Терещенко Юрій

Осташко Тетяна

Український патріот з династії Габсбургів

Частина І. Вільгельм Габсбург — Василь Вишиваний: з історії життя і діяльності

«…І я уперто вірю в самостійність і соборність суверенности нашої, нам всім так милої держави України»

В. Габсбург, 23 жовтня 1933 р.

Вступ до біографії

18 серпня 1948 р. за невідомих обставин у лікарні Лук’янівської в’язниці Києва обірвалося життя ерцгерцога Вільгельма Габсбурга, правнучатого племінника австрійського імператора Франца-Йосифа І і двоюрідного племінника Карла І — останнього імператора Австро-Угорщини. Представнику однієї з найславетніших європейських монархічних династій судилося вписати яскраву сторінку у драматичний перебіг національно-визвольної боротьби українського народу. Ім’я Василь Вишиваний, за давньою козацькою традицією, він отримав серед українських військовиків.

Ще й досі широкий загал в Україні знає дуже мало про цю яскраву постать вітчизняної історії. Постать, яка стала проявом надзвичайної ідеалістичної постави і самозречення заради високої духовної мети — визволення України. Саме ідеалами боротьби за українську національну справу, а не особистими інтересами керувався Вільгельм Габсбург — Василь Вишиваний, пов’язуючи свою долю з українським національним рухом. За відданість цим ідеалам заплатив він своїм життям, яке закінчив у тюремній лікарні Києва.

Найбільш яскравою сторінкою діяльності В. Габсбурга була його участь у національно-визвольних змаганнях 1917–1922 рр. Тому зовсім не випадково Д. Донцов ставив ім’я Василя Вишиваного поряд з іменами П. Скоропадського, С. Петлюри, М. Міхновського, П. Болбочана, 3. Натіїва, М. Омеляновича-Павленка, Є. Коновальця, Ю. Тютюнника — тих, кого висунула ця героїчна доба на передній план боротьби за українську державність^1.

Вільгельм Габсбург продовжив нечисленний перелік представників вищої аристократичної верстви, які своєю участю в новітньому українському русі сприяли подоланню його деелітизації. Активна діяльність представника династії Габсбургів в українському національному відродженні стала надзвичайно важливим соціально-культурним і політичним чинником, вкрай необхідним для піднесення рівня політичної культури українського громадянства, його авторитету в очах політичних противників. Ця діяльність була тим більш значущою, що вона сприяла утвердженню консервативних політичних тенденцій в українському суспільстві, відсутність яких, за словами В’ячеслава Липинського, означала «смертельну однобічність нації».

Тривалий час доля В. Габсбурга була невідомою для широкого загалу, аж доки в журналі «Україна» (1992, № 26) не були опубліковані спогади колишнього студента Віденської музичної академії Романа Новосада, який був заарештований одночасно з ерцгерцогом і «проходив» по тій самій слідчій справі. У цьому ж журналі Р. Новосад опублікував фрагменти надзвичайно цінних спогадів В. Вишиваного у вигляді автобіографії. Її написання В. Габсбург розпочав 28 вересня і завершив 9 жовтня 1919 р. Зробив він це на прохання міністра освіти УНР, ректора Кам’янець-Подільського університету І. Огієнка, який звертався тоді з таким проханням до найвизначніших державних, громадських і культурних діячів України. Машинописний варіант автобіографії, підписаний ерцгерцогом і використаний авторами цієї праці, зберігається у фонді канцелярії Директорії УНР (ф. 1429) Центрального державного архіву вищих органів влади України. Інший примірник автобіографії з фонду Наукового товариства ім. Шевченка Центрального державного історичного архіву у Львові (ф. 309) був використаний львівським істориком А. Маликом і опублікований у 1996 році окремим виданням^2. Слід згадати також про рукописний варіант мемуарів, записаний рукою відомого галицького політичного і громадського діяча Осипа Назарука, який зберігається у фонді редакції газети «Нова Зоря» Центрального державного історичного архіву у Львові (ф. 406). На останній сторінці рукопису позначено рукою директора бібліотеки НТШ Івана Кревецького: «Писав під диктат др. О. Назарук». Цей напис дозволяє зробити припущення, що саме О. Назаруку В. Габсбург надиктував свою автобіографію і що останній варіант і є її оригіналом.

Надзвичайно цінними документами для написання пропонованої роботи стали матеріали слідства у справі Вільгельма Габсбурга, які зберігалися в Державному архіві Служби безпеки України, а нині передані до Центрального державного архіву громадських об’єднань України і віднедавна є доступними для науковців. Автори використали також різноманітну інформацію з документів Центрального державного архіву вищих органів влади України, Центрального державного історичного архіву у Львові, з численних зарубіжних українських видань.

Особливу цінність становить епістолярна спадщина Вільгельма Габсбурга. У пропонованому читачеві виданні використано його листування з митрополитом Андрієм Шептицьким, Євгеном Чикаленком, бароном Казимиром Гужковським та відомим українським дипломатом бароном Миколою Васильком, яке проливає світло на участь ерцгерцога у складних політичних процесах в Галичині й Великій Україні під час боротьби українців за національну державність.

У 2008 році вийшла в світ книга американського професора Тимотея Снайдера «Червоний князь», а у 2010 році — її польський переклад. Вона доповнює наші знання про життя і діяльність В. Габсбурга у міжвоєнний період. Однак з багатьма поглядами автора на цю яскраву постать української історії навряд чи можна погодитись. Зокрема, викликає неабиякий сумнів твердження Т. Снайдера, що вже «у 1908 році, коли Стефан (батько В. Габсбурга. — Авт.) оселив свою родину в польському замку (у Живці. — Авт.) Вільгельм почав мріяти про власне національне королівство»[3]. Взагалі, поширені в тогочасному українському політикумі поголоски про наміри В. Габсбурга отримати українську корону потребують більш глибокого і виваженого трактування. Можна з впевненістю сказати, що вже у перших своїх політичних устремліннях він в цілому дотримувався програми галицького політичного проводу консервативного спрямування. Його контакти з К. Гужковським, Є. Олесницьким, Є. Чикаленком, А. Шептицьким та ін. зрештою трансформували стихійні українські симпатії ерцгерцога у виразну національно-політичну свідомість і практичну участь в українському визвольному русі. Вона виявлялась не в «маренні про власне королівство»[4], а у конкретних діях, спрямованих на розв’язання проблеми уконституювання українських земель в межах Австро-Угорщини, утвердження української державності на сході Європи.

Звичайно В. Габсбург був знайомий з українськими монархічними проектами, задекларованими В. Липинським у Львові 1911 р., у програмових документах «Союзу визволення України» та ін. Свідченням цього є його лист до К. Гужковського від 29 грудня 1916 р., де йдеться про можливість трансформації габсбурзької монархії у федеративне об’єднання і перспективу появи в ньому як складової «Великого князівства Київського» (док. 13). Однак, ця позиція була продиктована не якимось кар’єристичним устремлінням представника династії Габсбургів, а наслідком еволюції бачення ним політичної перспективи українського руху і прагненням прислужитися реалізації державницьких домагань українства.

В. Габсбург неодноразово заявляв, що зможе очолити українську державу лише тоді, коли на це буде волевиявлення українського народу.

Перебіг подій національно-визвольної боротьби лише підтвердив його щиру і безкорисливу любов до України, самовіддане служіння українським державним інтересам. Підтвердженням тому є його неодноразові заяви про те, що українська справа — це не його власні амбіції та зацікавлення. «Коли наші емігранти думають, що я займаюся українською справою через особисті причини, — писав В. Габсбург у листі до Є. Чикаленка 16 липня 1921 р. — то вони дуже помиляються і я рішучо відкидаю такі провокації, які розсіють мої вороги» (док. 77).

Ідеологічна і політична близкість В. Габсбурга до українського консерватизму, його уникання контактів з діячами ліворадикального спрямування, виключає оцінки ерцгерцога як «червоного князя», який нібито «хотів застосувати соціалістичну програму для свого улюбленого народу, одного з найбідніших і найбільш хліборобських народів імперії»[5]. Так само безпідствною є спроба трактувати діяльність Василя Вишиваного у 1918 р. як «лівацький монархізм», який «давав принаймні у малих масштабах те саме, що більшовики обіцяли країні змученій війною і окупацією: землю, мир і національне визволення». Запереченню цієї позиції Т. Снайдера послуговує політична програма В. Габсбурга, основні положення якої були опубліковані у віденському часопису «Нойес Вінер Журналь» 9 січня 1921 р. і передруковані «Українським прапором» 22 січня того ж року. «Наш селянин, — зауважував зокрема В. Вишиваний, — не комуніст і він усякими способами буде боронитися перед комунізмом»[6].

Для ерцгерцога політичним взірцем були Великобританія — країна з «дійсно демократичною конституцією» і Чехословаччина, яка дала притулок численним українським емігрантам. Цілком можливим є зацікавлення В. Габсбурга популярним в той час австромарксизмом, але той ніколи не впливав на його світоглядну позицію і не визначав зміст його політичної діяльності.

Думається, не слід абсолютизувати в цьому контексті еклектично-лівацькі лозунги газети «Соборна Україна», яку фінансував Василь Вишиваний. Вони були лише свідченням безграмотності її редакторів, але аж ніяк — проявом політичної позиції В. Габсбурга.

Початки української свідомості

Вільгельм-Франц Лотрінген Габсбург народився 10 лютого 1895 року в м. Пола на острові Люссін (Далматія), де зростав і виховувався у маєтку свого батька, ерцгерцога Карла-Стефана. Згодом він мешкав у родовій посілості Живець поблизу Кракова. Її господар виношував амбітні плани здобути престол у відродженій польській державі під скіпетром Габсбургів. Залишаючись прихильником габсбурзької монархії, Карл-Стефан намагався досягнути компромісу між польською національною ідеєю та імперіалістичними устремліннями Габсбургів. Перенесення родини ерцгерцога до коронного краю Галичини було важливим етапом на шляху до його акцептації польськості і налагодженні зв’язків з польськими політичними колами. Карл-Стефан вивчив польську мову, студіював польську історію та мистецтво. Всі його діти також навчалися польської мови, а доньки оберталися в колі нащадків польської історичної аристократії.

Одруження доньок ерцгерцога з представниками польської аристократії мало зміцнити зв’язок родини Карла-Стефана з Польщею і дати в перспективі кандидатів до майбутнього польського престолу. Донька Рената одружилася з Ієронімом Радзивілом, представником сполонізованого литовського аристократичного роду, який дав Польщі чимало яскравих постатей її історії. У 1913 р. подібний крок зробила інша донька ерцгерцога Карла-Стефана — Матильда, яка вийшла заміж за представника спольщеного українського роду князя Ольгерда Чарторийського.

Вільгельм Габсбург вчився польської мови від народження і отримав своє ім’я в пам’ять про свого далекого предка Вільгельма Габсбурга, який наприкінці XIV ст. був претендентом на руку польської королеви Ядвіги. Проте наміри Карла-Стефана залучити молодого Вільгельма Габсбурга до своєї пропольської політики несподівано зустріли спротив останнього. Вільгельм вперше почув про українців від князя Ольгерда Чарторийського. Не дуже принадні вислови польського магната на адресу гуцулів викликали зворотню реакцію юнака, який вирішив на власні очі познайомитися з їхнім побутом. Він потай вирушив поїздом до Ворохти і кілька днів провів в оселі заможного гуцула Доник-Шекерика (батька діяча Української радикальної партії Петра Шекерика), який не здогадувався про високе становище свого молодого гостя. Батьки Вільгельма, не знаючи, що сталося з їхнім сином, здійняли тривогу. По всій імперії була піднята на ноги жандармерія для розшуку юного паростка родини Габсбургів, що вже не один раз вражала аристократичну Європу романтичними пригодами своїх представників. Тривоги родини, як відомо, виявились небезпідставними. То був перший крок на шляху Вільгельма Габсбурга від свого середовища до початків його «українства».

Неповторна краса Карпат, мальовничість гірських строїв, тужлива мелодика гуцульських пісень і вишукана поетика українського слова назавжди причарували В. Габсбурга і поклали початок його палкій любові до України. «Відтоді я зовсім змінився й до Живця вернув іншим, як виїхав», — писав згодом ерцгерцог у своїй автобіографії (док.1). Він повернувся додому і на все життя розсварився зі своїм шурином Чарторийським через його антиукраїнську упередженість.

Ерцгерцог Вільгельм здобув відповідні своєму високому становищу освіту і виховання. Вже в юнацькі роки він побував в усіх країнах Європи від Іспанії до Росії, відвідав Америку, Азію, Австралію. У 1912 р. Вільгельм закінчив реальну школу у Відні, а в 1915 р. — Військову академію ім. Марії-Терези.

Після закінчення академії В. Габсбург отримав призначення до 13-го уланського полку у званні лейтенанта австро-угорської армії. Полк складався переважно з українських юнаків Золочівщини, що спонукало ерцгерцога до серйозного вивчення української мови, якою він намагався говорити з вояками. Вільгельм зжився з ними і щиро опікувався своїми підлеглими, які платили йому відданістю і любов’ю. Один з них привіз йому з відпустки вишивану сорочку, яку ерцгерцог носив залюбки, що згодом і принесло йому українське ім’я Василь Вишиваний[1]. З цього часу почалося його знайомство з українською історією та літературою. Читати українською мовою, як свідчить сам ерцгерцог, він навчився взимку 1915 р. Першою прочитаною книжкою була мала «Історія України» М. Грушевського, а потім твори І. Франка, Т. Шевченка, Ю. Федьковича, В. Стефаника, Г. Хоткевича, «стрілецька література» (док.1).

Прихильність ерцгерцога до України, його демократизм у поводженні з простими вояками викликали незадоволення багатьох офіцерів і насамперед поляків, які прозвали Вільгельма «червоним князем».

У складному переплетінні українсько-польських відносин, які склались у Галичині, Вільгельм несподівано для свого оточення виявив себе послідовним і палким прихильником українського національного відродження. Ад’ютант ерцгерцога Е. Ляришенко зазначає, що «полковник Вишиваний проявив себе активним оборонцем української справи вже з 1912 р. Але тому, що старий цісар був цілком в руках польського клубу, то вся справа скінчилась тим, що Вел. Князя було відкинуто геть»[7]. «Українофільство» В. Габсбурга не могло не викликати певного тертя між ерцгерцогом і більшістю представників правлячої династії, які дотримувались виразної пропольської орієнтації. Тон задавав імператор Франц-Йосиф І, який сподівався здійснити одвічну мрію Габсбургів і приєднати до імперії всю Польщу, до чого його активно підштовхували польські політики. У цій політичній лінії українським домаганням поділу Галичини на польську й українську частини не залишалось місця.

