієнта» і, вистромивши від старанності кінчик язика, підводив мерцеві чорним очі, замальовував тіні смерті на обличчі, робив червонішими уста, а щокам надавав природного відтінку — врешті ті мертві виглядали живішими від живих, і було дивно, чому вони не розмовляють чи не всміхаються, не кліпають і не дихають. Дідусь мріяв колись стати художником-портретистом, який днями висиджує біля ринку на холодній сходинці і чекає, що нарешті надійде групка туристів, і кожен замовить свій портрет. Але тітчин спадок перекреслив усі сподівання. Дідусеві довелося вдосконалювати свою майстерність на неживих. І він був справді визначним митцем. Своєю майстерністю він перевершив би багатьох світових художників, його витвори всі називали не інакше як шедеврами, а стиль окреслювали як щось середнє між Дюрером і Доменіко Венеціано, Рафаелем і Якопо Понтормо (причому гра світла і тіні була відверто запозичена з Караваджо), але я знала: дідусь ні від кого нічого не запозичував, він навіть не знав, хто такий той Рафаель, хоча й полюбляв розглядати репродукції з Доменіко Венеціано — але це нічого не означало. Він був самобутнім художником, мій дідусь.

— Добре, добре, — втрутився раптом Лука, — все розумію, крім однієї речі: навіщо гримувати мерців?

Марта засміялася.

— Дурненький! Їм же теж хотілось би бути гарними. Майже кожна людина плекає потаємну мрію виглядати в труні такою вродливою, якою не була навіть за життя, багато хто записує це першим пунктом у заповіті. І я готова засвідчити на суді: мій дідусь виконував цей перший пункт краще, аніж вони могли собі уявити. Я бачила їх ще до того, коли їхніх лиць торкалася чародійна рука мого діда. То були білі обличчя з синьо-зеленим відливом, невиразні, майже невидимі — а за кілька годин ставали заспокоєними, умиротвореними, усміхненими, піднесеними, таємничими, розсудливими, хитромудрими, багатозначними, натхненними, екзальтованими і т. д. і т. п. Спершу їхній запах — запах крижаного болота, затягнутого рястом — викликав нудоту, заважав нормально дихати, викликав сльозливість, але як тільки дідусь діставав зі спеціальної скриньки одну зі своїх крихітних пляшечок з парфумами, атмосфера кардинально змінювалася: то вже був сонячний день, або яблуневий сад, або шоколадні цукерки, або помаранчеві шкірки, або кава з пінкою, або жовте опале листя, або Новий рік, або що-завгодно інше, запахи, які хвилювали і підбадьорювали, запахи свят і урочистості. Окрім того, парфуми і косметику в дідуся замовляли найвідоміші акторки й актори, співачки і співаки, балерини і балеруни, політики, дружини багатіїв і самі багатії, знамениті повії, і сила-силенна інших славетних жінок та чоловіків. Фірма «Зюськінд» процвітала, розросталася, розгалужувалася, поглинала інші косметичні і парфумерні фірми, ставала монополією…

— А твоя бабуся? — поцікавився Лука. — Вона працювала в дідуся? Чи сиділа вдома?

— Та ти що! — вигукнула Марта. — Бабуся була емансипованою жінкою. Вона започаткувала свою справу, яка за розмахом зовсім не поступалася дідусевому «Зюськінду». Вони були такими крутими монополістами, гігантами-підприємцями, що, за ідеєю, мали би, якщо й не замовити один одному вбивство, то, принаймні, розлучитися, адже про жодне кохання, взаєморозуміння, взаємоповагу та сімейне вогнище мова йти не могла. Але ж ні — все було навпаки. Дідусь з бабусею встигали всюди: і до дітей, і на роботу, і додому, і до друзів, і до незнайомих, і до грошей, і до вбогих, і до бездомних, і до хворих, і на вечірки, і до живих, і до мертвих, і до ненароджених, і до великих, і до маленьких… Бабця, власне, займалася виготовленням меблів для карликів. Хто не знав марки «Гулівер» у ті часи, і хто знає її тепер? Бідолашні маленькі люди! Як їм живеться зараз? Хто про них дбає? В дитинстві у мене самої кімнатка була нафарширована кріселками, шафками, столиками, психами, накасликами, комодиками, ліжками від бабці. Діти теж карлики, а карлики — теж діти. Я ніколи не бачила красивіших меблів, як меблі від «Гулівера». Гнута деревина, різьблення, інкрустація, запах, фактура, міцність, зручність, надійність. Доходило навіть до того, що деякі кав’ярні та ресторани змінювали звичне умеблювання на крихітне, і то був стиль, і, хоч чимало товстодупих відвідувачів падало з мініатюрних крісел і ламало їх, перевертало столи незґрабними рухами, але клієнтів не меншало — навпаки. Вже перед самою бабциною смертю хтось із високопоставлених осіб закупив величезну партію кріселок для парламенту, а один із прогресивних священиків замовив до своєї церкви маленьку катедру і лавочки. До речі, концепцію реклами для «Гулівера» створив сам Анрі де Тулуз-Лотрек. І він часто бавився, малюючи ті сумні постаті, які бачив з перспективи карлика, укладаючи їх в сатиричних комбінаціях: масивні жінки, чиїх облич не видно за товстими стовпами ніг в чорних панчохах, що злітають понад головами глядачів, пузаті дядьки і огрядні повії з подвійними підборіддями і грубими рисами мало не падають із крихітних стільчиків, намагаючись втримати рівновагу і не зганьбитися в очах рівних собі, хоча давно вже зганьбилися перед нижчим за ростом чоловічком з гострим зором. Тулуз умів явити те, що хотів — бабця була в нього просто закохана. А мені в одній з його робіт, в «Мулен Руж», найдужче подобалася руда повія в рожевій сукні з трикутним вирізом на спині, яка стоїть ще з однією жінкою в глибині кімнати, повернута до нас задом, і поправляє зачіску.

— А далі?

— А далі промисловці-гіганти повмирали від старості. Це було несподіванкою навіть для них самих: дідусеве серце зупинилося якраз тоді, коли він духм'янив парфумами одного мертвого посла. Він впав зі свого високого крісла, скринька з парфумами гепнулася слідом, пляшечки порозбивалися, розбризкуючи пахощі на дідуся. Можеш уявити, як від нього відгонило на похороні. Натомість заґримувати його ніхто б не спромігся, якби не я. Бабуся померла того ж дня на прийнятті в Спілці Рівноправ’я. Вона пила шампанське, похитнулася, впала, і забрала з собою життя ще дев’ятьох карликів, забивши їх власним тілом. По обидвох залишилися плани на кілька років вперед, ґрандіозні задуми щодо розширення і злиття їхніх підприємств, тисячі незавершених справ, недоказаних слів, невиконаних обіцянок. Вони не залишили по собі заповітів з першим пунктом, у якому висловлювали би бажання виглядати гарно в труні. Вони не залишили нікому спадку, жодних розпоряджень і вказівок.

— І що сталося з «Гулівером» і «Зюськіндом»?

— Просто розсмокталися. Виявилося, що карликів не так уже й багато, аби масово виробляти для них хоч якусь продукцію, і що мерцям не обов’язково бути наквацяними, як клоуни в цирку-шапіто. Майно розікрали і розтягнули дрібніші фірми. Так нечутно стався крах двох імперій, так настав кінець ще одного світу.

Наближався грудень, снігу випадало щодня більше і більше. Я пам’ятаю, як ти любиш сніг, Фйоно. Марта теж його так любить, а може, навіть сильніше.

Ми гуляли з нею в безлюдних ранкових парках, дивлячись на верхів’я дерев, з яких вряди-годи тихо спадали малі купки снігу. Ми ліпили голими руками верблюдів і морських котиків, руки ставали червоними й гарячими. Мартині щоки теж червоніли, часто її кликали дівчинкою. Бо вона справді виглядала як дівчинка, в моїй плетеній шапочці, з якої вибивалося волосся, обмотана довгим шаликом, в моїй завеликій на неї куртці..

Одного вечора, п’ючи в «Челентано» какао з молоком і спостерігаючи за не в міру збудженими дівчатами мого віку, Марта сказала:

— Хочу піти сьогодні в нічний клуб. Хочу співати, пити і танцювати.

Я знічено перерахував гроші, які в мене залишились. На нічний клуб, може, ще вистачить, але ж треба якось жити і далі. Нічого, заспокоїв себе я, живемо зараз, а не завтра. А завтра я піду до Єгора, занесу ще декілька перців, декілька саксофонів, декілька Мартиних портретів… Хоча ні — Мартині портрети я не буду продавати. Може, Єгор матиме для мене щось приємне. Якось буде, і буде добре. А сьогодні ми йдемо в нічний клуб.

— Ідемо сьогодні в нічний клуб, — повідомив я Марту. Але вона не почула, замислившись про щось своє, як вона любила робити, і чого я ніколи не міг розгадати.

Дивно, ще якийсь час тому мені там було неприємно. Мене дратувало освітлення, напівтемрява, інтер’єр, обслуговування, фотографії і картинки на стінах, меню, дзеркала, туалет, барна стійка, сцена, завсідники. Лише там у мене починала боліти голова — більше ніде й ніколи.

Але коли я опинився з Мартою в цьому тісному підвалі, де вже на ту годину нічого неможливо було роздивитися через непроглядну завісу сиґаретного диму, я не відчув жодного дискомфорту. Я почувався щасливим гультяєм, який витрачає всі свої гроші на один-єдиний вечір і на одну-єдину жінку.

Марта виглядала прекрасно. Виявилося, вона прихопила тоді з «Жовтої води» вечірню сукню про всяк випадок, який власне тепер і трапився. То була шовкова темно-ґранатова сукня, що облягала Мартині груди і таку тонку ще талію, і округлі стегна, трохи нижча колін, з довгими рукавами і невеликим округлим вирізом на шиї. Чорні панчохи обтягували литки, мило постукували черевички на тонких обцасах. Своє неслухняне волосся Марта зібрала догори, але деякі пасма вибились із зачіски і спадали їй на шию і на чоло. Вона пахла жасмином, ґвоздикою і ромашкою.

Ми замовили пляшку Hennesy, і Марта скрутила нам по папіросці. Я бачив, як на неї задивляються з усіх боків: товстий лисий дядько в окулярах, компанія п’яних шмаркачів, бармен і офіціанти, навіть дівчата з-за столика поряд. Марта тримала мундштук на деякій відстані від себе ледь зігнутою в лікті рукою, посміхалась і дивилася на музикантів, які налаштовували існтрументи на сцені.

— Дивись, — кивнула вона в напрямку чоловіка, який протирав блискучі частини саксофона і скручував їх докупи, — такий, як ти намалював учора.

Я продовжував оглядати приміщення, бо в якусь мить мені видалося, ніби я побачив знайому постать, якій зовсім не був радий.

— Музика Річарда Роджерса, слова Лоренца Ґарта. «My Funny Valentine», — оголосив вокаліст.

Ми випили вже майже пів пляшки. «Танцювати, танцювати,» — прошепотіла Марта мені на вухо, — «бо я піду в туалет.»

І ми танцювали, дивлячись на свої відображення в дзеркалах і в очах спостерігачів.

— Я ніби побачила когось знайомого, — сказала Марта.

— Кого це? — насторожився я.

Але Марта вже підспівувала:

You make me smile with my heart.

Your looks are laughable,

Unphotographable.

Yet you`re my favourite work of art.

— Когось, кого ти теж знаєш, — продовжила вона.

— Не говори загадками! — розсердився я. Але Марта лише засміялася і знову заспівала:

Are you smart?

But don`t change a hair for me,

Not if you care for me.

Залишайся маленьким валентинчиком, не йди.

День Валентина вчора, завтра і завжди.

Ми повернулися до нашого столу. Марта сама налила коньяку і знову скрутила папіроски.

— Музика Дюка Еллінґтона, слова Майкла Періша та Ірвінґа Майлза. «Sophisticated Lady», — назвав наступну пісню вокаліст.

— О, Дюк Еллінґтон! Я його знаю! — заголосно, як мені видалось, вигукнула Марта. Я схопив її за руку. Вона випручалась і сказала: — Я йду співати.

— Зачекай! — спробував я зупинити її вдруге.

— Вірніше, пісяти, — твердо пояснила вона, хоч не надто твердо стояла на ногах.

Підперши чоло рукою, я спідлоба дивився, як вона добрела до сцени, пробираючись між парами, що танцювали, і зупинилася, не відриваючи погляду від саксофоніста. Так стояла вона, може, з хвилину. Тоді вилізла на сцену, попередньо підтягнувши сукню до самих стегон, а я аж заскрипів зубами від цього її вибрику.

Вона взяла до рук другий мікрофон, вокаліст перелякано затнувся, охоронець кинувся до неї, але саксофоніст жестом зупинив усіх їх.

— Thanks, Duke, — кивнула Марта. — I`ll sing.

Папіроска загасла, і хтось простягнув їй звичайну сиґарету, яку вона тут же встромила в мундштук і припалила. Хтось подав їй келишок горілки, Марта залпом вихилила, навіть не подякувавши.

— На чому ми зупинилися? — вона відкашлялась:

You learned that fools in love soon grow wise,

The years have changed you somehow, I see it now.

Темп змінився і Марта перейшла раптом на українську:

П’єш і куриш, не мудруєш

Про прийдешнє, моя пані,

Діаманти, танці-шманці

З якимсь типом в ресторані —

Це усе, чого бажаєш,

Моя пані? Добре знаю,

За коханням ти страждаєш

І на самоті ридаєш,

Моя пані, ти ридаєш…

Усі були вражені, аплодували, як навісні. Марта сяяла, немов діамант, про який співала, і розсилала всім повітряні поцілунки, навіть не зупиняючи на мені погляду. Поганенький переклад, подумав я, обов’язково скажу їй, наскільки він примітивний.

— Прошу вибачення за недолугий переклад, — промовила Марта. — Це імпровізація. До того ж, мені вилетіли з голови деякі англійські слова.

Саксофоніст підхопив лівою рукою Марту за талію, і вони закружляли сценою. Тим часом я спорожнив пляшку Hennesy і замовив «Десну». Я був злий і на Марту, і на себе, і на саксофоніста, і на Дюка Еллінґтона, і на цей клуб, і — не повіриш — навіть на тебе, мила, ні в чому не винна Фйоно!.. Вибачиш?