Монархічні аспірації українських політиків

Саме українська орієнтація ерцгерцога Вільгельма й визначала його оцінку і ставлення до окремих членів сім’ї Габсбургів, що знайшло відображення в його споминах. У 1916 р. ерцгерцог був на аудієнції у Франца-Йосифа І у справі одного з своїх українських приятелів. Імператор відмовив йому у проханні. Відтоді В. Габсбург більше не зустрічався з австрійським монархом. Ерцгерцог зазначав, що Франц-Йосиф І «вороже був настроєний до українців», і тому уникав контактів з ним. Наступника Франца-Йосифа І на престолі Карла І В. Габсбург характеризує як людину «слабої волі». Хоча він і був «добре поінформований про українську справу», однак так і не наважився на рішучі кроки для її розв’язання. «Раз рішився вже був на поділ Галичини і заявив це президентові міністрів Зайдлерові, — зауважував ерцгерцог Вільгельм. — Але ще того самого дня відкликав своє рішення з обави перед криком поляків в парламенті і краї» (док. 1).

Натомість цілком протилежною є оцінка В. Габсбургом престоло-наслідника Франца-Фердинанда як «розумного і енергійного» діяча, прихильного до українців, з намірами «відбудови великої Української Держави» (док.1).

Публічну демонстрацію симпатій до українців виявляв ще один представник династії, син імператора Франца-Йосифа ерцгерцог Рудольф. Як свідчить Є. Олесницький, під час подорожі по Галичині у 1887 р. ерцгерцог на кожному кроці і при будь-якій нагоді, навіть тоді, коли перебував тільки в польському оточенні, зазначав, що у краї є два народи: український і польський^8.

Симпатії до українців, що їх висловлювали представники правлячої династії, демонстрація ними намірів щодо вирішення української проблеми супроводжувались пожвавленням українських консервативних кіл у Галичині, які наприкінці ХІХ-початку XX ст. претендували на самостійну політичну роль. Прикметним у зв’язку з цим було заснування Католицького Руського Народного Союзу, перейменованого у 1911 р. у Християнсько-суспільну партію — першу структуровану політичну організацію галицьких консерваторів. Водночас чимало консервативно налаштованих діячів перебувало в середовищі галицьких націонал-демократів і греко-католицького духовенства, які пов’язували політичні перспективи Галичини з правлячою династією. Активізація шляхетсько-аристократичних верств насамперед у Галичині, — а також у Великій Україні, поставила на порядок денний звернення до династичної ідеї як однієї з важливих підстав зародження новітнього українського монархічного руху. Неабияку роль в цьому відіграла політична й теоретична діяльність В. Липинського. У своїй праці «Szlachta na Ukrainie», опублікованій у 1909 р., він констатує позитивну роль німецьких династій у державотворчих процесах на Балканах, представники яких сформували монархічні інститути. За його словами, княжата німецькі, «які сидять на тронах державок балканських, відчули раптом приналежність до різних балканських патріотизмів»[9].

Очевидно, подібна модель могла бути реалізована і в Україні. Більш виразно вона окреслилась під час таємних політичних нарад емігрантів з Великої України і галицьких діячів у Львові 1911 р., де було поставлено на порядок денний питання боротьби за політичну самостійність України. Опускаючи відомі деталі перебігу нарад^10, зазначимо, що окремими її учасниками були сформульовані виразні монархічні плани щодо майбутньої незалежної України у трьох династичних варіантах. Перший передбачав кандидатуру на київський престол сина німецького імператора Вільгельма II — Іоахима; другий — кандидатуру одного з синів австрійського ерцгерцога Франца-Фердинанда, які не мали права успадкувати австро-угорський престол; третій — кандидатуру одного з представників дому Романових на підставі акцептації ним українських династичних традицій^11.

Отже, ймовірна поява представника династії Габсбургів на українському престолі не обмежувалася політичними намірами лише галицького політикуму, а могла стати загальноукраїнським державотворчим концептуальним надбанням. У грудні 1912 р. В. Липинський надсилає обраному на згаданих нарадах Українському Інформаційному Комітету меморіал «Про наше становище супроти політичної ситуації в Європі». У ньому чітко зазначалось, що «українська нація має право на вільне і незалежне національне та політичне життя на власній території»[12].

Передбачаючи можливість військового конфлікту між Австро-Угорщиною і Росією, В. Липинський вважав, що завданням всіх свідомих українців повинна бути організація масового руху на незайнятій воюючими арміями українській території за повне визволення України з-під ярма чужих держав.

Агітація в масах з цього приводу мала включати низку гасел, серед яких на перший план висувались політичні вимоги, які полягали у тому, що «Україна в етнографічних границях стає незалежною державою (форма правління — конституційна монархія і евентуальна справа династії — германської, австрійської, чи може навіть російської — залежатиме від української конституанти і становища Європи) під протекторатом Росії або Австрії, обов’язується заховувати повний нейтралітет супроти цих двох держав»[13].

На думку сучасного українського дослідника Л. Біласа, В. Липинський не бачив у своїй ідеї російського чи австрійського протекторату можливості обмежити українську незалежність^14. Цілком ймовірно, що ідея протекторату пов’язувалась саме з концепцією династичного зв’язку нової монархічної України з правлячою династією Романових або Габсбургів. Підготовлений В. Липинським меморіал став значною мірою підставовим документом для подальшої політичної діяльності створеного Українського Інформаційного Комітету. Хоча практичне значення меморіалу ставилося під сумнів, зокрема одним із членів Комітету, українським соціал-демократом А. Жуком. У той же час сформульовані А. Жуком «Основи, на яких покликується до життя політична організація під наголовком “Український Інформаційний Комітет”» значною мірою ґрунтуються на окремих положеннях чи ідеях меморіалу В. Липинського. В «Основах», зокрема, зазначалось, що платформою, на якій об’єднуються члени Комітету і яка стає вихідною точкою його діяльності на випадок війни, є «самостійність, або ж надалі, ідуча автономія окупованих українських земель у Росії та прилучення до них українських частин Галичини, Буковини й Угорщини. Ці землі мають називатись Українське королівство, під зверхництвом династії Габсбургів»[15].

Пізніше, вже в ході Першої світової війни, монархічна ідея лягла в основу політичної платформи «Союзу визволення України», який став безпосереднім продовженням Українського Інформаційного Комітету.

У платформі СВУ зазначалось, що «формою правління самостійної української держави має бути конституційна монархія, з демократичним внутрішнім політичним устроєм, однопалатною системою законодавства, громадськими, мовними й релігійними свободами для всіх національностей і віросповідань, з самостійною українською церквою»[16].

У цьому контексті є цілком логічним, що напередодні війни увагу українських політиків привертає постать спадкоємця австрійського престолу, ерцгерцога Франца-Фердинанда, який давно виявляв політичний інтерес до української проблеми. Як зауважує у своєму київському щоденнику Д. Донцов, українським діячам були відомі «його антиросійські плани щодо України». Про них майбутній ідеолог інтегрального українського націоналізму довідався від учасника згаданих нарад 1911 р. В. Кушніра, який мав аудієнцію у ерцгерцога Франца-Фердинанда^17.

У близькому оточенні ерцгерцога Франца-Фердинанда було чимало діячів, які готували проекти реформ у державі в разі його сходження на престол. Є свідчення, що таємним політичним дорадником престо-лонаслідника був отець Тит Войнаровський, довголітній адміністратор маєтків А. Шептицького, депутат віденського парламенту від української національно-демократичної партії (1907–1911), який мав широкі зв’язки в австрійських політичних і урядових колах. Улітку 1912 р. на суворо довірочну аудієнцію до ерцгерцога Франца-Фердинанда був запрошений лідер українського сеймового клубу Є. Олесницький. Він щойно повернувся з Росії, де зібрав цінну інформацію про український рух і передав престолонаслідникові розлогу записку про українську проблему в Австрії та Росії. Ерцгерцог довго і з великим інтересом обговорював її з Є. Олесницьким^18.

Зближення низки українських політиків з престолонаслідником Францом-Фердинандом, безперечно, пов’язане з розробкою останнім програми докорінної перебудови політичної структури австрійської монархії. Згідно з цією програмою, на зміну дуалістичному устрою держави мав прийти триалістичний — поряд з австрійською та угорською складовими мала бути сформована також хорватсько-південнослов’янська. Ця реформа, на думку престолонаслідника, була спрямована на територіальне і політичне послаблення Угорщини у складі імперії. Важко сказати, як далеко сягали реформістські задуми Франца-Фердинанда щодо української проблеми. Деякі автори висловлюють припущення, що Є. Олесницький і отець Т. Войнаровський спричинилися до того, що план перебудови імперії на національній основі поширився також і на Галичину. Ось чому звістка про вбивство спадкоємця престолу так сильно вразила галицьке суспільство. Як зазначало львівське «Діло», «годі уявити собі в нашій державі подію, яка могла б мати враження більш потрясаючої катастрофи, ніж та, що скоїлася в Сараєво. Катастрофи особисто-людської й катастрофи політичної… Вчора згасло життя, з яким була пов’язана політична доля нашої держави і її народів…»[19].

Відомо, що Франц-Фердинанд не був популярним серед галицьких поляків. Після його трагічної загибелі в Сараєві в серпні 1914 р. деякі польські газети не приховували задоволення, що відтепер австрійська політика буде формуватись у Бургу (осідок імператора), а не у Бельведері (осідок ерцгерцога)[20]. Діяльність Франца-Фединанда викликала незадоволення не лише поляків, роздратованих симпатіями спадкоємця престолу до галицьких українців, а й угорських політиків, оскільки реалізація його проектів реформування імперії могла суттєво послабити становище Угорщини. Контакти австрійського престолонаслідника з українськими політичними колами в Галичині не залишилися непоміченими. Викликали вони стурбованість і в Росії, оскільки загрожували імперським планам «собирания русских земель».

У цьому контексті викликає інтерес наведений у щоденнику відомого українського діяча, видавця газети «Рада» Євгена Чикаленка текст жандармського донесення, в якому йшлося про формальну угоду, нібито укладену між ерцгерцогом Францом-Фердинандом і «російськими мазепинцями», щодо створення за сприятливих обставин «Українського королівства» під скіпетром Габсбургів^21.

Чимало австрійських політиків, близьких до Франца-Фердинанда, виявляли лояльне ставлення до українського руху. На відміну від закостенілого бюрократичного оточення старого імператора, яке не бажало жодних змін устрою імперії, вони усвідомлювали необхідність перебудови Австро-Угорщини на нових засадах шляхом розширення національних прав і, з огляду на це, політичну значущість української проблеми. Серед цих політиків привертає увагу наближений до Франца-Фердинанда лідер австрійських католиків, голова австрійської християнсько-соціальної партії князь Алоїзій Ліхтенштейн. Він виявляв глибоке зацікавлення як українськими справами загалом, так і галицькою проблемою зокрема, а також унією як культурно-релігійним містком до Сходу. Ще задовго до війни він вбачав вирішення багатьох питань східноєвропейської політики у створенні незалежної української держави. Князь Ліхтенштейн брав участь у численних анкетуваннях, організованих українськими журналами, а також виступав у німецькій пресі, послідовно відстоюючи українську рівноправність в Австро-Угорщині чи піднімаючи українське питання у зв’язку з проблемами світової політики.

У середовищі австрійських прихильників католицько-консервативних ідей сформувалася концепція створення т. зв. Міттельєвропи (Серединної Європи), яка передбачала, зокрема, посилення католицького культурного руху і державотворчої місії Австрії на схід. «Австрійським німцям» у цьому контексті належало розвивати релігійний, культурний і політичний рівень інших народів.

Зрештою, з початком Першої світової війни доля українських земель за межами імперії Габсбургів пов’язувалася австрійською політикою з намірами створити українську державу з допомогою австрійських збройних сил. Досить радикально ця проблема порушувалась у роз’ясненні австрійської політики турецькому урядові від 21 листопада 1914 р.: «Нашою головною метою в цій війні є тривале послаблення Росії, заради чого ми в разі нашої перемоги вітали б виникнення українського державного утворення»[22].

Однак західноукраїнські землі не розглядалися як складова нового українського державного організму. Східна Галичина підпадала фактично під реалізацію «австро-польського рішення», яке передбачало польське державне утворення під скіпетром Габсбургів. Відень практично ніколи не займав чіткої і послідовної позиції щодо визвольних змагань українців. Австрійська політика керувалася насамперед намірами послабити свого супротивника — Росію — через внутрішні катаклізми в його політичному житті.

Перша світова війна, яка порушила українське питання на міжнародній арені, змусила всіх учасників українського руху проявити своє ставлення до проблеми національної державності. Тому українська консервативна течія в Галичині була змушена усвідомити і зважати на хитку позицію австрійських правлячих кіл щодо українського питання.

Переведення в практичну політичну площину державницьких прагнень українців зобов’язувало австрійські правлячі кола чітко висловитися перед своїми польськими партнерами щодо галицької проблеми та розв’язання аграрного питання в майбутній українській державі, де польські землевласники мали значні земельні володіння. Речниками незалежності та соборності України на той час виступали насамперед радикально налаштовані діячі «Союзу визволення України», здебільшого українські соціалісти, яким Відень не довіряв. Це було ще однією причиною, чому Австрія віддавала перевагу більш консервативним польським чинникам. На це мусили зважати українські консервативні політики в Галичині, ставлячи на порядок денний національно-політичні завдання. Найбільш показовим документом щодо цього є меморандум митрополита А. Шептицького, переданий австрійському урядові 15 серпня 1914 р.: «Як тільки переможна австрійська армія вступить на територію підросійської України, ми мусимо розв’язувати потрійне завдання, а саме у військовій, соціально-правовій та церковній царинах. Розв’язанню такого троїстого завдання має неодмінно передувати конференція з укладення миру не тільки для того, щоби сприяти діям нашої армії й прискорити повстання в Україні, а й з метою щонайглибшого відділення цих областей від Росії й надання їм характеру незалежної від Росії й царської імперії національної області… Після якоїсь великої перемоги нашої армії кайзер міг би проголосити гетьманом України одного з видатних полководців австрійського війська»[23].

Отже, і ця програма фактично не виходила за межі традиційних уявлень галицьких консервативних політиків щодо можливості реалізації українських національних домагань із допомогою Габсбургів. Важливим практичним наслідком могла стати перспектива створення великої української армії, що під проводом генерала С. Шептицького (брата митрополита) мала прорватися через Туреччину і Кавказ на Кубань, а звідти — в Україну^24. Але цього разу справа обмежилася лише утворенням легіону УСС, який постійно перебував під загрозою ліквідації. До цього слід додати, що вже наприкінці 1914 р. Відень розірвав офіційні стосунки із «Союзом визволення України» й надалі явно віддавав перевагу польській складовій своєї політики.

Вільгельм Габсбург у намаганнях реалізувати плани галицького проводу

Ідея створення самостійної української держави за Збручем стала основою політичної концепції галицького політичного проводу від початку Першої світової війни. До того ж ця ідея поєднувалася із традиційною вимогою поділу Галичини на польську й українську частини та утворення з останньої, включаючи Буковину, українського коронного краю з широкою національною автономією в межах Австро-Угорської імперії. Цю позицію відстоював і Український парламентський клуб в австрійському парламенті, лідерами якого були Ю. Романчук, К. Левицький, Є. Олесницький.

Встановленню контактів Вільгельма Габсбурга з галицьким проводом і залученню до політичної діяльності посприяв полковник австрійської армії, один з представників нечисленної української аристократії барон К. Гужковський. Саме йому належала ініціатива введення Вільгельма Габсбурга в коло українських політичних інтересів і активного зацікавлення українською справою.

Спілкування ерцгерцога з К. Гужковським, започатковане у 1914 р., характеризувалося тим, що останній сам зазнав характерної для частини української шляхти метаморфози, яка відбувалася з розвитком українського національного руху. К. Гужковський походив з українського шляхетського роду з Наддніпрянщини, який у XVIII ст. оселився в Галичині й, поділивши долю більшості правобережної шляхти, набув усіх ознак польської культури. Однак тісний зв’язок з українським селом, любов до рідної землі і пов’язане з цим етнографічне українство, вплив ідеї української державності, яка все ширше оволодівала галицьким громадянством, переросли в К. Гужковського у повну національну самосвідомість.

Ще задовго до початку Першої світової війни він бере активну участь у галицьких громадсько-політичних справах і встановлює контакти з колами галицької інтелігенції. Особливо захоплюється ідеєю національного відродження спольщеної української шляхти, що цілком логічно привело його до спілкування з В’ячеславом Липинським. К. Гужковський спеціально приїздить до Закопаного, щоб познайомитись із В. Липинським і В. Доманицьким, які лікувались там у 1908 р. Він стає одним з палких прихильників друкованого органу «Przegląd Krajowy», який виходив у 1910–1911 рр. у Києві і ставив своїм завданням поширювати українську національно-державну свідомість серед полонізованих українців.

З початком світової війни, як майор австрійської армії, комендант Самбора та Перемишля й, нарешті, староста у Сокалі й Дрогобичі, К. Гужковський активно захищає українські інтереси, особливо під час переслідувань українців, яких австрійська влада підозрювала в русофільстві. Будучи приналежним до вищої аристократичної верстви імперії, барон К. Гужковський усі свої широкі зв’язки в урядових сферах, при імператорському дворі використовує для захисту та поширення української національної і державної ідеї. Саме завдяки, головним чином, його зусиллям було усунуто з посади галицького намісника Ділера, вороже налаштованого до українців. Надзвичайно важливу роль К. Гужковський відіграв у справі організації та розбудови українського легіону — Українських січових стрільців (УСС), а згодом — Української галицької армії (УГА)[25].

Знайомство В. Габсбурга з К. Гужковським переросло в щиру приязнь, їхнє листування віддзеркалювало неухильне посилення українських симпатій В. Габсбурга, які зрештою еволюціонували в українську національно-політичну свідомість та активну заангажованість ерцгерцога в українські справи. У листі від 15 жовтня 1916 р. В. Габсбург зауважує К. Гужковському: «Ми є «кровні» принаймні у нашому спільному способі мислення» (док. 5). При цьому він виразно висловлює наміри посісти певне місце у визвольній боротьбі українців. «А надалі я хочу для себе широкого єднання з моїми людьми, я хочу їх всіх привести на мирну Україну, — пише він, — хочу зробити їх щасливими та сильними, хочу, щоб народ та справедливість однаково панували і хочу стати першим та найкращим провідником країни на цьому шляху» (док. 5).

У своїх перших листах до К. Гужковського, написаних наприкінці 1916 р., В. Габсбург не виходить за межі загальних висловлювань про любов до України, яку він прагнув поєднати з австрійським патріотизмом і сподіваннями бачити монархію Габсбургів великою та міцною державою. Він вірить у те, що українці — «це хоробрий та вірний своєму цісареві народ», який «допоможе нам створити сильну та могутню велику Австрію» (док. 6).

З часом його загальна зацікавленість «українською справою» переходить у практичну роботу на користь українського руху, наповнюється конкретним національно-політичним змістом. Вільгельм Габсбург робить перші серйозні кроки, пов’язані з проблемою уконституювання українських земель у межах Австро-Угорщини. У листопаді 1916 р., зокрема, він звертається до свого дядька — ерцгерцога Фрідріха, командувача австрійської армії для з’ясування української перспективи^26, що було особливо важливим, з огляду на відверто виявлену пропольську позицію Франца-Йосифа І.

Намагання галицьких політиків добитися такого бажаного для них поділу Галичини на польську й українську частини й утворення автономного коронного краю з українських земель імперії Габсбургів наштовхувалися на запеклу протидію польської сторони.

Несподівано для багатьох 5 листопада 1916 р. віденська урядова газета опублікувала лист Франца-Йосифа І до голови австрійського уряду Кербера, якому планувалося розширити автономію Галичини. Імператор повідомляв свого прем’єр-міністра, що відповідно до угоди з Вільгельмом І із російських областей Польщі, зайнятих союзними військами у ході воєнних дій, буде «утворена самостійна держава з дідичною монархією і конституційною формою правління». Водночас повідомлялося про те, щоб «краєві Галичині надати право самостійного урядування у своїх краєвих справах»[27]. І хоча цей намір Франца-Йосифа не мав реального продовження, він викликав занепокоєння українського табору в Галичині. Вже 7 листопада 1916 р., на засіданні українських депутатів австрійського парламенту було ухвалено «Українське державно-правне застереження проти відокремлення Галичини».

У цьому документі констатувалося, що планована австрійськими правлячими колами акція є порушенням історичних прав українського народу і віддає «четвертий з черги найбільший народ держави під необмежене панування його національного противника». Наголошувалося, що «український народ ніколи не признає відокремлення Галичини під польським пануванням і ніколи не зречеться права національної автономії своєї території та утворення окремого українського коронного краю в рамках Австрії»[28].

На цьому ж засіданні лідери Українського парламентського клубу К. Левицький і М. Василько, яким закидали бездіяльність перед акцією поляків, були відсторонені від керівництва. Сам клуб було реорганізовано в Українську парламентську репрезентацію, якій доручили «ведення політичного заступництва інтересів українського народу в Галичині»[29]. Провід очолив найстарший з депутатів Ю. Романчук, а його заступниками стали Є. Петрушевич та Л. Бачинський. Є. Олесницькому разом з новим лідером репрезентації було доручено розробити меморандум про українське питання в Австро-Угорщині^30.

В. Габсбург надзвичайно гостро відреагував на такий намір розв’язання галицько-української проблеми, для нього «це було блискавкою серед ясного неба!» У листі до К. Гужковського від 7 листопада він називає справу Східної Галичини «першочерговою» і закликає «усіма можливими способами працювати над тим, щоб створити з українських частин, таких як Східна Галичина та Буковина, одну єдину провінцію «Україна» у складі Австрії» (док. 7). Ерцгерцог просить К. Гужковського надсилати йому повну інформацію, щоб максимально використати її «для просування нашої великої справи» (док. 10), а також висловлює намір відвідати Берлін і Відень з тим, щоб порушити українську проблему перед німецьким та австрійським військовим командуванням, імператором Вільгельмом II та Гінденбургом (док. 9). Смерть Франца-Йосифа додала оптимізму і сподівань на позитивне розв’язання української проблеми в імперії. 26 грудня В. Габсбург зауважує у черговому листі до К. Гужковського: «Наша справа зараз у доброму стані і дуже втішає те, що польська справа зовсім не рухається. Таким чином, сміливіше та побільше впевненості. Я вже докладаю зусиль до відомого поділу, справа якого почала добре просуватися» (док. 12).

Ерцгерцог звертає увагу К. Гужковського на нові політичні проекти реформування імперії, які народилися «серед дуже впливових політиків» (док. 13). Планувалось перетворити австрійську монархію на федеративну державу, до складу якої як окремі королівства мали увійти Австрія, Угорщина, Чехія (Богемія), Польща, федерація об’єднаних південних слов’ян та Велике князівство Україна. «І тоді, — пише він К. Гужковському, — кожне королівство мало б свого короля. Король Угорщини, Богемії… і так далі. Для Укр[аїни], південних слов’ян і т. д. І у кожній з цих держав федерації виступатиме як регент один з ерцгерцогів — це одна з найкращих ідей для створення єдиної Великої Австрії! Дай Боже, щоб мир, на який, здається, вже дійсно є сильна надія, приніс би нам таке довгоочікуване здійснення наших планів, принаймні ми повинні над цим старанно працювати, щоб створити нову, сильну Австрію на чолі з молодим монархом та велику і сильну Україну із столицею містом Києвом» (док. 13).

Подібні плани, без сумніву, були пов’язані зі сходженням на престол молодого імператора Карла І і спробами Австрії досягнути сепаратного миру з альянтами, продемонструвавши останнім свій намір рахуватися з національними інтересами народів, які входили до складу імперії.

На певному етапі здавалось, що український проект поділу Галичини знайшов, зрештою, підтримку у вищих ешелонах влади Австро-Угорської монархії. 14 січня 1917 р. ерцгерцог пише К. Гужковському про це як про доконаний факт: «Після війни (але я наполягаю вже впродовж війни) Східна Галичина та Буковина будуть реорганізовані у єдину провінцію у складі Австрії. Західна Галичина відходить до Польщі, але з часом! На початковому етапі в цій провінції переважатиме німецький склад управління, тобто державні службовці спочатку будуть найматися з німецьких відомств, потім їх замінять українські службовці, тоді вся справа зрушить з місця і піде вперед» (док. 16).

Однак конкретна справа поділу Галичини не могла бути реалізована у цей час. Попри прихильне в цілому ставлення імператора Карла І до цієї проблеми, подолати спротив австро-угорської бюрократії та дуже впливового польського лобі ще не видавалося можливим.

У цій ситуації політичний провід галицьких українців не міг не звернути увагу на особу Вільгельма Габсбурга. Особливий інтерес до ерцгерцога виявляв Є. Олесницький, який, як уже зазначалось, свого часу обговорював з Францом-Фердинандом перспективи українського руху в Росії. Цілком очевидно, в політичні розрахунки галицького політика входили наміри залучити ще одного представника родини Габсбургів до української справи, що після трагічної загибелі престолонаслідника могло набути неабиякої політичної ваги для українців. Саме К. Гужковський познайомив В. Габсбурга з Є. Олесницьким, внаслідок чого ерцгерцог опинився в полі зору насамперед консервативних кіл галицького суспільства. Для українського консерватизму в Галичині був притаманний високий рівень правової свідомості, повага до законних владних інституцій, поміркованість у політиці, відданість парламентським методам політичної боротьби. Ці риси значною мірою характеризували також багатьох націонал-демократів — найбільш впливову на той час політичну силу в Галичині, до якої належав і Є. Олесницький. Він походив із родини греко-католицьких священиків, що в Галичині становили своєрідну дідичну аристократичну верству, з якої виходили діячі переважно консервативного напряму. Чимало з них стали членами національно-демократичної партії. До того ж у його сім’ї жила пам’ять про приналежність до шляхетського роду Олесницьких, який дав Польщі відомого католицького ієрарха, краківського єпископа, кардинала Збігнєва Олесницького, а також інших визначних діячів^31.

23 січня 1917 р. відбулася перша зустріч Вільгельма Габсбурга з Євгеном Олесницьким. «Вчора припала мені висока честь бачити і вітати в моїм домі звістного добре Вам, Полковнику, Архикнязя В., який бажав зі мною познайомитись, — писав Є. Олесницький К. Гужковському 14 січня 1917 р. — Розмовляли ми про наші справи півтори години — знав всі їх дуже докладно і повний є до нас прихильності, яка є для нас така неоціненна»[32]. Меморандум, підготовлений парламентською репрезентацією, був переданий В. Габсбургу саме Є. Олесницьким, а ерцгерцог мав вручити його новому австрійському імператорові Карлу І. У цьому документі йшлося про поділ Галичини, долю митрополита А. Шептицького, інтернованого в Росії, відкриття українського університету і призначення нового намісника Галичини з австрійських військових. На думку Є. Олесницького, бажаною кандидатурою був би колишній шеф канцелярії прихильного до українців ерцгерцога Франца-Фердинанда генерал Бардоуер^33.

Є. Олесницький констатував, що в поглядах ерцгерцога виявилась повна одностайність із «моїми і нас всіх поглядами». У листі до К. Гужковського від 29 січня 1917 р. він наголошує, що згадані чотири справи той має «йому (ерцгерцогові. — Авт.) класти на серце, яко для нас нині найважніші»[34].

Отже, очевидно, можна говорити про повне сприйняття ерцгерцогом політичної програми тодішнього галицького проводу. За словами Є. Олесницького, він «вручив архикнязю дальші меморіали, які були у мене — він прийняв їх ласкаво і радо»[35]. К. Гужковський мав стати посередником у контактах ерцгерцога з Є. Олесницьким.

Є. Олесницький радить К. Гужковському, як близькій до ерцгерцога людині, подбати про поглиблення його знань про українців, які досі не виходили за межі чисто етнографічних уявлень. «Архикнязь знає нас українців передовсім з сторони етнографічної — може би добре було, — пише Олесницький, — дати йому нагоду пізнати також сторону культурну нашої теперішньої і минувшої»[36].

Він вважає необхідним ознайомити В. Габсбурга з останніми київськими виданнями з історії українського мистецтва і, що дуже важливо, з працями В. Липинського, які вводили ерцгерцога в коло політичних ідей та історичних концепцій українського консерватизму. Як зазначалося вище, В. Липинський ще перед Першою світовою війною виявляв себе як монархіст, правда, ще не як прихильник традиційного гетьманства — це сталося вже після революції. Цієї ж думки дотримується, зокрема, й І. Лисяк-Рудницький. Він зазначає, що В. Липинському «радше присвічувала думка про українське королівство з конституційно-демократичною формою правління. На київський королівський трон, що постав би внаслідок воєнної поразки Росії, мав би бути запрошений член котроїсь із старих європейських династій…». Далі зазначається, що В. Липинський і його тодішні однодумці зупинялися на трьох вищеназваних кандидатурах: сина німецького імператора Вільгельма II — Іоахима, одного з синів австрійського ерцгерцога Франца-Фердинанда та одного з представників дому Романових^37.