— А тепер я нарешті йду пісяти, — виголосила Марта в мікрофон. Це оголошення публіка прийняла найбільш захоплено, вона просто шаленіла, а я думав, що, може, це гуде в мене в голові. Але Марта повторила ще голосніше, майже гаркнула: — Чуєш, Луко, я йду пісяти!..

Всі повернули голови до мене, і я відчув, як червонію весь, як червоніють навіть мізинці в мене на ногах. Публіка сміялася, реготав товстий лисий дядько, тримаючись за живіт, верещали від сміху дівчата, душилися огидними звуками хлопці, бармен і офіціанти, хихотіли вокаліст, саксофоніст і саксофон… Не знаю, що сталося б зі мною, якби я не помітив раптом десь у кутку, біля дзеркал постать, яка переслідувала мене цілий вечір. Я пильно вдивився туди, іґноруючи пальці, які вказували просто на мене, регіт і репліки. Чоловік у помаранчевому штруксовому костюмі то з’являвся, то зникав, ховаючись за парами, які танцювали чи просто так товклися тут і там. Усвідомивши раптом, що Марти немає вже досить-таки довго, я зірвався на рівні. Чоловік у костюмі зарухався теж, я втратив його з поля зору, тоді встиг помітити блиск скелець його окулярів вже біля самого туалету. Перекинувши пляшку і штовхнувши в плече лисого товстуна, не зважаючи на обурені крики, які супроводжували мене з усіх боків, я кинувся до туалету.

Там на перешкоді мені став чималий дядько, який запропонував заплатити 50 копійок за користування пісуаром. Я кинув йому в тарілочку решту грошей, які залишилися. Дядько лише присвиснув, відступив убік і швидко сховав папірці до кишені. Він був тепер на моєму боці, і навіть не писнув, коли я різко потягнув на себе двері жіночого туалету.

Там, на великій дерев’яній скрині сиділа Марта і щось розповідала. Навколо неї зібралося декілька уважних слухачок. Я підійшов до них впритул, і одна з дівчат, поглянувши на мене, трохи відсунулась, аби дати мені краще місце для слухання.

— Можу розповісти на цю тему іще одну історію. Певний чоловік любив моститися в ліжку, як квочка, — провадила Марта. — Його бідолашна дружина за силу-силенну років так і не змогла побороти цієї звички, і їй не залишалося нічого іншого, як змиритися зі своєю гіркою долею. Тож довгими вечорами вона впродовж кількох годин витримувала чоловікове борсання, перекручування, шарудіння поряд із собою, аж доки, знеможена, не засинала. А коли вона запитувала: «Ну чого ти, небоже, там мостишся, як квочка на яйцях?», чоловік відповідав, як правило: «Скоро побачиш, кохана, потерпи ще трохи.» І ось коли вона почала вже подумувати про розлучення, одного ранку в ліжку між собою і чоловіком знайшла маленького щойнонародженого хлопчика. «Що це?» — злякано запитала жінка. Чоловік, вимучений і блідий, витер сльозу, яка скочувала йому по щоці, і відповів: «Я висидів тобі сина зі свого правого яєчка.»

— Ходімо вже, Марто, — сказав я. Вона стрепенулася, лише тепер мене помітивши. Посміхнулася мені й кивнула, вставши зі скрині.

— Ну ще одну історійку, ну будь-ласочка! — заскиглила дівчина, яка поступилася мені місцем.

Марта невпевнено подивилася на мене, і сказала:

— Добре, ще одну, коротесеньку. Було собі двоє мишенят. Одного разу вони знайшли велетенську голівку сиру, прогризли в ній тунель і всередині влаштували собі зручненьку нірку. Тепер їм не доводилось шукати собі їжі, бо все було при них: і нова хата, і смачний сир. Так жили вони довго і щасливо, аж доки не з’їли свого розкішного помешкання. До побачення!

Ми вийшли надвір, тримаючись за руки. Падав густий лапатий сніг, вітру не було. Марта підставила розпашіле лице під сніжинки.

— Позич на таксі, — буркнув я.

Відчинивши двері до лазнички, я побачив, що Марта сидить на краю ванни. Її ґранатова сукенка була знову задерта на стегна. Але цього разу я не розлютився.

— Так і не зробила цього в клубі, — зніяковівши, пояснила вона.

Я нахилився і ми поцілувалися.

— Ніколи ще не цілував жінку, коли та пісяє, — прошепотів, дивлячись їй в очі і доторкаючись до кінчика її носа своїм.

— У мене це теж уперше, — зізналася Марта.

— Страх перед старістю і смертю намагаються відігнати ще й постійними думками про них, — сказала Марта, тримаючи в руках пошиту з мішковини стару вуду-ляльку, що взялася невідь-звідки. — Так робила моя тітка. Знаєш, є така книжка про бабу, яка робила ляльки за подобою відвідувачів своєї лялькової крамнички, а пізніше ті ляльки вбивали покупців. Думаєш, такого не може бути? Я, наприклад, коли прочитала ту книжку в дитинстві, довший час не могла дивитися на жодну свою іграшку, і застромлювала їх головами вниз, щоб їм важко було вночі вилазити і ставати на рівні ноги.

Марта говорила серйозно і замислено.

— Моя тітка боялася старості і смерті просто до божевілля. Вона терпіти не могла всіх живих істот, які хоч трохи були молодшими за неї. Також вона ненавиділа і старших, бо вони демонстрували їй, якою вона стане невдовзі, і що чекає на неї врешті-решт. Тітка вирішила, що сидіти, склавши руки, і чекати, коли в двері постукає костомаха з косою і скаже: «Ну і все», — справа ідіотів, а вона спробує хоч чимось керувати і хоч якось впливати на життя. Все було б гаразд, якби вона впливала на своє життя. Але ж ні — тітка вирішила спершу попрактикуватися на долях оточуючих. Прочитавши дві-три популярні книжки про вуду й полазивши трохи в інтернеті (чи тоді ще не було інтернету, може?) вона зшила ляльку свого котика і заходилася втикати в неї голки. Крім того, вона постійно штурхала вуду-котика ногами і кидалася ним, але, звісно, не здогадалась, що причина хвороби котика справжнього — лихе поводження з бідною твариною. Була певна, що вже стала видатною чаклункою-мамбо. Тому вона взялася за свого кузена. Не довго думаючи, увіткнула його ляльці в серце двадцять три голки і сіла чекати, коли братик відкине копитця. Але не так сталося, як гадалося — незадовго той з’явився під її вікном з букетом пишних троянд і запопонував старій вийти за нього заміж. Розлючена тітка вирішила спробувати звести зі світу свою сусідку, що насміхалася з тітчиної пригоди із власним кузеном. Одного вечора увіткнула в руки і ноги ляльки, що символізувала сусідку, по голці, і пішла спати, сповнена великих мрій та сподівань. Наранок побачила, що її паралітична сусідка натхненно бігає довкола трансформаторної будки в дворі, розмахуючи при цьому руками. Тітка заплакала і вирішила з горя покінчити життя самогубством. Змайструвавши ляльку-себе, повстромлювала усі голки, які познаходила вдома, і лягла на підлогу чекати вірного кінця. Так і заснула. А зранку прокинулася в піднесеному настрої, поснідала, намугикуючи пісеньку, загорнула кота в теплий коц і понесла його до ветеринара, по дорозі зустріла сусідку й пообіцяла занести їй газетну вирізку з фізичними вправами для хребта, а з ветеринарної поліклініки подзвонила до закоханого кузена і запропонувала йому поїхати на Мальорку.