Можемо констатувати певну схожість обставин, за яких відбувалося входження В. Габсбурга і В. Липинського до українського руху. Майбутній ідеолог української класократичної монархії прийшов в українське суспільно-культурне середовище з польської родини і став єдиним з неї українцем (два брати й сестра залишилися свідомими поляками). Щось подібне відбулось і з Вільгельмом Габсбургом, «навернення» якого в українство було шоком для решти членів сім’ї, яка відрізнялася полонофільством.

Залучення до орбіти української політики представника правлячої династії надало нового імпульсу національним змаганням галицьких українців. Причому лідерам галицького консерватизму треба було тісніше прив’язати ерцгерцога Вільгельма саме до свого середовища й не допустити контактів з іншими політичними групами. Про це, власне, йдеться в листі Є. Олесницького до К. Гужковського 29 січня 1917 р.: «Наші зв’язки з архикнязем повинні бути дуже дискретні — інакше ціль і вартість їх готові бути ударемнені, — застерігає Є. Олесницький. — Тим часом вже тепер знають про них люди може за широко. Говорять про них у Відні між нашими. Архикнязь був також в Союзі визволення України, — куди заходять різні люди… Це можете мати на увазі та добре би було дуже делікатно і осторожно остерегти архикнязя»[38].

Про контакти останнього з чільними діячами Союзу визволення України є згадки в його листуванні з К. Гужковським. Вільгельм Габсбург, зокрема, зауважує в одному з листів, що має «дещо обговорити з доктором Меленевським про відому у[країнську] пропаганду серед полонених у таборах». Водночас він висловлює намір «познайомитися з Романчуком та Петрушевичем», але це, за його словами, «ще може почекати» (док. 18). Більш важливою йому видавалася згадана вище зустріч з Є. Олесницьким, якого ерцгерцог характеризує як «чудову і дуже розумну людину». «Ми розмовляли стосовно загальних важливих для нас питань з приводу моєї персони, — пише В. Габсбург, — потім розмовляли з приводу українського] легіону та полонених (російських, українських). Потім я ще познайомився із двома українцями д [октором] Меленевським з Києва та д[октором] Жуком з Харкова, обидва є теж дуже милими людьми» (док.20). Через застереження К. Гужковського В. Габсбург відмовляється від знайомства з К. Трильовським — керівником Української радикальної партії (док.24–26). Отже, ерцгерцог цілковито поринув в українські справи.

8 лютого 1917 р. відбулась аудієнція В. Габсбурга в Карла І у справі підтвердження легітимності шляхетства К. Гужковського. Водночас ерцгерцог, скориставшись цією нагодою, повідомив нового імператора про український меморандум, «що є дуже важливим для нашої справи». В. Габсбург «сповнений найкращих сподівань, щодо нашого майбутнього» і вважає, що «нарешті крига на верхівці скресла, і стало можливим у будь-яку мить на самій верхівці зробити усе можливе для моїх людей» (док. 24).

Ерцгерцог неодноразово застерігає К. Гужковського дотримуватися суворої таємниці щодо заходів, вжитих ним у вищих імперських сферах «з приводу галицького питання». Він вважає їх «чимось більшим, ніж просто перший крок моєї діяльності» і наголошує, що «потрібно працювати та втручатися скрізь, де це тільки можна». Позитивно оцінюючи зміни у вищому керівництві імперії, пов’язані зі вступом на престол Карла І, В. Габсбург ставить завдання «провести велику пропаганду українського питання» серед членів австрійського кабінету, насамперед голови кабінету графа Клама-Мартініца, міністра фінансів Конрада Гогенлое та ін. При цьому він вважає, що ситуація розвивається у позитивному для галицьких українців напрямку. «Приїдьте до Відня, — пише він К. Гужковському, — подивіться самі, який добрий настрій тут панує щодо українців у найвищих колах — це коштувало праці. Його Величність я головним чином вже налаштував на наш бік…» (док.28).

Серед інших питань, які були включені до меморандуму галицького проводу й над реалізацією яких працював В. Габсбург, слід назвати сприяння розбудові легіону Українських січових стрільців, «справу» митрополита А. Шептицького, фінансування Наукового товариства ім. Т. Шевченка та ін. Ці питання постійно порушуються ним у листуванні з К. Гужковським.

Особливу увагу ерцгерцога привертали УСС. Він виявляв ініціативу щодо питання про відсторонення від командування легіоном Франца Кікаля[2] для того, «щоб, — як зазначалося у листі від 1 лютого 1917 р., — Ви мали [український] провід, а не чеха на ім’я Кікаль» (док. 22). Ерцгерцог підозрював останнього у зв’язках з польською стороною, яка протидіяла розбудові легіону — намірам «створити з 6 окремих підрозділів український легіон» (док. 23). «Я помалу працюю для українського легіону і надалі, та сподіваюся на успіх», — пише він у листі до К. Гужковського від 2 лютого 1917 р. (док.23).

З великою повагою ерцгерцог ставився до митрополита А. Шептицького й докладав неабияких зусиль, щоб повернути його з російського полону. Так, у листі від 15 березня 1917 р. В. Габсбург зауважує, що «переговори стосовно Шептицького проходили до цього часу із задовільним результатом і я сподіваюся, що наші люди все ж таки наважаться його вивезти — у будь-якому разі ми маємо для цього усі найкращі умови» (док. 30). 27 березня 1917 р. він повідомляє К. Гужковському: «… Пишу Вам коротко. Шептицький (митрополит) знову приїжджає до Австрії. Прошу Вас про найсуворішу потаємність. Я цьому дуже радий» (док. 32). Він просить К. Гужковського у разі зустрічі з А. Шептицьким проінформувати митрополита «про хід моїх (В. Габсбурга. — Авт.) думок, та ще, будь-ласка, я прошу Вас водночас йому сказати, шоб він зберігав повну таємницю, тому що ніхто нічого не повинен знати про мою роботу, і скажіть йому, будь-ласка, також, що він ніколи не повинен згадувати мого імені! Це дуже важливо! Тому що тільки у цьому разі я можу добре працювати» (док. 33).

Ця утаємниченість, якої намагався дотримуватися В. Габсбург і вимагав від своїх респондентів, є зрозумілою, оскільки проукраїнські зусилля представника династії докладалися в той час, коли правлячі кола Австро-Угорщини шукали порозуміння з країнами Антанти і намагались провести реформу внутрішнього устрою імперії. У зв’язку з цим надзвичайно актуальними стають намагання утворити коронний край з Галичини й Буковини та зусилля, спрямовані до утворення незалежної української держави на теренах підросійської України. Багатьом галицьким і деяким наддніпрянським політикам (В. Липинський, діячі СВУ) така держава уявлялась конституційною монархією.

У цьому контексті є зрозумілими сподівання В. Габсбурга, що його діяльність матиме підтримку серед політиків саме такого спрямування. «Я сподіваюся, — пише він К. Гужковському 9 червня 1917 р., — що З[алізняк], Шепт[ицький] і Лип[инський] вже добре про мою діяльність поінформовані, саме вони могли б дуже допомогти мені у моїй справі — тому я ще раз прошу Вас продовжувати всебічно мене рекламувати» (док. 34).

Очевидно, Вільгельм Габсбург та його діяльність набули популярності серед діячів СВУ. Тому не випадково ерцгерцог просить К. Гужковського: «Будь ласка, перекажіть моє велике спасибі за відому рекламу у Львові серед знайомих пана [В.] Дорошенка. Ви бачите, любий друже, наслідки цієї реклами — тільки перспективи — вже лише вони дають мені нове заохочення на подальшу наполегливу працю! Я прошу Вас енергійно продовжувати мене рекламувати, це є дуже важливим!!!» (док. 34).

Турботи про популяризацію своєї особи в українському політичному середовищі ерцгерцог пов’язував з проблемою перебудови австро-угорської монархії та перетворення її на союз держав. У листі до К. Гужковського від 9 червня 1917 р. В. Габсбург наводить один із варіантів трансформації імперії Габсбургів на засадах унії трьох складових, цього разу Австрії, Угорщини та Польщі. Однак і в цьому варіанті українські національно-державні інтереси мали бути реалізовані за безпосередньої підтримки Австрії. «Ну, а що відбуватиметься із Галичиною? — запитує ерцгерцог. — А те, що я завжди казав — «розподіл» — а саме Західна Галичина відходить до Королівства Польща, можливо відійде і ще одна частина — Сілезія, де є впливовими Wszechpolacy, у той час як Східна Галичина та Буковина утворять «Українську провінцію», яка буде у прямій залежності від Австрії та у повній мірі автономною, як противага частині російської вільної України, а з іншого боку Угорщині!» (док. 34).

Дещо наївним є переконання, висловлене ерцгерцогом, що «ставлення до українців стало раптово таким дружелюбним» саме тому, що він «виклав нашу справу усім високим та найвищим чиновникам до найменшої деталі — і тоді до них прийшов страх, що українців визнаватимуть і, нарешті, всі починають розуміти, яким важливим є це питання» (док. 34).

У наступних листах В. Габсбург укотре висловлює сподівання на позитивне для українців вирішення проблеми Східної Галичини, прихильність австрійського міністра графа Черніна, прем’єр-міністра графа Клама-Мартініца і близький кінець польського правління (док. 36–37).

Проте мусимо наголосити, що австро-угорські правлячі кола все ж таки надали перевагу австро-польському варіанту розв’язання проблеми Східної Галичини. Хоча у Бересті УНР й Австро-Угорщина підписали таємний додаток до мирної угоди про утворення українського коронного краю, однак австрійський парламент його не ратифікував, він навіть був денонсований на вимогу польської сторони.

Листування В. Габсбурга з К. Гужковським, а також з іншими респондентами у цей період свідчить, що політична діяльність ерцгерцога визначалася двома найважливішими цілями та позначалась відповідними контактами. Перша, що ставила завдання досягнути введення українського коронного краю в Австро-Угорській імперії, обумовила його безпосереднє або опосередковане спілкування з Є. Олесницьким, К. Гужковським, М. Васильком, А. Шептицьким, К. Левицьким, Є. Петрушевичем, Ю. Романчуком та іншими галицькими діячами переважно консервативно-поміркованого спрямування. Друга, яка висувала на порядок денний питання державної самостійності України, вела В. Габсбурга до контактів з діячами самостійницького напряму — Союзу визволення України або близькими до них діячами, за висловом В. Липинського, з «гуртка нашого, довоєнного українських] самостійників європейського складу»[39].

На хвилі революції

З розвитком національно-визвольного руху й цілком імовірною перспективою розпаду багатонаціональних імперій, монархічна ідея мала всі підстави трансформуватися в ту чи іншу національну форму свого конкретного втілення. Попри домінування соціалістичних ідей в українському національному русі, Україна після революції засвідчила цілком виразний потяг до тих суспільних інстинктів і тенденцій, які в її історичному минулому виявляли схильність «до забезпечення державного ладу монархічним принципом»[40]. Серед численних лозунгів багатотисячної української маніфестації в Києві 19 березня 1917 р., несподівано для тодішніх провідників національного руху, виділявся заклик «Хай живе самостійна Україна з гетьманом на чолі»[41]. Живучість гетьманської традиції змусила керівників новопосталого Вільного козацтва у 1917 р. шукати собі почесного отамана саме в особі нащадка гетьманського роду. І тому, коли внаслідок виявленого Центральною Радою безсилля, в Україні з новою силою почала поширюватись ідея поновлення гетьманату, найбільше прихильників отримала кандидатура Павла Скоропадського. Для консервативних кіл Великої України ця постать була привабливою ще й тим, що його рід був пов’язаний родинними відносинами майже з усіма магнатськими сім’ями Лівобережжя. Серед них були кн. Кочубеї, гр. Милорадовичі, Миклашевські, Марковичі, Тарновські, Апостоли, Закревські та ін. Постать представника квазімонархічного роду Скоропадських відсунула на задній план енергійного мецената й видавця щоденної «Ради» Є. Чикаленка та популярного серед самостійників М. Міхновського, які фігурували як кандидати в гетьмани^42.

Пошуки втілення монархічного принципу в життя були характерними й для інших держав, які будувалися в той час на руїнах Російської імперії. Посол Фінляндії в Українській Державі Герман Гуммерус згадував, що в його країні з «фінською впертістю рухалися в обраному раніше напрямку. Нам потрібен був німецький король, навіть шурин імператора Вільгельма, — зауважував він, — незважаючи на те, що основи престолу Гогенцоллернів вже хиталися»[43]. 9 жовтня 1918 р. на засіданні Сенату Фрідріх-Карл, принц Гессенський, був проголошений королем Фінляндії[3].

З огляду на це, не можна не погодитися з твердженням українського філософа М. Шлемкевича, що «молоді, переважно селянські, народи особливо близькі до монархічної ідеї. Вона промовляє й переконує селян аналогіями спадщинно упорядкованого і веденого господарства»[44].

Ось чому в галицькому політичному контексті увага до ерцгерцога Вільгельма Габсбурга місцевих українських консерваторів була цілком закономірною. Для таких політиків, як Є. Олесницький, постать В. Габсбурга була привабливою, з огляду на їх лояльність до династії Габсбургів і досвід контактів з престолонаслідником Францом-Фердинандом, з яким свого часу також пов’язували певні політичні сподівання. Доречно буде навести пізніше спостереження О. Назарука, висловлене у листі до В. Липинського 12 червня 1924 р.: «Адже навіть старі монарші роди (як Габсбурги), дуже аристократичні, весь час вели пропаганду родову і вкорінилися так по селах, що й досі мабуть (як я виїздив — були ще) стоять їх портрети і впливи по всіх селах»[45]. Очевидно, мав рацію Є. Олесницький, який у згаданому вище листі до К. Гужковського 29 січня 1917 р. зазначав: «Щодо будучої ролі його величної особи (ерцгерцога В. Габсбурга. — Авт.), про яку можна [довідатися] з його листів — то нарід цілий прийме її певно з одушевлениям!»[46]. На цю специфіку галицької політичної обстановки не міг не зважати і В. Липинський, монархічна концепція якого з часом еволюціонувала у традиційну для Великої України форму гетьманату. Пізніше, у ході полеміки з Є. Чикаленком, він відкидав можливість утвердження будь-якого «чужоземного королевича» в ролі «всяких руїнницьких претендентів на Великій Україні», маючи на увазі постать Вільгельма Габсбурга. Проте водночас він зазначав, що представники власне «цього роду», тобто Габсбургів, посідають у Галичині «історичні традиції і права історичної спадковості»[47]. У цьому питанні В. Липинський спирався на традиційну позицію галицьких консерваторів, які пов’язували свої політичні розрахунки з династією Габсбургів.

Є. Олесницький вважав за необхідне формувати більш глибоке бачення ерцгерцогом історії польсько-українських взаємин й усвідомлення загальнонаціонального характеру боротьби українського народу проти польського панування. У цій справі були незамінними праці В. Липинського з його конструктивними поглядами на визначну роль української шляхти у визвольній боротьбі нації. «Також дуже варто, — пише Є. Олесницький К. Гужковському, — коли б архикнязь прочитав В. Липинського «Z dziejów Ukrainy», звідки переконався би, що наша вікова боротьба з Польщею не була ніяким гайдамацтвом…, а чисто політичною боротьбою, в якій з нашої сторони брали участь безчисленні наші шляхетські роди…»[48].

Він радить К. Гужковському познайомити ерцгерцога з бароном М. Васильком, який, на його думку, «є найкультурнішим з всіх українських політиків». Є. Олесницький, який засуджував відсторонення цього політика від керівництва українським парламентським представництвом, зазначав, що «Василько зовсім не є противником сполученню Буковини з Галичиною Східною в одну провінцію, а противно є готовий сей плян цілим серцем підтримати»[49].

Отже, Є. Олесницький говорив про залучення Вільгельма Габсбурга до вирішення основних проблем української політики в Галичині. Можна зауважити, що в Галичині політичний процес спирався на більш стійкий ґрунт українського консерватизму порівняно з Великою Україною, де народницька інтелігенція, яка очолювала національний рух, відштовхувала від себе українофільських представників «історичної» аристократії.

Лютнева революція в Росії внесла суттєві корективи в політичну діяльність галицьких політиків, їх стратегічні плани й тактичні кроки. Від квітня 1917 р. розпочалися політичні контакти ерцгерцога з бароном Миколою Васильком — впливовим галицько-буковинським політиком, речником консервативної течії українського руху в Австро-Угорщині. В. Габсбург просить інформувати його про стан української справи і водночас висловлює свою позицію щодо різних її аспектів. Найважливішим залишалося питання про поділ Галичини.

На тлі швидкого розвитку подій у підросійській Україні ерцгерцог вважав за необхідне вжити заходів з боку уряду, які мали означати «публічний знак визнання українського народу, чи у формі українського університету в Лемберзі, чи в іншій формі, наприклад, у формі введення терміну українець замість рутенець у службовій мові» (док. 40). Ці кроки мали бути зроблені «у разі прояснення справи стосовно Східної Галичини та Буковини». В. Габсбург був переконаний, що останньому можуть посприяти М. Василько, міністр закордонних справ Австро-Угорщини граф Чернін і митрополит А. Шептицький, який після повернення з російського полону до Відня мав «переговорити з Його Величністю» (док. 41).

При цьому ерцгерцог не виключав, що Україна може відокремитись від Росії, і новоствореній державі слід надати «підтримку з боку центральної влади (Австро-Угорщини. — Авт.), звичайно із міцною підтримкою Міністерства закордонних справ…». На його думку, невдовзі мала постати «зовсім вільна Україна із австрофільським напрямком!» (док. 43).

В. Габсбург висловлював упевненість, що австро-угорська монархія матиме позитивну перспективу, за умови підтримки українських національно-державницьких домагань. Попри всі хитання австрійського уряду у справі Східної Галичини, він стверджував, що уряд «зовсім не збирається втілити у життя мрії Польського клубу» (док. 44). Як зауважував ерцгерцог у листі до М. Василька 8 червня 1917 р., він постійно й безперервно акцентував «увагу на «Україні» у всіх найвпливовіших колах суспільства» (док. 45). Впевненість В. Габсбурга у правильності його позиції щодо української справи підкріпив його старший брат, який у своєму листі до Вільгельма запевняв: «Відома справа вирішиться для обох сторін позитивно…» (док.45).

Як досвідчений політик і дипломат, М. Василько був більш стриманим в оцінці політичної ситуації. Правда, він констатує ту обставину, що спроба розширення автономії Галичини (яка розглядалась австрійським урядом як крок на шляху до створення польської державності) провалилась. Проте М. Василько зауважує, що українці в Росії після лютого 1917 р. досягай значно більшого, ніж галицькі українці в Австро-Угорщині: в Києві було засновано українську гімназію, при російському Тимчасовому уряді створено посаду комісара з українських справ і т. д. Між тим австрійський уряд навіть офіційно не відкликав плани розширення автономії Галичини, проголошені Францом-Йосифом у листопаді 1916 р. «Як результат, — зазначав М. Василько, — Австрія вже просто не встигає за подіями». На відміну від В. Габсбурга, він не бачив «можливості вплинути на важливий як для Австрії, так і для нашої нації новий порядок в російській Україні» (док. 53).

Попри всі зусилля українських політиків, австрійський уряд так чи інакше віддавав перевагу польській стороні. Це ще раз підтвердила колізія, що виникла внаслідок наміру Карла І при переїзді з фронту до Кракова прийняти представників Галичини. Бажання австрійського уряду влаштувати «вирази шани у польському місті Кракові, а не у державній столиці Лемберзі», як зауважував М. Василько, а також те, що представляти українську депутацію мав міністр у справах Галичини Бобжинський, викликало обурення українського депутатського клубу. На зустрічі з членами президії клубу Є. Петрушевичем та К. Трильовським австрійський прем’єр-міністр повідомив про намір імператора «стежити за тим, щоб після взаємної згоди з поляками українці отримали університет; та щоб після введення у Галичині нового устрою вони мали своє представництво». На домагання української депутації щодо поділу Галичини прем’єр відповів відмовою (док. 55). Повідомляючи ерцгерцогові про перебіг подій, М. Василько робить невтішний висновок: «Білінський, Бобжинський відкрито і сильно впливають на графа Клама-Мартініца, він, здається, ні про що інше і не думає, ніж про хвилеве створення парламентської більшості, для якої він обов’язково потребує підтримки Польського клубу…» (док.56).

Ще одним дражливим моментом була таємна інформація, отримана М. Васильком від гр. Черніна, «що намісником в Галичині буде Бобжинський». «У цьому призначенні, — зауважує М. Василько, — українці в Росії повинні побачити черговий крок до повного панування поляків у найвищих органах влади в Галичині, саме до панування, яке було до війни». Звичайно, за цих умов розрахунки на утвердження австрофільських симпатій серед українців у Росії виявилися марними. Більш того, це могло стати для них «стимулом до визволення їх братів в Австрії від польського ярма» (док. 58).

І все ж В. Габсбург намагається вплинути на імператора Карла І, щоб втілити в життя намічені пункти політичної програми української парламентської репрезентації. Наприкінці липня 1917 р. В. Габсбург взяв участь у поїздці імператора по Східній Галичині, відвідавши Калуш, Станіславів, Надвірну, Делятин, Коломию, Тернопіль. Карл І пообіцяв вирішити питання призначення військового намісника в Галичині, відкриття українського університету й обговорював це з прем’єр-міністром Зайдлером. Йшлося також про «справедливе поводження з українським населенням», а також незастосування «в подальшому жодних реквізицій, якщо вони не є вкрай необхідними» (док. 46) і т. д.

Згідно з імперською конституцією, кожний член династії Габсбургів з 21-річного віку автоматично включався до складу сенату. На цих правах Вільгельм стає членом сенату та встановлює контакти з українцями-сенаторами й депутатами парламенту, зокрема з лідером Української парламентарної репрезентації Є. Петрушевичем та іншими її провідними діячами. У листі до М. Василька від 1 серпня 1917 р. він зауважує: «Учора я розмовляв з Сингалевичем, дуже приємним стриманим чоловіком… він справив на мене добре враження. Інші — Кость [Левицький], Романчук, Бачинський мають зайти до мене у Відні 5-го або 6-го числа. П’ятого я їду до Відня, щоб там ще раз зустрітись з Черніним, Зайдлером та українцями» (док. 46). За сприяння ерцгерцога Вільгельма відомий український учений І. Горбачевський був призначений австрійським міністром охорони здоров’я (док. 36).

Восени 1917 р. контакти ерцгерцога Вільгельма з галицькими політичними колами суттєво розширюються. Приводом до цього стало повернення митрополита Андрія Шептицького з російського полону. На початку вересня 1917 р. В. Габсбург прибув до Львова з дорученням привітати митрополита від імені імператора Карла. Ерцгерцога зустріла делегація українських громадських і політичних діячів на чолі з Костем Левицьким, який звернувся до нього з промовою українською та німецькою мовами. Вільгельм першим привітав прибулого митрополита та взяв участь у прийомі, влаштованому для української інтелігенції А. Шептицьким. Відтоді В. Габсбург стає бажаним гостем у резиденції митрополита на Святоюрській горі у Львові. Між ними зав’язалося листування, в якому вони обмінювались інформацією про найважливіші проблеми українського політичного та громадського життя.

Ерцгерцог продовжує активно відстоювати позиції українців серед вищих урядових кіл Австро-Угорщини, домагаючись позитивного вирішення головного завдання українського галицького політикуму — поділу Галичини на українську та польську частини. У листі до К. Гужковського 11 жовтня 1917 р. він пише, що отримав листа від пана міністра-президента, який «дуже впевнено говорить про наше майбутнє; тому в мене немає взагалі ніякого страху за австрійських українців. Що стосується польського правління у Східній Галичини, то я гадаю, що воно скоро закінчиться» (док. 37). Однак вже у наступному листі до К. Гужковського (20 жовтня 1917 р.) ерцгерцог говорить про складнощі на шляху реального вирішення цієї проблеми і необхідність порушення цього питання митрополитом А. Шептицьким, який мав відбути аудієнцію в імператора Карла І. В. Габсбург зауважує: «Було б дуже важливо, якби він (А. Шептицький. — Авт.) згадав про поділ Галичини, бо справа зупинилась» (док. 39). Звичайно, політичні позиції польської сторони були сильнішими і, як вже згадувалося, австрійський уряд не пішов на реальне задоволення домагань галицьких українців.

На чолі Українських січових стрільців

Восени 1917 р. активізуються контакти ерцгерцога зі старшинами легіону Українських січових стрільців (УСС). Створені у 1914 р. з ініціативи галицького політичного проводу, УСС брали участь у воєнних діях не заради інтересів Австро-Угорщини, а з тим, щоб стати реальним мілітарним фактором у боротьбі за відновлення самостійної української держави, до складу якої, на їхню думку, у слушний момент могла б увійти й Галичина. З самого початку провід УСС відчував негативне ставлення й послідовний опір розбудові українського легіону з боку польських кіл Австро-Угорської імперії, які використовували свій вплив у державному апараті та армії. Зрештою, з підозрою ставилася до УСС і австрійська влада. Утворення Центральної Ради, проголошення в листопаді 1917 р. Української Народної Республіки (УНР) викликали радикалізацію національно-політичних настроїв старшин і стрільців українського легіону. У той час, коли за Збручем будувалася українська державність, австрійський уряд загравав з польською стороною, прагнучи утримати поляків у складі імперії ціною поступок їм у Галичині. У результаті серед легіонерів УСС неухильно зростали антиавстрійські настрої. На цьому ґрунті сформувалися розходження між УСС і поміркованою політичною лінією галицького проводу. На одній з політичних нарад Українських січових стрільців було навіть прийнято рішення про саморозпуск легіону на знак протесту проти такої поведінки Австрії. Ерцгерцог був добре поінформований про стан справ у легіоні через одного з чільних діячів стрілецтва Н. Гірняка, якому він радив підтримувати високий рівень бойової підготовки легіону, навіть шляхом нелегальної рекрутизації^50. Увага ерцгерцога у цей час була прикута й до подій у Великій Україні, де відбувалися доленосні для українців події. «В нашому листуванні ца першому місці стояли події над Дніпром, — зазначав Н. Гірняк у своїх спогадах. — Це було самозрозуміле, бо ж там формувався молодий державний організм визволеної України. Я пересилав йому всі часописи, що їх ми одержували з Києва через фронт, а він навзаєм пересилав мені постійно голоси світової преси…»[51].

В. Габсбург виявив повну готовність сприяти УСС, брав активну участь в організаційних нарадах на Святоюрській горі в резиденції А. Шептицького, який також цікавився станом стрілецтва. І хоча, завдяки позиції галицького політичного проводу, який наполягав на збереженні легіону, до саморозпуску не дійшло, настрої легіонерів УСС не змінилися.

У грудні 1917 р. з ініціативи майбутнього керівника військового відомства Західно-Української Народної Республіки Д. Вітовського відбулась таємна нарада старшин УСС у Гуштині, де обговорювалася політична ситуація і плани на майбутнє. Деякі старшини, зокрема підхорунжий Д. Паліїв, висловлювались за негайний і повний розрив з Австрією та перехід на службу Українській Центральній Раді^52. Звичайно, австрійське командування, яке пильно стежило за УСС, було занепокоєне цими настроями і прагнуло їх подолати. У січні 1918 р. було усунуто з посади командира полку М. Тарнавського і призначено на його місце О. Микитку. Обидва згодом стали командувачами Української галицької армії (УГА). Посилились наміри ліквідувати УСС.

Між тим у Бересті розпочалися мирні переговори. В. Габсбург виявив особливу активність у ході їх ведення. Він постійно листувався з головою австрійської делегації графом О. Черніним, впливаючи на нього у корисному для України напрямку. Час від часу вони зустрічалися в одному з сіл поблизу Берестя. Одночасно ерцгерцог постійно інформував галицький політичний провід про настрої австрійської делегації щодо української проблеми. Він сприяв встановленню контактів української делегації з галицькими політиками, що було вкрай важливим у процесі відпрацювання проекту західних кордонів УНР і ординації про автономний коронний край Галичина, створення якого передбачалось таємним додатком до мирного договору. Примірник цих матеріалів був переданий ерцгерцогу Вільгельму, який доклав чимало зусиль, щоб цей проект був прийнятий графом Черніним.

В. Габсбург з особливим піднесенням надсилає вітання А. Шептицькому «з нагоди щасливого миру з Україною» (док. 67). 18 лютого 1918 р. він повідомляє митрополита про таємні домовленості у Бересті, за якими нарешті мала бути реалізована давня мета української галицької політики — утворення українського коронного краю в рамках австро-угорської монархії. «Домовленості стосуються наступного, — інформує ерцгерцог. — 1. Зобов’язання Австрії перетворити Східну Галичину та Буковину до 1 липня 1918 року у самостійну провінцію. 2. Зобов’язання України поставити всі надлишки зерна до Австрії до 1 липня 1918 року» (док. 68).