— Отже, не така вже вона й погана була, твоя тітка, — підбив підсумки Лука.

— Звісно, — погодилася Марта, — вона дуже хороша. Вона найдобріша людина з усієї нашої сім’ї. До речі, досі ще живе.

Базарні ціни на перець все зростали, натомість перець виглядав усе кволішим, зів’ялішим і блідішим. Лука вже не купував так багато овочів, але продовжував малювати. Здебільшого яблука. Малював також різні хризантеми, різні вулички, різних людей, малював глечики, крісла, будинки, кольорові плями, музичні інструменти і різні Мартині портрети. Єгор віддавав Луці надто мало грошей, аби купувати на них достатньо перців, і Лука підозрював, що Єгор забирає більшу частину виторгу за картини собі.

З якогось моменту Лука почав збільшувати кількість дрібничок і детальок у своїх роботах, вимальовував усе ретельно й прискіпливо, при цьому розмір самих картинок все зменшувався. Спершу вони були як долоня, потім — як сірникова коробка, а згодом він уже вміщав ціле місто на папірці, завбільшки з найменший Мартин ніготь. Дивно, але щоб розгледіти зображення, не потрібна була лупа, можна було навіть не вглядатися надто старанно. Але Марта полюбляла все ж вивчати картинки годинами, до того ж, їй краще, ніж будь-кому було близьке, відоме і впізнаване майже все намальоване.

Найчастіше вона впізнавала себе. Наприклад, її обличчя мав візник, що керував впряженим у віз конем на вулиці Станіславова — він ще так називався тоді — десь на початку 19-го століття. Обернена спиною до глядача квіткарка з червоною хусткою на плечах, яка розмовляла з дівчинкою років 6-ти, мала цілковито Мартине волосся. Впізнала себе і в сецесійній постаті на будівлі ощадної каси в якомусь австрійському місті, свою руку — в руці, яка тримала зелений поморщений перець, свій живіт — у животі, на якому лежало маленьке жовте яблуко.

Але окрім своїх обличчя й тіла на роботах Луки Марта почала впізнавати ще одне обличчя і ще одне тіло, які зустрічалися так само часто. То була молода дівчина: вона перетинала вулицю в Станиславові перед конем, возом і візником; дівчинкою років 6-ти вона розмовляла з квіткаркою, оберненою до глядача спиною; вона визирала з кожного вікна в будівлі ощадної каси з сецесійною фіґурою; вона була навіть поморщеним зеленим перцем і маленьким жовтим яблуком.

На Мартине запитання Лука відповів щось типу: «Давно…», чи «Дивно…», хоча, може, він сказав: «А тобі не однаково?», або й вилаявся: «От лайно!» — Марта просто не дочула і вирішила не перепитувати.

Ще Марта бачила, як Лука намагається намалювати Луквицьке озеро. Віддавав цьому все більше і більше часу, експериментував із кольорами, з матеріалами, з ракурсами — але жовта вода не вдавалася. Вірніше, не вдавалося надати озеру того оксамитового бруднуватого іржаво-золотистого відтінку, який воно мало насправді.

— Ти не намалюєш з пам’яті, — одного дня сказала Луці Марта. — Треба відразу дивитися і малювати.

— Як я можу звідси його побачити? — злісно відповів Лука. Але відразу ж змінив тон: — Я знаю. Це просто спроби. Насправді я давно вже вирішив: якось покину все і поїду в колибу «Жовта вода», оселюся там і малюватиму латаття на озері вранці, вдень, ввечері і вночі, за різної погоди, в різні пори року, за різних обставин, з різних боків. Малюватиму лише озеро, аж доки не вмру.

— На ньому немає латаття, — посміхнулася Марта.

— Років за десять буде. Тоді я все і покину, — сказав Лука. — Знаєш, коли я його вперше побачив (тоді ж вперше побачив і тебе) — я подумав: якби я був Моне, я хотів би намалювати це озеро. Але спершу почекав би, поки воно заросте лататтям і затягнеться рястом. І хоча я не Моне, а Моне жовтого озера не намалював, бо не бачив, все я ж хочу зробити це. Просто так. Щоб попрактикуватися. Щоб милуватися. Щоб малювати. Щоб було чим зайняти час аж до…

Марта замислилася.

— То, кажеш, малюватимеш лише те озеро, аж доки не вмреш? — тихо запитала за декілька хвилин. — А якщо вмреш відразу, як тільки намалюєш?

— Тобто?

— Уяви собі чоловіка, якому відомо, що, як тільки він закінчить робити певну конкретну справу — тієї ж миті піде із життя. Наприклад, 35-річний водій трамваю одного дня, зупинившись на червоне світло навпроти Оперного, щоб пропустити перехожих, згадує, як у дитинстві, років так у вісім, йому подарували чорні хлоп’ячі ковзани, і як він катався на них цілу зиму, аж доки нога не виросла. На нову пару грошей не було, до того ж хлопець надто цим не переймався, ковзани забулися, і не згадувалися цілих два з половиною десятиліття. І от у мить, коли червоне світло світлофора змінюється на жовте, водій трамваю відчуває якусь лоскітливу хвилю десь глибоко в животі, але вона все швидше і сильніше підкочується вище, чоловікові забиває подих, він уже не може всидіти на своєму місці, здається щось зараз усередині розірветься, або серце, або сечовий міхур, або ще щось. Загорається зелене, трамвай рушає, і чоловік уже знає: він мусить навчитися й виконати подвійний тулуп. Мусить — кров з носа. Якимось чином він знає також, що, як тільки це станеться, він не буде вже водієм трамваю, не буде ковзанярем, він вже не буде взагалі. Тобто помре. У водія йде кров з носа. Він набагато раніше здає свою зміну, бере — спочатку на місяць, потім продовжить — відпустку за свій рахунок, і мчить купувати на секонд-хенді чорні ковзани відповідного розміру. Гм… тільки от де він займатиметься — я ж не знаю, влітку це відбувається чи восени. Навряд же, що взимку. Але це несуттєво. Він знаходить місце для тренування, якусь штучну ковзанку в закритому приміщенні, і наполегливо працює. Досить довго в нього нічого не виходить, бо він застарий і взагалі… Але минає час, майстерність колишнього водія трамваю зростає, і одного дня — може бути, що справжнього зимового дня, так романтичніше — він іде на озеро з ковзанами за плечима і знає: сьогодні йому вдасться.

— Якийсь самогубець? — запитав Лука.

— Та ні, чому? — сказала Марта. — Просто йому так страшно хотілося виконати подвійний тулуп…

— Ну а якби він навмисне ніколи не купив собі чорних ковзанів, він вічно водив би трамвай і був би безсмертним? — не вгавав Лука. — А що було б, якби він купив собі білі ковзани? Що це за містична казка?

— Нічого не знаю, — відповіла Марта. — Я просто уявляю собі все, що може статися в житті. Хочу хоч так його трохи продовжити і розширити…

Здається, Фйоно, я знову його бачив.

Хоча мені це могло приверзтися: я надто мало сплю останнім часом, надто багато думаю, надміру фантазую.

Тарзан знову зник — може, чоловік у помаранчевому костюмі забрав його з собою.

— Він виглядав як засушена комаха: худий, кістлявий, цибатий, високий, дуже сутулий, з вузькими раменами. Він часто сковтував слину, і його великий зоб то підскакував майже до самого підборіддя, то скочувався вниз. — Марта смажила грінки, олія на пательні страшенно шкварчала, і тому Марті доводилося майже кричати. — Мав неправильні риси обличчя: надто глибоко посаджені очі, навислі над ними брови, м’ясистий перебитий ніс, широкий рот, великі відстовбурчені вуха. Чи то від скромності, чи від того, що не був певний у привабливості власної посмішки, рідко коли посміхався. На потилиці прокльовувалася акуратна лисинка.

Він носив окуляри з товстезними лінзами і в негарній пластмасовій оправі. Курив погані сиґарети, тому завжди смердів дешевим тютюном, не користувався парфумами, часто забував поголитися або обстригти нігті. Одягав казна-що, не вмів говорити: знічувався і затинався, робив довжелезні паузи між словами, повторювався, і врешті-решт, сам не міг зрозуміти того, що сказав. Його ніхто не сприймав серйозно. Чоловіки просто не помічали, а жінки жаліли і хотіли допомогти, тому ставали його друзями. Він вислуховував їхні сповіді, витримував їхні ридання, готував їм каву, носив за ними торби, а згодом — якось так випадково і раптово — ставав їхнім коханцем. Якби він фіксував, скільки коханок має, то врешті збився би з рахунку, але він був надто невпевненим у собі і скромним, щоб займатися таким. Та й навіщо? Щоб похвалитися? Однаково ніхто б йому не повірив.

— Ну і навіщо ти мені це розповідаєш? — запитав Лука.

Марта знизала плечима:

— Просто. Я все розказую просто так.

Ще вчора я дивився, як вона міряє подаровані мною панчохи: сірі, чорні, сріблясті, білі, кавові, тілесні… А сьогодні її немає.

«У мене страшно потріскалися п’яти.

Найголовніший закон екології: все взаємопов’язане. Ну і ще: ніщо не береться нізвідки і не зникає безслідно. Може, моя хвороба й називається «невміння розробляти сюжети», але зате я прожила не одне, а масу життів.

Залишилось 9 днів.»

Я скучив навіть за Тарзаном.

Невідомо напевне, що саме сталося з Лукою потім. Але він перестав писати мені листи і присилати картки, як робив це досі.

Судячи з його вдачі, яку я встигла вивчити надто добре, як і вдачі деяких інших героїв цієї історії, можу припустити, що Лука присвятив свій час наполегливим пошукам.

Він міг, наприклад, податися куди-небудь навмання. Брести собі вулицями, не обходити снігових завалів, нічого не бачити крізь густий снігопад, не розрізняти кольорів, людей, дерев, автомобілів. І раптом однієї миті помітити на побілілому від морозу стовбурі паркової маґнолії, біля самісінької землі, мітку якогось заблукалого пса. Лука знав одного собаку, що любив мандрувати, і цей собака був пов’язаний з Лукою міцніше, аніж обидва могли собі уявити: Лука і пес були на прив’язі в однієї старої, розчарованої життям жінки.

Тому Лука побрів за псячими мітками, хвилюючись усе сильніше, неспокій наростав з кожною хвилиною, сховані в кишенях руки спітніли, парк закінчився, сліди пса неможливо було розрізнити, а Лука все ж ішов, впевнений, що бачить попереду рудого звіра, який трюхикає, погойдуючи хвостом, внюхуючись у ледь відчутний запах своєї господині.

Таким чином Лука опинився перед дверима однієї книгарні. Крізь великі вітрини побачив, що всередині повно людей, згуртованих навколо чогось. Лука прочинив двері, аби дізнатися, що відбувається. В центрі гурту стояв дрібний сивий дідок із розвіяним чубом, з сиґаретою в зубах і стосом книжок у руках. Молода жінка обабіч, не зводячи з ексцентричного балакуна благоговійного погляду, намагалася одночасно ловити іскристі шматочки попелу і його слова, які спадали зі стариганової сиґарети метеоритним дощем у пластмасовий футляр для окулярів.

— Не секрет, — казав дід, — що адвокат Кирило Трильовський був адвокатом — це, думаю, не здивує нікого з присутніх. Натомість те, що був він окрім того ще й поетом. і що на слова його складали пісні — оце вже направду сенсація! Поки січові стрільці гаяли свій час у проливанні крові та винищенні собіподібних — справа, може, й героїчна, але страшенно безсенсовна, погодьтеся — Трильовський у вільну хвилину займався тим, що викарбовував свої безсмертні рядки на скрижалях вічности. Був він не лише талановитим, обдарованим стихотворцем, але й людиною до абсурдности скромною, нерішучою та високоморальною. Йому непотрібні були жадні почесті, ані земні, ані небесні, тож усі свої плинкі поезії співець підписував іменами літераторів, які десь-колись чув, а може, й не лише чув, а може, знав когось ближче — не про це я… Я про те, що добра сотня стрілецький пісень вийшла з-під пера адвоката (і таємного поета) Кирила Трильовського. Серед них і ті, які знаємо від народження, які увібрали в себе з молоком матері, коли та співала їх нам над колискою: «Журавлі», «Бо війна — війною», «Ой у лузі червона калина», «Гей там на горі Січ іде», «Ми, гайдамаки», «Зажурились галичанки», «Як з Бережан до Кадри» (кому, зокрема, не крає серденько ця душевна, ба, навіть духовна, пісня!). Кого з вас, моя шановна авдиторіє, не спитаєш в цей мент: хто головний герой цеї пісні? — кожен скаже: «Таж славетний Осип Теліщак!» І тут же хтось інший додасть, мовляв: «Пісня написана в жовтні 1916 року, коли стрілецьке військо зазнало великих втрат під Потуторами». Та тільки ніхто з вас не знав досі, що цю дивовижну тужливу пісню створив не хто інший, як Кирило Трильовський (хоча хтось, може, й був певний, що вона вийшла з-під пера Романа Купчинського). Отакою багатогранною особистістю був пан адвокат. Його персоні й присвячене моє новітнє дослідження.

Публікою прокотилося вражене зітхання. Молода жіночка з футляром аж зойкнула:

— А як же Михайль Семенко? Як праця Вашого життя?

На це дідок лукаво повів бровою і тихо мовив:

— Людина в житті мусить всього спробувати.

Тихий панок з густими бровами і в завеликій чорній в білий пасок маринарці підніс догори руку і запитав:

— Пане академік, а де Ви знайшли сенсаційні матеріали про Кирила Трильовського?

Академік на мить знітився, але тут же крикнув, розмахнувшись обома руками, ніби збирався відштовхнутися від повітря, щоб здійснити чималий стрибок у довжину:

— Всі відомості, якими я оперую в своїй праці — правдиві та достовірні, прошу не сумніватися в їхній істинності. Я отримав їх з надійного джерела. З певного листування. Особа, яка мені все це повідомила, бажає залишитися невідомою.