У лютому 1918 р. УСС у складі австрійської армії перейшли Збруч. Однак загрози ліквідації українського формування не припинялись, що змусило ерцгерцога домагатись підпорядкування легіону собі. В автобіографії він згадує свій протест-демарш перед начальником генерального штабу Арцем з погрозою антиавстрійського виступу УСС та інших полків австрійської армії з українцями у своєму складі (док.1). Водночас він просить А. Шептицького особисто переговорити з Черніним та імператором Карлом І у справі легіону. «Дуже важливо, щоб Ви, Ваша Екселенціє, саме перед моїм приїздом до Відня (до 25 лютого. — Авт.) повідомили Черніна та його Величність про бажання нації щодо легіону, — пише він митрополиту, у цьому випадку ми уникнемо будь-яких підозрінь, ніби ми це щойно вже у Відні обговорили під час прогулянки містом» (док. 69).

Зрештою, навесні 1918 р. Вільгельм Габсбург очолив військову групу австрійської армії (група ерцгерцога Вільгельма), до складу якої увійшов патронований ним легіон УСС. Це означало фактичне призначення ерцгерцога командиром УСС і було результатом рішучих протестів українських депутатів у парламенті, зусиль військових-українців і активних дій самого патрона легіонерів Вільгельма Габсбурга, який, за власним свідченням, тривалий час з усіх військових відзнак «носив тільки синьо-жовту відзнаку «УСС “1914”». Це добре знали в легіоні, і підпорядкування йому УСС у березні 1918 р. не викликало протидії січових старшин.

До місця свого призначення ерцгерцог мав їхати через Тернопіль. Про це повідомив місцеве українське громадянство о. Ксаверій Бонн — бельгієць за походженням, один з перших ченців-редемптористів у Галичині, які у 1911 р. прийняли східний обряд і займались місійною працею. Пізніше, у 1920 р. він очолив українську дипломатичну місію у Ватикані і був, за висловом В. Липинського, «найкращим українським дипломатом»[53].

К. Бонн, який познайомився з ерцгерцогом на згаданому прийомі в А. Шептицького, організував зустріч високого гостя з тернопільською громадою. Ця подія детально описана українським поетом П. Карманським як яскравий епізод захисту ерцгерцогом українських національно-культурних домагань перед дискримінаційними заходами місцевої адміністрації^54.

З Тернополя В. Габсбург прибув до Одеси, потім — до Миколаєва і нарешті на невеликій станції Копань зустрівся з УСС, де наприкінці березня 1918 р. очолив їх (док. 2). До складу групи В. Габсбурга, крім легіону УСС, увійшов також загальновійськовий батальйон австрійської армії ІІІ/115. Відомий український поет Остап Луцький, який 1 квітня 1918 р. був призначений ад’ютантом ерцгерцога, свідчив, що у складі батальйону було чимало українців. «Архикнязь інтересувався всіма подробицями баталіону (мундури, муніція, шпаги і т. д.), — зауважує О. Луцький, — з багатьма людьми говорив по укр., маркував велику втіху, як майже усі хлопці заявлялись українцями»[55].

Вже від початку свого перебування на Великій Україні В. Габсбург уважно слідкував за розвитком політичних подій в країні. Цілком зрозуміло, що чималий інтерес і водночас певне занепокоєння командира УСС викликала аграрна політика Центральної Ради, яка мала важливе значення для економіки Центральних держав. Загалом він був налаштований оптимістично щодо політичної перспективи України. Про це, зокрема, свідчить О. Луцький: «Відтак зайшли ми в розмові на укр. республіку, — занотував він у своєму щоденнику 3 квітня 1918 р. — при чім я пояснив йому історію Центральної Ради і земельну справу. Він думає, що Україна буде сильно стояти, що радикальна розв’язка соціальних питань на Укр. тільки тим часом ослаблює «Раду», але се вдасться і небавом Україна буде мати за собою велику крізу, яку інші, на Заході, щойно відтак будуть мусіли переходити». «Він оптиміст в укр. справі і також обіцює собі багато в Катеринославщині, Полтавщині і т. д.», — робить висновок ад’ютант ерцгерцога. При цьому В. Габсбург зауважив, що «він і Цісар (Карл І. — Авт.) (в спротивенстві до пок[ійного] цісаря) дуже інтересуються укр. рухом і сприятимуть йому»[56].

У квітні 1918 р. військова група Вільгельма Габсбурга, яка входила до складу 11-ї дивізії австро-угорської армії, зайняла Херсон. За кілька днів УСС рушили вгору по Дніпру до Олександрівська, який після короткотривалих запеклих боїв з більшовицькими частинами 16 квітня був взятий підрозділом полковника П. Болбочана й Хортицьким куренем Вільних козаків отамана Оліфера. 18 квітня в місто увійшли УСС, яких вітали вояки П. Болбочана й Хортицького куреня. В Олександрівську УСС перебували протягом майже двох місяців. Тут вони увійшли в тісний контакт з частинами Запорізького корпусу: 2-м Запорізьким пішим полком П. Болбочана й Запорізьким кінним гайдамацьким полком ім. К. Гордієнка під командою полковника В. Петріва.

На другий день після вступу УСС до Олександрівська місцева українська громада відрядила до В. Габсбурга свою делегацію. До олександрійської «Просвіти» для налагодження спільної культурницької праці було делеговано М. Заклинського, який одночасно активно співпрацював з комендантом міста Гемпелем. У спогадах січовик писав, що наприкінці квітня — травні 1918 р. «Просвіта» організувала кілька виїздів на Хортицю, в яких взяли участь січові стрільці В. Габсбурга й запорожці під командуванням полковника П. Болбочана^57.

Ерцгерцог із захопленням писав А. Шептицькому про своє перебування на землі запорожців: «Я знову із хоробрими легіонерами на «Запоріжжі», тут так чудово! Тут люди дійсно впевнені в собі, справжні українці, і вони все ще досить ретельно дотримуються всіх запорізьких традицій; я щасливий тут знаходитися…» (док.71).

В. Петрів у своїх спогадах подає опис зустрічі наддніпрянського вояцтва з УСС-ами, свідками якої були тисячі людей із Запоріжжя. Офіцери штабу Запорізької дивізії, посадивши ерцгерцога в царську карету, захоплену під час походу запорожців на Крим, супроводжували династа з роду Габсбургів під гучні вигуки «Слава», веселі оплески вояцтва й зібраного народу.

Запорізький корпус (командувач генерал Натіїв) — одна з кращих бойових одиниць армії УНР — відзначився проведенням блискучої операції по звільненню Криму від більшовиків. У ході бойових операцій українських частин у Криму загострився конфлікт із німецьким командуванням, яке не бажало утвердження української влади на кримській території. У результаті кримське угруповання української армії, якому загрожувало роззброєння німцями, було виведене з Криму й розташоване поблизу Олександрівська^58. Невдовзі після прибуття до міста командування Запорізької дивізії влаштувало прийом у міському саду на честь ерцгерцога В. Габсбурга, якого із захопленням вітали запорожці й місцеве громадянство^59.

В. Петрів свідчить у своїх спогадах, що тертя між запорожцями й австро-німецькою військовою владою тривали. Ерцгерцог Вільгельм особисто залагоджував суперечності, виїжджаючи з цією метою до австрійського командування^60.

Запорожців, опозиційно налаштованих як до соціалістичних експериментів Української Центральної Ради, так і до окупаційної політики австро-німецької влади, не могла не притягувати імпозантна постать представника дому Габсбургів, який послідовно підтримував українські інтереси. Офіцери дивізії генерала Натіїва були частими гостями в ерцгерцога. Серед них — уже згаданий капітан генерального штабу Гемпель — військовий комендант Олександрівська й повіту. О. Луцький характеризує його як «противника соціялізації і соціялістів», який справив на ерцгерцога найкраще враження. «Він самостійник, — зауважує ад’ютант В. Габсбурга. — Симпатичні йому федералісти, бо це мозок України, а с.р.с.д. — капуста головата. Він думає, що його дивізія… (Запорізька. — Авт.) як верне у Київ, геть розжене с-рівську «Раду» і міністром стане Болбочан. Це, як і все, треба перевести силою, без сантиментів, бо все пропаде…»[61].

Позиція Гемпеля перегукувалася з опозиційними настроями поміркованої частини українського суспільства і професійних військових щодо Української Центральної Ради, яка завела українську державність в глухий кут. Отже, всі ознаки кризи, в якій опинилась УНР, були цілком очевидними як для близького оточення ерцгерцога, так і для нього самого.

І все ж переворот 29 квітня 1918 р., який привів до влади гетьмана Павла Скоропадського, не мав підтримки ні серед запорожців, ні серед усусів. «Гемпель лютий. Ми здебільшого также. Австрія про це нічого напередодні навіть в час не знала, — коментує О. Луцький реакцію на гетьманський переворот. — В городі розліплюють відозву укр. партій і організації за Радою проти гетьмана. В укр. часописі Січ ні словечка про це. В рос. Друзі народа страшний крик проти гетьмана і його конституції»[62].

Проте опозиційність поміркованих українських політичних сил відрізнялася від деструктивних дій українських соціалістів, які фактично уже з травня-червня розпочали підготовку повстання проти гетьмана і створеної ним Української Держави. На противагу заангажованим у партійне доктринерство соціалістичним лідерам, серед офіцерів Запорізького корпусу зростало розуміння, що саме традиційна форма української державності — гетьманство, оперте на ліберальне реформаторство, — зможе забезпечити стабільність незалежного державного існування українців.

Показовим у цьому контексті є висловлений Гемпелем невдовзі після гетьманського перевороту намір: «З Скоропадським добре буде помиритися». Отже, дуже швидко прийшло розуміння, що гетьман «бере диктаторську власть на себе, аби Україна не пропала, а як тільки настане порядок, передасть владу парламентові укр.» Остап Луцький констатує, що «самостійник Гемпель годиться на це», і доходить висновку: «Виходить, що за Скоропадським самостійники, федералісти, взагалі укр. інтелігенція і напевно багаті селяни. Сегодня увечір загальна думка, що це добре діло для України. Проти ідеї гетьманщини і навіть нової конституції ніхто (крім лівих кругів) не ставав властиво. Усіх боліло тільки, що це німці таку штуку втяли (а напр, не укр. військо) — див. Натіїва переговорювала про це з німцями — та що нім. солдати розігнали парламент»[63].

Такої ж думки про гетьманат дотримувався й В. Габсбург. Неприйняття ним особи П. Скоропадського, властиво, за тісну співпрацю з німцями, не означало заперечення гетьманства як державного інституту. У листі до А. Шептицького від 24 травня 1918 р. він зауважує, що «народ не проти Гетьмана, але проти Скоропадського, бо бачить у ньому русифікатора, що підтримується великими землевласниками, кадетами (частково) та іноземними елементами» (док. 72).

Ерцгерцог уважно стежив за розвитком політичної ситуації в Українській Державі, вітаючи появу позитивних зрушень у національному суспільному процесі. Так, він схвально оцінює призначення Д. Дорошенка міністром закордонних справ, сподіваючись, що той сприятиме реалізації таємного пункту Берестейського мирного договору щодо Галичини, поборюванню польських претензій до Холмщини. Водночас у листі до А. Шептицького В. Габсбург зізнається, що його увагу також привертає «нова партія (Українська демократично-хліборобська партія (УДХП). — Авт.) під керівництвом Липинського та Міхновського — двох дуже добрих українців, яка охопить усіх селян і дрібних власників, що виступають за гетьманську орієнтацію, але проти Скоропадського, ця партія здобуває багато прихильників» (док. 72).

З утворенням самостійної української держави й актуалізацією української проблеми в міжнародних відносинах серед політиків ширилася чутка про наміри Австрії використати ерцгерцога Вільгельма у своїх політичних комбінаціях і поставити його на чолі української держави. Після Берестейського миру, коли німецькі та австрійські війська увійшли на територію України, ці поголоски посилились.

Як зазначає Вольфдітер Бібе, сучасний німецький дослідник української політики Австро-Угорщини у 1918 р., «ерцгерцог-українофіл, який добре оволодів українською мовою і охоче носив український національний костюм», дав привід для подібних чуток. «Вже на початку травня, — зауважує цей автор, — про Вільгельма говорили як про претендента на трон»[64].

Проте навряд чи подібні плани могли існувати в австрійських правлячих колах, вони не мали реальної перспективи, з огляду на опозицію Німеччини, яка рішуче протидіяла будь-яким спробам сепаратної політики свого союзника щодо України. Після приходу до влади П. Скоропадського й утворення Української Держави про це взагалі не могло бути мови^65.

Зокрема, Карл І вважав, що кандидатура Вільгельма Габсбурга принесла б, як він висловився, «великі ускладнення для наших стосунків з Німеччиною», а також «для вирішення польського питання». Імператор порадив ерцгерцогу «відвертатися від усіх подальших пропозицій», тим паче, що, за його словами, «при сьогоднішній ситуації ясне волевиявлення українського народу навряд чи можна з’ясувати»[66].

Ще більш жорсткою була позиція Й. Форгача, посла Австро-Угорщини в Українській Державі, який вважав, що присутність Вільгельма Габсбурга в Україні взагалі «не принесла б нам ніяких політичних переваг»[67]. Такої ж думки дотримувався командувач австро-угорської армії «Схід» Альфред Краус. Він боявся, що німецькі партнери Австро-Угорщини розглядатимуть постать ерцгерцога Вільгельма як «нелояльну», як таку, що «створює інтригу», і вимагатимуть відмови від подальших економічних і політичних переваг австрійців в Україні. Фельдмаршал хотів дати В. Габсбургові іншу службову посаду в армії^68.

Проте політичні плани, пов’язані з особою ерцгерцога, знаходили сприятливий ґрунт серед окремих українських політиків і військових, насамперед у Великій Україні.

Фактичне небажання німецьких правлячих кіл бачити Україну своїм рівноправним партнером посилювало антинімецькі настрої серед українських політиків і військових, змушувало їх шукати політичну альтернативу.

Альтернатива гетьману П. Скоропадському

У першій половині травня 1918 р., в Одесі, серед місцевих українських соціалістичних організацій виник задум підняти повстання проти режиму П. Скоропадського й передати владу в Україні ерцгерцогу Вільгельмові Габсбургу як новому гетьману України. На таємній нараді представників УСДРП і УПСР міста з галицьким політиком О. Назаруком і командиром коша УСС Н. Гірняком їм було доручено поставити відповідний запит ерцгерцогу і в разі його згоди провести у Києві ширшу нараду з представниками січових стрільців Є. Коновальця. За свідченням Н. Гірняка, В. Габсбург дав приблизно таку відповідь: «Ви знаєте, панове, що я щиро полюбив український народ і сам почуваюся українцем. Але я ніколи не думав про якусь кар’єру в Україні. Одначе, коли буде воля цілого українського народу, щоб я станув на чолі його держави, я не відкажуся від цього»[69].