Приблизно в цей момент Лука міг почути позаду себе шелестіння поліетиленових пакунків. І, якби обернувся, побачив би жінку, яка виходила з книгарні, згинаючись під вагою великих червоних яблук.

Яблука спокусили б Луку, нагадали б йому про те, що він у пошуках. І Лука кинувся б слідом за жінкою, намагаючись її наздогнати.

Могло статися, що жіночка звернула в арку, Лука подався за нею, і раптом під ногами в нього зашелестів уривок ґазети. То було бульварне видання — з тих, які купуються на вокзалах, а читаються в автобусах, поїздах та електричках, у ній аж кишіло від статей про магію, окультизм, інопланетян, Атлантиду, неофашизм, кабалу, макабру, абракадабру тощо. На сторінці, що причепилася до правого черевика Луки, виднівся заголовок: «ПРИВИД ФРЕНСІСА ДРЕЙКА НА СЛУЖБІ МАТІНКИ-КОРОЛЕВИ». І тут Лука відчув міцний запах смаженої цибулі. Це було настільки несподівано, що врешті привело його до тями. Наче протверезілий, він ступив у маленький захаращений дворик і окинув поглядом похилені балкони та криві ґалереї, мокрі й обшарпані стіни будинків. Одне вікно було відчинене. Звідти, наспівуючи «Черемшину», визирала товстенна стара жінка. Запах цибулі, напевно, теж долинав з цього вікна.

— Де твій мотоцикл, байкере? — вишкірилася вона до Луки, перервавши пісню. — Заходь на копчене м’ясце. Ти ж любиш копчене м’ясце і свого гарлея?

Несподівано поверхом вище з грюкотом відчинилися двері, які виводили на галерею. Там з’явилося кілька невиразних жінок, вбраних у халати чи в сукенки, чи в пальта, чи в хутра, вони гучно вилаяли товстуху й заходилися витріпувати ліжники.

— Ходи-но сюди, малесенький! — навмисне дражнячи жінок, верещала стара. — Зараз мої сусіди дадуть нам свої ліжники і ми вдвох любесенько в них запорпаємося! Ти ж зголоднів, синку?

Нехлюйні жінки люто завищали, і на Луку полетіла сила-силенна речей, від яких йому довелося втікати.

— Забирайся звідси! — кричали вони. — Йди геть, якщо не хочеш, щоб тебе винесли звідсіля ногами вперед, такого побитого, що жодні пудри з помадами не врятують твоєї збитої на квасне яблуко пики.

Навколо Луки приземлялися поламані меблі. Пронизливий сміх товстуні («Не бійся їх, вони надто молоді, щоб бути добрими!»), здавалося, не лише заглушав, але й засліплював, але все ж Луці вдалося розгледіти, що шафки, столи, канапи і крісла якісь на диво маленькі, ніби зроблені для дітей. «Гулівер» — прочитав він на комоді.

Лука кинувся бігти. Це не було схоже ані на сон, ані на фільм Девіда Лінча, ні на книжку, ні на вигадку, ні на правду. Виринувши з темряви арки, Лука з розгону налетів на молоде подружжя з візочком. Візочок перекинувся і описав декілька кіл на льоду.

— Мої яйця! — скрикнула дружина, і розгублено підійшла до візка. Лука зробив те саме: на запорошеному снігом льоду замерзала сира яєшня.

— Скільки я вам винен? — запитав Лука.

— Яйця ваші безплатно, — відповів чоловік.

— Безплатний тільки сир в мишоловці. Ви пацюк, — сказала жінка. — Я зроблю вашу ляльку і встромлятиму в неї голки.

— Не жартуйте з таким, — порадив Лука. — Я ненавмисне. Перепрошую.

Зовсім поряд задзеленчав трамвай. Вишкірений вусатий водій сластолюбно підморгнув жінці.

Звідкілясь залунала опера «Дон Жуан».

І раптом Лука побачив…

Все могло бути й інакше. Опинившись на незнайомій вузькій вуличці, Лука прочитав би на табличці: «вул. ак. Вуточки». Страшенно дивуючись він почимчикував би нею, дуже скоро надибавши пана в циліндрі та в пенсне, що купував яблука, сир і яйця. Лука міг би побачити мертву мишу, яку переїхав автомобіль (від цього йому зробилося б ще сумніше). Тоді вийшов би до невеликого ринку, в який впиралася вуличка.

Збоку рудобородий велет з близною на чолі смажив шашлики і продавав копчене м’ясо. Лука заглибився в ринок. На повну гучність лунала «Черемшина», вочевидь, з розмагніченої касети. Під ногами лежало лушпиння цибулі. Товста стара жінка продавала обладнання для байкерів і ліжники. Кульгавий дідок, що намагався ходінням зігрітися, намагався зацікавити людей парфумами і тінями для повік. Замотана в сіру хустку бабуся торгувала дитячими іграшками, шматяними ляльками і дерев’яними меблями для дітей. Попри Луку пройшов замислений дистрофічний чоловік, оточений зграйкою красунь, які несли в руках ковзани.

— Ходімо на трамвай! — почув Лука позаду до болю знайомий голос…

Чи так:

Лука зайшов кудись поїсти. Товста і стара барменка неоднозначно підморгувала йому, подаючи бараняче м’ясо, запечене з цибулькою, два варені натвердо і розрізані навпіл яйця під майонезом, голандський сир, посипаний прив’ялою петрушкою. По радіо передавали інтерв’ю з академіком Вуточкою, літературознавцем, дослідником творчості Михайля Семенка, Кирила Трильовського та Пауло Коельо. Вихиливши два по сто, Лука відчув себе доном Жуаном. Він вийшов надвір і, купивши пачку hubba bubba з яблучним смаком, роззирнувся навколо. Якраз підходив трамвай. Лука сів біля вікна, прохукав в замерзлих візерунках округлий отвір і почав дивитися крізь нього назовні. Побачив велику рекламу: майже гола дівчина на ліжку, ледь вкрита простирадлом. «Її б завинути в ліжник», — прошамкотів беззубий дідок з паличкою. Лука вийшов на наступній зупинці і хвилин за п’ять був біля озерця. Під «Черемшиною» на ковзанах каталися згадані худий чоловік та вродливі дівчата. Вони галасували і сміялися, аж розмальована, ніби мрець, бабка зупинилася і задивилася на них. В руках тримала шматяну ляльку. До бабки підбіг рум’янощокий хлопчик з дивним лицем і Лука раптом зрозумів, що то ніякий не хлопчик, а карлик.

Тук-тук-тук, почулося Луці. Щось ніби кроки. Або стукіт серця.

Лука озирнувся…

Зрештою, з ним могло трапитися будь-що. Я навіть уявити не можу, куди завели Луку всі розказані нею історії. Те, що скомбінувала з них я — жалюгідні комікси, в порівнянні з тим, що могло статися насправді. Адже мені відомі лише ті, які він переповідав мені в листах. А скільки всього вона розповідала поза тим!

Не знаю, що все-таки сталося з Лукою. Знаю лише, що коли вони зустрілися знову, вона ще мала трохи часу.

Пам’ятаю, як я на власному досвіді переконалася, що гострі предмети — це небезпечно й боляче, і як вперше побачила власну кров.