Прибувши до Києва, Н. Гірняк та О. Назарук поінформували Є. Коновальця й А. Мельника про задум одеситів. Скликана з цього приводу нарада членів центральних комітетів партій українських соціал-демократів та есерів, одеських соціалістів, старшин київських січових стрільців висловилась проти наміру одеситів. Не був він підтриманий й О. Назаруком, Н. Гірняком та офіцерами УСС.

Незважаючи на велику пошану до особи Вільгельма Габсбурга, більшість розважливих політиків і офіцерів-галичан усвідомлювала, що справа зміни голови держави повинна мати легітимний характер. До того ж вони були переконані, що Німеччина ніколи не погодиться з кандидатурою В. Вишиваного, оскільки це привело б до переваги позицій Австро-Угорщини в Україні. Що стосується участі УСС у політичних комбінаціях, пов’язаних з ім’ям В. Вишиваного, то ні легіон в цілому, ні його військовий провід не брали в них участі. До гетьманського перевороту українське січове стрілецтво беззастережно виявляло свою прихильність до Центральної Ради, а після перевороту покладалось на політичний авторитет опозиційного гетьманові Українського Національно-Державного Союзу^70. Даючи ерцгерцогові високу оцінку як прихильнику української справи, захиснику селян від зловживань окупаційної влади і, безперечно, оборонцеві УСС перед австрійським командуванням, УСС, тим не менш, були переконані, що український народ мав сам вирішувати свою долю. Політична лінія УСС у цьому питанні не могла не вплинути на вироблення політичної поведінки Вільгельма Габсбурга в Україні, який надалі відхиляв пропозиції подібного характеру.

Однак серед військових і політичних діячів Наддніпрянщини орієнтація на Вільгельма Габсбурга як ймовірного кандидата на голову української держави мала своє продовження. Як свідчить О. Луцький, 10 травня 1918 р. представник запорожців старшина Чайківський і згаданий Гемпель у присутності ад’ютанта В. Габсбурга і його політичного радника майора Форстера, заявили, що Запорізька дивізія «годячись на гетьманщину, хоче уґрунтувати її на демократичній підставі і з іншим гетьманом». На думку офіцерів дивізії, ним мав стати Вільгельм Габсбург. Відповідь ерцгерцога в інтерпретації О. Луцького звучить таким чином: «Для укр. народу я все мав симпатії і, як цего треба, я готов віддати йому усі свої сили. Я демократ, тому мусив би мати більшість за собою. Передусім мушу мати на це згоду цісаря»[71].

У свою чергу Чайківський заявив про намір звернутись у цій справі «до українських політичних організацій, самостійників передусім». Було домовлено, що кур’єр від групи В. Вишиваного буде направлений з відповідним листом до австрійського цісаря.

У випадку згоди цісаря й погодження позицій військових і політиків «мала б евентуально спільна депутація української] див[ізії] і українських] політичних] організацій] виїхати в цій справі до Відня і Берліна (до обох монархів)». Прикметним також є те, що запорожці не відкидали самої ідеї гетьманату, який розглядався як цілком реальна політична перспектива й мав бути збереженим, хоча й з іншим лідером. «Якби див[ізія] поставлена була тимчасом перед дилему, — свідчить О. Луцький, — узнати Скоропадського, або розв’язання дивізії, то має ся узнати гетьманщину і в особі Скоропадського, який буде мати «заслугу», що видвигнув собою «гетьманщину», аби у свій час уступити. Він же ще далеко не [сказав] останнє слово»[72].

Дещо інший варіант планів приведення до влади в Україні В. Габсбурга подає Мирон Заклинський. Він стверджує, що на початку травня 1918 р. до УСС прибули представники київських січових стрільців з планом повалення гетьмана й відновлення влади Української Центральної Ради силами СС, УСС і Запорізької дивізії. Старшини УСС хоч і погоджувалися на виступ проти гетьмана, однак були проти повернення влади Центральній Раді. Подібну позицію зайняли й запорожці, які хотіли передати владу В. Вишиваному^73.

Намір запорожців привести до влади Вільгельма Габсбурга підтверджується й іншими джерелами. Як свідчить В. Петрів, невдовзі після акції соціалістів Одеси полковник П. Болбочан запропонував командиру «гордієнківців» вдатись до рішучих кроків — проголосити В. Вишиваного гетьманом всієї України, спираючись на підтримку першого і другого запорізьких полків та «гордієнківців»[74]. На думку П. Болбочана, це могло б збалансувати німецькі та австрійські впливи в Україні, ліквідувати «російсько-німецький», за його словами, режим Скоропадського, приєднати до України Галичину, відродити розформовану дивізію синьожупанників, формацію січових стрільців (СС), послабити австро-німецькі позиції в Україні в цілому.

Через кілька десятиліть ім’я П. Болбочана неодноразово зустрічатиметься в матеріалах слідства В. Габсбурга. На допиті 23 вересня 1947 р. Вільгельм Габсбург підтвердив факт своїх зустрічей з П. Болбочаном і В. Петрівим. За його словами, вони «висловлювали невдоволення політикою, яка проводилась Скоропадським в Україні, і пропонували мені об’єднати їх українську групу військ для організації перевороту, щоб у подальшому очолити керівництво українським урядом. Однак від їх пропозиції я відмовився. Після цього розмови з цього приводу між нами ніколи не поновлювались» (док. 86). Отже, набутий В. Вишиваним за короткий термін політичний досвід застеріг його від необачних кроків.

Тоді, у 40-х рр., всупереч фактам радянські слідчі надали перевагу чуткам тридцятирічної давності й ухопились за сумнівну версію претендування В. Вишиваного на владу в Україні. В обвинувачувальному акті констатується, що ерцгерцог Вільгельм підтримував з П. Болбочаном «близькі стосунки» та спільно розробляв «плани захоплення влади у свої руки з метою стати «президентом» України»[75]. Очевидно, це звинувачення було потрібне для більш переконливого оформлення безпідставного вироку членові родини Габсбургів.

Болбочанівську опозицію до гетьмана П. Скоропадського не слід ототожнювати з опозицією українських соціалістичних партій. Послідовно державницька лінія П. Болбочана, який завжди надавав перевагу національно-конструктивним пріоритетам і професіоналізму у військовій сфері, всупереч вузькопартійним аспіраціям багатьох соціалістичних лідерів УНР, призвела пізніше до його конфлікту з С. Петлюрою і, зрештою, трагічної загибелі. Не випадково з такою повагою до Болбочана поставився В. Липинський. Саме розстріл П. Болбочана у червні 1919 р. змусив ідеолога українського гетьманського монархічного руху на знак протесту залишити посаду українського посла в Австрії, яку він обіймав з 1918 р. І зовсім, мабуть, не випадковою була посмертна публікація світлини П. Болбочана в редагованій В. Липинським «Хліборобській Україні» з написом: «Отаман Петро Болбочан — один з видатніших українських патріотів і борців за незалежну Україну, розстріляний Республіканським Урядом 29 червня 1919 року в Балині на Поділлю»[76].

Навряд чи можна погодитися із твердженням Євгена Коновальця, що у травні 1919 р. «партія хліборобів планувала використати отамана Болбочана для якоїсь своєї політичної комбінації»[77]. Для підтвердження цього потрібні відповідні вагомі аргументи, яких лідер ОУН не наводить.

Можна стверджувати, що намагання П. Болбочана залучити В. Вишиваного до політичної боротьби за владу в Наддніпрянській Україні у 1918 р. базувалось на ґрунті українського консерватизму в широкому контексті й не було пов’язане виключно зі Скоропадським. Адже П. Болбочан виступав не проти ідеї гетьманату як інституту влади, а проти самого Скоропадського, альтернативу якому він бачив у Вільгельмові Габсбургу. Прикметним є той факт, що П. Болбочан, разом із соціалістами-самостійниками О. Макаренком, І. Луценком та В. Оскілком, у листопаді 1918 р. виступав проти позиції Національного союзу, який організував повстання проти гетьмана. За свідченням О. Андрієвського, «вони взяли участь у повстанні тоді, коли воно стало неминучим і треба було спасати національні здобутки»[78].

Відмова брати участь у реалізації політичних задумів запорожців не завадила В. Вишиваному ближче познайомитися з вояками-наддніпрянцями та місцевим селянством. Габсбург відзначав високий рівень національної свідомості місцевого населення. Згодом він писав у мемуарах, що «територія давнього Запоріжжя має несподівано свідоме українське населення. Я розмовляв з селянами, особливо в околицях Царицинського Кута і переконався, що традиція українського козацтва там дуже жива. В усім пробивається у них та старина. Багато [хто] оповідає, що його дід чи прадід був на «Січі». Кожний гордиться тим, що він з вільного козацького роду» (док.1).

Разом із старшинами і стрільцями УСС ерцгерцог взяв участь у спеціально влаштованому «гайдамацько-селянському» святі у Царицинському Куті й параді українських частин. Ці контакти сприяли зростанню популярності Василя Вишиваного, а також поглиблювали загальноукраїнські патріотичні почування самого ерцгерцога, який протягом двох місяців безпосередньо спілкувався з наддніпрянськими військовими, простими селянами. Слід додати, що УСС розгорнули в місці розташування активну культурно-національну й державно-пропагандистську роботу, використовуючи з цією метою олександрівську «Просвіту», газету «Січ» та ін.

Австрійське військове командування, занепокоєне зростанням популярності В. Вишиваного та УСС серед місцевого населення, вирішило передислокувати очолювані ним підрозділи в найбільш загрожені повстанцями райони Херсонщини. 10 червня 1918 р. групу Вільгельма Габсбурга, у тому числі й УСС, було перекинуто в район Єлисаветграда, а наприкінці червня з Галичини сюди прибули Кіш і Вишкіл УСС. Місто мало давні українські національно-культурні традиції, пов’язані з іменами письменника Василя Мови, артільного батька Миколи Левітського, родиною Тобілевичів та ін. Тут було багато інтелігентських українських родин, які гостинно приймали у своїх домівках Українських січових стрільців та їхнього іменитого протектора. І тут, як і скрізь, де перебували УСС, продовжувалась їхня наполеглива культурно-освітня праця, насамперед серед українського селянства. Ось що писала про цю подвижницьку роботу вдова І. Карпенка-Карого С. Тобілевич: «Під проводом старших, з участю знавців свого діла: артистів, співців і музик, позаводили вони виклади шкільної науки для дітей і дорослих, світляні картини, концерти, театральні вистави й народні гулянки. Було творене спільною працею велике діло культури, що зацікавило й привабило до них усю околицю..»[79].

Чимало стрільців за особистим розпорядженням В. Габсбурга було відряджено до різних губерній України з метою організації шкільництва. Чотар М. Саєвич, сотник Д. Вітовський перебували з цим завданням, зокрема, на Поділлі та Херсонщині (док.2).

Ця праця набувала загальнонаціонального значення, оскільки землі входили до складу т. зв. Новоросії, яка офіційними російськими чинниками вважалася складовою російського етнотериторіального простору, не зв’язаного з Україною. Національно-культурна діяльність УСС-ів, на чолі з Вільгельмом Габсбургом, сприяла таким чином інтеграційним процесам, які особливо інтенсивно відбувались у добу Гетьманату, усвідомленню українським суспільством ідеї соборності України, об’єднанню всіх її теренів у єдину національно-територіальну цілість. Саме в цей час В. Габсбург почав реалізовувати свій план збільшення чисельності УСС. Було утворено новий курінь, який очолив д-р В. Старосольський.

І хоча командування 7-ї дивізії видало наказ розформувати нову частину УСС, фактично її складом було поповнено старі частини січовиків (док. 2).

Передислокація УСС сталася не випадково. Вона відбулася тоді, коли на південній Київщині й північній Херсонщині розгортались селянські виступи проти німецько-австрійської військової влади. Симпатії УСС були пов’язані з українським селянським повстанським рухом. При цьому ерцгерцог Вільгельм намагався переконати австрійську і німецьку владу, що цей рух не був більшовицьким за своїм характером, а спрямовувався на задоволення земельних потреб українського селянства.

Між тим австрійці вимагали від УСС участі у карних експедиціях на села, роззброєнні селян, реквізиціях збіжжя, що не могло не призвести до напруження у відносинах українських січових стрільців з окупаційною владою. «Я діставав від команди австрійської армії різні «гарні накази», як висилка карних експедицій на селян і т. і., — згадував В. Габсбург. — Однак усі ці «цінні папери» йшли в мене одною дорогою — а то до коша, який стояв під столом у моїй канцелярії. Ясно також, що я у висліді такої поведінки мав величезні труднощі і що прийшло до того, що наша австрійська влада вважала мене за політично ненадійну людину» (док. 2).

Австро-німецьке командування отримувало численні скарги російських і польських поміщиків, які були незадоволені гуманним ставленням стрілецтва до селянства та його методами «пацифікацій». Чимало переслідуваних австро-німецькою військовою адміністрацією представників української інтелігенції, селянства знаходили собі притулок у середовищі УСС. За свідченням Е. Ляришенка, ад’ютанта ерцгерцога, під «безпосередньою опікою» В. Габсбурга перебувала низка українських повстанських отаманів, зокрема, Махно, Зелений, Шинкар, Шевченко, яким загрожували репресії з боку окупаційної влади^80. З Шевченком — ватажком одного з великих загонів повстанців на Звенигородщині, як зазначає сам ерцгерцог, він також «знався» і навіть повідомив повсталих «про рух німецьких сил, які підходили з півночі»[81].

Генерал М. Омелянович-Павленко відзначав надзвичайно важливу роль Українських січових стрільців та їх патрона ерцгерцога Вільгельма у захисті селянських повстанців від репресій. «Необхідність рятувати від гострої кари кількох наших отаманів, прізвище одного з них я ще й досі пам’ятаю — це був от. Воробйов — що надто не розрахували своїх сил, — згадував М. Омелянович-Павленко, — привела й мене за посередництвом поручика Чижа до корпусу. Справедливість вимагала зауважити, що мої почуття як українця, в цьому штабі знайшли більший відгук. Може тут впливало й те, що до корпусу належали наші Усуси, на чолі яких стояла така особа, як полковник Вишиваний, який у всіх своїх поступуваннях без застережень проводив яскраву українську політику»[82]. Як свідчить Мирон Заклинський, до командування УСС часто приїздили селяни зі скаргами. Ведення цих справ і складання відповідних протоколів було доручено командиру куреня, поручнику д-ру B. Старосольському. Ці протоколи надсилалися В. Габсбургом командуванню дивізії, яке було змушене вирішувати справу на користь селян^83.