Мама на мить залишила мене саму в кімнаті, і я, цікавлячись накритим великою вишитою серветкою телевізором, магічною коробкою, чари якої мені ніяк не вдавалося осягнути, що мене страшенно приваблювало, почала досліджувати його поверхню. Зацікавившись тонкою блискучою бритвочкою, неуважно полишеною там, вочевидь, дідусем, я схопила її до рук і, розглядаючи, стиснула між великим і вказівним пальцями. Тут же впустила бритву на підлогу (вона тоненько дзенькнула), відчувши раптовий біль, пронизливо скрикнула і, нічого не розуміючи, зачаровано спостерігла, як на вказівному пальці повільно виростає яскраво-червона соковита ягода. До кімнати вбігла перелякана мама, схопила мене на руки, почала сварити і жаліти, витерла кров і замастила палець зеленкою. Як тільки-но вогниста ягода виявилася замазаною, час ніби почав іти знову, і я, нічого не розуміючи, але усвідомлюючи, що відбулася якась знаменна подія, щось почалося, а щось, може, закінчилося, заридала, шкодуючи себе. Я шкодувала себе, бо мала на вказівному пальці ранку, бо відчувала біль, бо в мені текла червона кров, бо я жила. І жодного разу відтоді не переставала жаліти себе.

Зате мама ніколи себе не жаліла. Вона шкодувала інших: одного разу повернулася з роботи, впала на канапу і почала гірко плакати. Ми з татом протягом кількох годин не могли нічогісінько від неї добитися. Згодом виявилося, що вона стала свідком передсмертної агонії бездомного пса, якому хтось підсипав отрути. Біль від таких речей був для неї найнестерпнішим.

Я теж плакала в дитинстві, коли побачила на асфальті розбите яєчко голуба, і я не могла читати книжки про тварин і дивитися про них фільми: там ніколи не обходилося без смерті якої небудь матері-вовчиці і скиглення маленьких сиріт біля її тіла. Таким чином я не читала ані Сетона-Томпсона, ні Джека Лондона.

Але коли мама обпікала собі руку, чи ранила палець, вона просто починала співати. Коли її вигнали з роботи, вона повела мене на вершки з фруктами. Коли в нас не було грошей, ми каталися в парку на безкоштовних гойдалках, просто під чортовим колесом. Коли тато повертався додому пізно, вона шила собі нову сукенку. Коли починалася осінь, падали дощі і надворі темніло страшенно рано, вона пекла пляцок і йшла до знайомих. А я в той час сиділа на підвіконні і намагалася зрозуміти, що це за паскудне почуття розростається в мене всередині, чому від читання стає набагато гірше, чому нікого не хочеться бачити, чому ніхто не хоче бачити мене, чому в мене немає ані гарного пальтечка, ані кульчиків, яких би мені хотілося, чому я нікуди не їду, чому мушу йти до школи, коли це закінчиться, і що буде, якщо закінчиться, і краще вже, якби не закінчувалося, і де ця мама, бо я голодна, і не вмію нічого приготувати, нічого собі пошити, нікого розважити, не вмію бути веселою, вічно думаю про погане, завжди у мене хандра, завжди цей дощ.

Однієї весни мама повезла мене кудись на старому автобусі. Ми вийшли посеред села, довго йшли битою стежкою, між кущів верболозу, переходячи кладки над потічками, межею поля, і нарешті дійшли до озера, вода в якому була дивного жовтого кольору. Тут я ніби вперше побачила маму, колір води пасував їй, ніби сукня. Я сиділа на вологій колоді, а вона прогулювалася берегом, роззувшись, до босих ніг поприлипало мокре торішнє листя і іржава хвоя.

Наступного разу я приїхала до Луквиці на урочисте відкриття колиби «Жовта вода». Було Івана Купала, велетенські вогнища, човни, вінки і свічки, і мама, звісно, купалася, їй дарували квіти (жодній жінці ніколи не дарували стільки квітів, скільки за життя подарували їй; хоча вона й воліла вазони і квітучі луги), її вітали, хвалили, і вона була по-справжньому щасливою — зовсім не так, ніби завтра кінець світу, і не залишається більше нічого. Вона раділа, бо все було дуже гарно, бо вона добре почувалася на природі, бо любила плавати, бо їй пасував колір води.

Мені теж було добре. Але я все ж сумувала. Цим ми й відрізняємося з нею.

Мені було шкода себе, бо я мала повертатися до університету, мала здавати екзамени, потім відпочивати на канікулах, тоді знову йти до університету, виходити заміж, читати книжки, їздити, куди схочеться, або куди вдасться, святкувати з друзями Новий рік, щось мало вийти, а щось — ні, успіхи нічого не доводили, зрештою, все це було просто сумно, варто жалю.

І я пообіцяла собі, б’ючи хворостинкою по поверхні води і розлякуючи водомірок: так завжди не буде. Щоб довести собі це, роздягнулася і скочила у воду.

Щойно повернувшись до міста, я зустріла Луку.

Ввечері 6 січня падав густий лапатий сніг. Гілки дерев були густо оплетені дрібними ліхтариками, кольорові гірлянди блимали на будинках, у вітринах магазинів, на ратуші. Лука постійно натикався на вертепи і на колядників, маленький чортик подарував йому срібний дзвіночок і яблуко, хтось запросив на кутю.

Біля готелю Лука наткнувся на двох знайомих сліпих жебрачок. Замотані в теплі хустки і облаплені снігом, вони посміхалися перехожим, яких могли лише відчувати і уявляти, і співали: «Ой лелія-лелія породила Діва сина, Діва Марія…»

Лука думав про Фйону. Вони були знайомі вже так давно, вони сказали один одному стільки слів, передумали разом стільки спільних думок, що часто-густо Лука називав Фйону Лукою, а Фйона Луку Фйоною, або Лука сам називав себе Фйоною, а Фйона себе — Лукою.

Але одну думку вони не наважувалися подумати. Лука зрозумів це раптом, як і те, що насправді її не розуміє. Він так скучив за Фйоною, так хотів би побачити її зараз, так хотів би віддати їй яблуко і дзвіночок.

Вони не бачилися дуже давно. Ще відтоді, як Лука поїхав на весілля до бабці з дідом, відколи познайомився з Мартою, відколи прожив з Мартою ціле життя. В цьому житті він згадував про Фйону лише як про когось, кого насправді не існує, якогось уявного друга з іншого виміру, якому можна писати листи і не отримувати на них відповіді.

Лука згадав останню зустріч з Фйоною. Він йшов купувати фарби і зустрічав дорогою самих лише старих людей. Може, через те, що був налаштований бачити тільки їх, він не звертав уваги на решту. Тому і не помітив Фйону. Вона гукнула його, а коли він не почув, підбігла і смикнула за рукав. Лука не відповів на її посмішку, і майже не слухав її слів. На запитання відповідав коротко і неохоче. Тоді розповів про запрошення на весілля, криво посміхаючись, готовий до насмішок. Але Фйона лише перепитала:

— «Жовта вода»?

Лука кивнув, а помітивши, що Фйона змінилася на лиці, потрактував це як бажання поїхати з ним. На пропозицію Фйона різко відмовилася, почала виправдовуватися, але Лука перебив її, швидко попрощався, і вони розійшлися кожне в свій бік.

Лука навіть не здогадувався, що після їхнього прощання Фйоні назустріч почали траплятися самі лише старі люди.

Згадавши про цю останню зустріч, Лука відчув ще гостріше бажання побачитися з Фйоною, якщо буде треба — вибачитися, про все розповісти, поговорити, але найкраще — просто посидіти і з’їсти яблуко і ще, може, куті.

Виявилося, що він зовсім забув, де Фйона живе. Досить довго блукав кількома паралельними вуличками, намагаючись потрапити то до одного, то до другого під’їзду, тоді опинився у внутрішньому дворику якогось польського будинку, окинув поглядом ґалереї, подивився на єдиний ліхтар, який блякло освітлював сніжинки, що пролітали повз. Тоді підійшов до найближчого вікна, встав навшпиньки і голосно постукав в шибу. За кілька секунд до скла притулилося товсте лице старої жінки. Щось знайоме привиділося Луці у виразі того обличчя.

— Христос рождається! — несміливо сказав Лука.

— Славімо Його! — відповіла бабця і посміхнулася. — Знову ти, шибайголово?

— Я шукаю Фйону, Ольжбето, — сказав Лука. — Вона вдома?

Лице зникло, а ще за хвилину поряд з Лукою скрипнули невидимі двері і зблиснуло світло.

— Заходь. Вона в себе, нагорі.

Лука піднявся на другий поверх скрипучими крутими сходами, міцно тримаючись за перила. Тоді, прочинивши двері на галерею, вийшов надвір. Ґалерея була вкрита товстою сніговою ковдрою. Двоє вікон на поверсі світилося. Лука повільно підійшов до першого і обережно зазирнув досередини. За столом сиділи різного віку жіночки в халатах, сукенках, пальтах і хутрах, і один вусатий чолов’яга, вбраний у чорну в білий пасок маринарку. Лука пішов далі.

Оминув перше темне вікно, тоді друге і третє, з четвертого чулася музика, а в п’ятому хтось хропів. Шосте вікно було освітлене. Але запнуте синіми фіранками.

Знайшовши шпарку, Лука зазирнув в неї і занімів. Вікно було справді Фйонине. Вона сиділа в фотелі, затиснувши між колінами глиняну миску, щось туди нарізала, і розмовляла з кимось. Той хтось перетирав макогоном в макітрі мак — бо що ж іще можна було там перетирати, він був в окулярах і з акуратною борідкою, вбраний в помаранчевий штруксовий костюм. Поряд з ним спав великий рудий пес.

Але це ще було не все. Лука не встиг зробити жодних припущень чи висновків, він лише остовпів, і здригнувся від несподіванки, почувши позаду щось ніби кроки — тук-тук — а, може, стукіт серця.

— Христос рождається! — сказала Марта, тицяючи в руки Луці важку торбу з яблуками. — Хочу розказати тобі одну таємницю перед тим, як ми приєднаємося до них, — Марта кивнула на вікно. Лука мовчки дивився на неї і слухав. — На розі готелю, в центрі, я зустріла циганку. Не знаю, чи вона була справжньою, чи перебраною, просто схопила мене за руку, і почала все розповідати. Вона сказала про те, що було, є і буде. Сказала про всіх, сказала про тебе… Але найголовніше, Луко, вона сказала мені, що на мене чекає довге і щасливе життя.

Вони постояли хвилину мовчки. Марта посміхалася і дивилася вгору, в чорне небо, звідки летіли сніжинки. З-за дверей почулися голосні звуки: то пес принюхувався до знайомих запахів.

— Через сніг не видно жодної зірочки, — нарешті сказала Марта. — Це все, що я хотіла тобі сказати. Ходімо.

Вона витягла ключ, відчинила вхідні двері й увійшла першою. Тарзан кинувся на неї і мало не збив з ніг.

— Мамо, ми вже збиралися йти тебе шукати, — сказала Фйона. І тоді на порозі виріс Лука.

Ми заздалегідь вибрали доволі теплий і безвітряний день. Я чекав на них, як було домовлено, на даху багатоповерхового будинку, вдихаючи на повні груди весняне повітря. За моєю спиною ревів вертоліт, знімаючи вітрюган, від якого тріпотіло моє волосся, і я почувався Медузою Ґорґоною. Нарешті внизу я побачив три постаті: Марта, Фйона і Лука. Навіть з цієї висоти було видно, що Марта стала якоюсь більшою. Марта поправилася, подумав я, але ж Марта завжди була прекрасною, куди ще поправлятися.

Вони привіталися зі мною і ми перемовилися кількома фразами.

— Тату, я сяду поряд з тобою, — сказала Фйона. Марта, Лука і Тарзан вмостились позаду нас.

Ми почали злітати, Фйона голосно сміялася і намагалася щось говорити, але через гуркіт не було чутно зовсім нічого, тому я тільки посміхався і показував їй вниз на все, варте уваги. Будинки, дерева, автомобілі, а особливо люди — поволі, але невпинно маліли.

Ми набирали висоту і швидкість, звикали до гуркоту, і я почув, що Марта з Лукою намагаються говорити. Спершу ця розмова складалася з суцільних перепитувань і непорозумінь, але невдовзі вони навчилися розуміти одне одного, а я, — як і Фйона, думаю, бо вона теж, хоч і роздивлялася навколо, ніби зосередила всю увагу на тому, що відбувалося позаду, — навчився розуміти їх.

— Була собі пара закоханих, — закричала Марта, але Лука тут же її перебив, заволавши:

— Яких?

— За-ко-ха-них, — повторила Марта. І продовжила:

— Одна пара закоханих вміла робити неймовірну річ.

— Ніч? — перепитала Фйона.

— Річ! — нахилившись вперед, крикнула Марта їй на вухо.

— Яку? — запитав я.

— Вони вміли контролювати стукіт свого серця.

— Полювати шурхіт молотого перцю? — перепитала Фйона.

— Не прикидайся, — гримнула на неї Марта. — Вони грали одне для одного улюблені мелодії.

— Злодії? — закричали водночос Лука і Фйона.

— Мелодії! — відповіли їм Марта і я.

— Як? — запитав Лука.

— А так: наприклад, він прихиляв до грудей її голову і вистукував мелодію. «Мішель, ма бел…», — заспівала вона.

— Вона називалась Мішель? — поцікавився я.

— Не знаю, яка різниця? — крикнула Марта. — Вона теж вміла таке робити.

— Що дробити? — перепитав Лука.

Цього разу Марта не відповіла. Я швидко повернув голову і помітив, що її вітрівка розщепнута, і що вона нахилила голову Луки і притиснула її до свого живота.

— Чуєш? — запитала його трохи тихше, але все ж ми з Фйоною це почули і перезирнулися.

— Тук-тук. Це стукіт кроків або серця, — сказав їй Лука.

— Це стукіт років, ти не сердься…

— Цей кіт сто років не вернеться…

— Що там знову з тим перцем? — запитала Марта, і ми засміялися.

Через якийсь час вони сидітимуть над жовтою водою озера: четверо людей і один пес. Мине ще трохи часу, і вони вже не зможуть сидіти там і дивитися на водомірок і на кола від крапель дощу. Хоча, може, на дні озера залишаться їхні відображення: відображення старих людей, цуценят, дерев і зірок.

Час для озер не обов’язковий.

Content

Софія АНДРУХОВИЧ
Старі люди