Кроки ерцгерцога Вільгельма, спрямовані на захист селянства, привертали все більшу увагу українського громадянства і породжували сподівання щодо пом’якшення репресивної системи окупаційного режиму. Так, 29 червня 1918 р. голова Всеукраїнського земського союзу C. Петлюра написав листа до Вільгельма Габсбурга, в якому просив звернути увагу німецької влади на згубність її політики й, зокрема, домогтися звільнення всіх реквізованих шкільних приміщень, необхідних для навчання дітей^84.

Між ерцгерцогом Вільгельмом і німецькими військовими склалися надзвичайно напружені стосунки. Сам ерцгерцог згадував, що «ніхто з німецьких вищих офіцерів не зложив мені ніколи візити. Розуміється, я також ні разу до них не поїхав, хоч граф Буріян з Відня виразно домагався від мене цього. Такі відносини тривали аж до кінця» (док.1).

Патріотична діяльність Вільгельма Габсбурга, зростання його популярності і згадані вище політичні кроки українських опозиційних діячів викликали занепокоєння П. Скоропадського. У своїх спогадах він зазначає, що неодноразово отримував агентурні відомості, згідно з якими ерцгерцог Вільгельм за допомогою свого оточення, «особливо якогось полковника (йдеться, очевидно, про П. Болбочана. — Авт.) веде посилену агітацію на свою користь з метою бути гетьманом». Скоропадський стверджував, що емісари В. Вишиваного «роз’їжджали по Україні, вже були деякі частини, з якими вони зав’язали зносини, у дивізії Натієва, без відома останнього, склалось цілком визначене ядро прибічників ерцгерцога, були розгалуження цієї конспірації й у великих містах»[85].

Джерелом агітації проти себе П. Скоропадський вважав «уніатів і Віденський двір», які, мовляв, виставляли «кандидатуру в гетьмани ерцгерцога Вільгельма»[86]. Подібну думку без серйозних доказів висловлює також один з активних учасників стрілецького руху Осип Думін (Антін Крезуб). «Австрійські верховоди мали в тому приділі свій план, — пише він, — з допомогою УСС з’єднати собі симпатії українського населення і як що до чого, провести архикнязя Вільгельма на український королівський престол»[87]. Ця цитата з праці О. Думіна була єдиним «документальним свідченням» монархічних аспірацій Вільгельма Габсбурга в Україні у 1917–1918 рр. яке було в розпорядженні радянських слідчих під час його допитів у ізоляторі Міністерства державної безпеки УРСР у 40-ві рр. Виникає питання, наскільки взагалі реальними були підстави вважати Вільгельма Габсбурга «австрійським контркандидатом на гетьмана України» або бажаним для певних українсько-галицьких та австрійських кіл «кандидатом на український королівський престол», як це стверджують і деякі сучасні дослідники^88.

На нашу думку, вагомих аргументів для таких тверджень немає. Н. Гірняк стверджує, що «ані УСС, ані яка-небудь політична група галичан ніколи не висувала кандидатури В. Габсбурга, але робили це наддніпрянські політичні й військові кола»[89]. Немає також підстав брати під сумнів і свідчення ерцгерцога про його зустріч з імператором Карлом І 1918 р., напередодні від’їзду до Одеси згідно з приписом ставки австро-угорського командування. Як зазначає В. Вишиваний, австрійському імператору було відомо про призначення ерцгерцога командиром окремої групи на окупованій території України, однак «будь-яких розмов з питання про ставленика у якості монарха України з членів династії Габсбургів між нами не було» (док. 92).

Про зміст зустрічі з австрійським імператором В. Вишиваний інформував, зокрема, А. Шептицького 18 березня 1918 р. У листі до митрополита він зауважував, що Карл І «віддав перевагу моїм прихильникам», і, повідомляючи про свій від’їзд до Одеси, зазначав, що саме імператор передав у його розпорядження «группенкоманду, що складається з українського (австрійського) піхотного батальйону і українського легіону». Ерцгерцог зауважував, що імператор дав йому доручення «діяти в Україні не військово, але політично і в цьому зв’язку він мені залишає повну свободу, як новий доказ його довіри» (док. 70). Жодних конкретних свідчень про задоволення Карлом І імовірних претензій ерцгерцога Вільгельма на владу в Україні в листі немає. Звичайно, вони були б доведені до відома митрополита, якби мали місце в дійсності. О. Луцький свідчить, посилаючись на політичного радника ерцгерцога майора Форстера, що група В. Вишиваного мала насемперед інформаційні завдання. У своєму щоденнику він зауважує: «Поінформував мене Форстер, що головним завданням групи є зібрати об’єктивні інформації про Україну для цісаря — на його (ціс.) особисте бажання». Що два тижні ерцгерцог надсилав імператорові Карлу повідомлення про свої спостереження^90.

Отже, реалізація т. зв. «малоукраїнського» або «австрійського» розв’язання української державної проблеми була малоймовірною. У зв’язку з цим не можна ще раз не вказати на полонофільські симпатії Габсбургів, що було визначальним у політиці австрійських правлячих кіл щодо Галичини. Як уже зазначалось, ще у 1916 р. Франц-Йосиф І відверто пообіцяв полякам утворити польську автономну область. І хоча, згідно з таємними протоколами Берестейського договору, Австро-Угорщина погодилась задовольнити українську вимогу — поділити Галичину на українську і польську частини, — під тиском польських політиків у липні 1918 р. таємний протокол про утворення з українських земель Австро-Угорщини окремого коронного краю та передачу українцям Холмщини було денонсовано австрійським урядом.

У цій ситуації контакти ерцгерцога і УСС із місцевим населенням, фактична підтримка ними селянських повстанців викликали роздратування не лише Берліна, а й Відня. Напруження між групою В. Габсбурга й австрійським командуванням досягло найвищої точки, коли УСС відмовилися ліквідувати повстанську групу М. Шинкаря. Командування знало, що УСС переховували опозиційних наддніпрянських діячів і старшин, яким загрожували репресії.

Австрійська та німецька дипломатія проти Василя Вишиваного

Під час чергового виклику Вільгельма до австрійської столиці, а потім і до Берліна, де він мусив давати пояснення у зв’язку з численними доносами на нього, було зроблено спробу ліквідувати УСС. Так, він згадував про це: «Доноси все більшали, а зміст їх ставав щораз більш ненависний. Вкінці закинули мені, що я своєю поведінкою з селянством підготовляю ґрунт большевизмові в народу і в війську. Мене знов покликали до Відня, а в часі моєї неприсутності при УСС мали їх розв’язати» (док. 1). З Відня Вільгельм Габсбург через міністерство закордонних справ був викликаний до німецького імператора Вільгельма II. Як зауважує ерцгерцог у своїх спогадах, під час візиту до німецької головної штаб-квартири він намагався переконати німецьких керманичів у згубності їх окупаційної політики в Україні. Однак його застереження викликали прохолодну реакцію. Ерцгерцог з іронією зазначає, що у «невиразній відповіді» імператора на висловлені йому враження про Україну, виразним було «тільки те, що йому моя присутність на Україні не бажана» (док. 1). Це досить чітко було також висловлено помічником німецького державного секретаря у Берліні, коли Вільгельм Габсбург вертався в Україну.

Виклик ерцгерцога до Відня й Берліна розцінювався вороже налаштованими до нього керівниками австро-угорської дипломатії як здійснення їх сподівань усунути український легіон і його протектора з України. Ініціатива у цій справі належала послу Австро-Угорщини в Україні графові Форгачу, який поставив завдання домогтися відкликання ерцгерцога у телеграмі міністерству закордонних справ ще 16 червня 1918 р.[91] В. Габсбург у своїх спогадах називає його своїм «особистим неприятелем», який разом з німецьким послом Муммом пересилав усі доноси на нього в Австрію (док.1).

Вже 20 червня австрійський міністр закордонних справ гр. Буріян повідомив Форгача про вирішення цього питання і попросив своєчасно поінформувати його «про те, чи виїзд ерцгерцога з України стався вже відомим у Києві», що мало принести і йому «бажане заспокоєння»[92].

Між тим серед січових стрільців ширився поголос, що Вишиваний вже не повернеться в Україну, а легіон УСС буде роззброєно. Для цих чуток були серйозні підстави. Як бачимо, саме цього прагнули керівники австрійського дипломатичного відомства й генерального штабу. Повернення ерцгерцога Вільгельма будь-що намагався не допустити граф Форгач, який вбачав у цьому загрозу не лише авторитету гетьмана Скоропадського, але й усій політиці Центральних держав в Україні. У телеграмі міністерству закордонних справ Австро-Угорщини від 11 серпня 1918 р. він рішуче висловлюється проти перебування Вільгельма Габсбурга в Україні. «Вже й без того так слабому, в південній Україні до нуля впалому авторитетові Гетьмана, ми через поворот ерцгерцога, якого може радісно привітають всі елементи ворожі Гетьманові й спокійному розвоєві краю, як Центральним Державам», — зазначав австрійський посол^93. Він стверджував, що всі в Україні бачать В. Габсбурга як «нашого кандидата до престолу й ніхто не вірить, що він повертається, щоб тут, на чолі його українського легіону, виконувати службу безпеки й поліційну, юстифікувати банди розбійників, що, як відомо, належить до завдань наших військ, дислокованих в Україні»[94].

Форгач став на шлях відвертої компрометації В. Габсбурга, не зупиняючись перед поширенням в урядових колах неперевірених фактів та відвертих пліток. Зміст інформацій австрійського посла в Українській Державі до міністерства закордонних справ Австро-Угорщини є ще одним переконливим свідченням, що керівні австрійські кола були абсолютно далекими від намірів утвердити В. Габсбурга на чолі урядування в Україні. 18 серпня 1918 р. Форгач надсилає чергову телеграму до Відня, у якій повідомляє про отримане ним довірочне свідчення німецького посла барона Мумма, що нібито ерцгерцог Вільгельм мав намір у головній квартирі просити імператора Вільгельма II підтримати його кандидатуру на престол в Україні. «Німецький посол є цього погляду, — зазначав він, — що коли вже також німецькі провідні кола офіційно мають вістку про аспірації Архикнязя, про які гетьман і всі українці ніколи не мали найменшого сумніву, його поворот створить тут зовсім неможливу ситуацію, бо ж мусило би виникнути загальне переконання, що ми не беремо поважно теперішнього режиму і вважаємо його неможливим до вдержання»[95].

Форгач намагався створити враження, що присутність ерцгерцога в Україні ускладнює і без того непрості стосунки Австро-Угорщини з Українською Державою, з огляду на відсутність ратифікації Австрією мирного договору, невирішеність на той час Холмської проблеми й денонсацію таємного протоколу щодо Галичини. Повідомляючи про свою зустріч з Павлом Скоропадським, яка відбулась 19 серпня, Форгач ставив в один ряд т. зв. «роль Архикнязя Вільгельма» із зазначеними проблемами, які були визначені в розмові з гетьманом як дестабілізуючі^96.

Близьке оточення австрійського імператора, безперечно, мало вичерпну інформацію про зміст розмов В. Габсбурга з німецьким імператором і не брало до уваги застереження Форгача. Австрійський міністр закордонних справ Буріян одержує з штаб-квартири імператора Карла І вказівку повідомити Форгача, що отримана ним інформація від барона Мумма «не відповідає дійсності і є неправдива». При цьому зазначалось, що кайзер Вільгельм мав розмову з В. Габсбургом про його повернення в Україну і «виявив повне зрозуміння задуму Пана Ерцгерцога виїхати в Україну для перебрання своєї команди»[97].

Буріян повністю передав Форгачу отриману ним директиву та зі свого боку зауважив, що в особистій розмові ерцгерцога з «провідними німецькими чинниками» в імператорській штаб-квартирі у Спа «усунено всякі недовір’я, з якими з німецької сторони стежено за його діяльністю в Україні». Зрештою, як зазначав міністр, сам ерцгерцог запевнив, що він далекий від будь-яких політичних планів. Більш того, В. Габсбург висловив намір зустрітися з гетьманом Скоропадським та усунути «всякий ґрунт для будь-яких непорозумінь». Буріян стверджував при цьому, що «поголоски, які курсують про дії і задуми ерцгерцога мають свій ґрунт не так у його особистих виступах, як у тенденціях українського легіону, які компрометують його в деякій мірі»[98].

Однак Форгач намагався переконати, що отримана ним інформація є достовірною. У відповіді Буріяну 23 серпня він стверджує, нібито німецький уряд має у своєму розпорядженні лист ерцгерцога, в якому той, мовляв, «признав себе за найбільш підходящого кандидата до українського престолу; він не хоче накидатися, але якщо нарід його покличе, він є готовий і т. д.»[99]

Як бачимо, у листі, про який свідчить Форгач, майже дослівно повторюється вже цитована нами відповідь В. Габсбурга О. Назаруку і Н. Гірняку на запит одеських соціалістів у травні 1918 р. Жодної іншої достовірної інформації щодо владних аспірацій ерцгерцога Форгач не наводить. Причому він намагається будь-що не допустити появи ерцгерцога у Києві, яка, за його словами, «ніяк не вплинула би успокоююче і з’ясувально». Тобто йшлося про те, щоб не допустити ймовірної зустрічі В. Габсбурга з П. Скоропадським, що могло б зняти напругу і розвіяти безпідставні підозри гетьмана щодо політичних намірів ерцгерцога в Україні. Можна припустити, що Форгач особисто доклав зусиль для того, щоб ця зустріч не відбулась. Не приховуючи втіхи, він повідомив австрійське міністерство закордонних справ 29 серпня 1918 р., що німецька військова влада у Києві, в разі появи В. Габсбурга у місті, «віднесеться до нього не як до ерцгерцога, але як до Ц. і К. ротмістра»[100]. А вже 30 серпня міністерство отримало інформацію Форгача, що гетьман висловив німецькому командуванню негативне ставлення до візиту В. Габсбурга^101.

Одночасно з дипломатами відповідну кампанію проводили австрійські та німецькі військові кола. У серпні 1918 р. начальник австрійського генерального штабу поставив перед Карлом І питання про те, щоб відкликати ерцгерцога й УСС, перевести їх на інший фронт або повністю ліквідувати легіон^102.

Звичайно, справа полягала не в намаганнях Відня зміцнити режим Скоропадського, стабільності якого нібито загрожували претензії В. Габсбурга на владу в Україні. Негативна реакція віденської бюрократичної верхівки на «українофільство» одного з членів імператорської родини мала глибше коріння. Вона обумовлювалась небажанням Австрії всерйоз рахуватись з українськими національними інтересами, що стало остаточно зрозумілим для багатьох політиків вже в самому розпалі світової війни. «Мрії про провідну історичну роль Австрії у відродженню самостійної Української Держави довелося нам здати в архів, — писав пізніше активний діяч Союзу визволення України, а згодом гетьманського руху О. Скоропис-Йолтуховський. — Занадто багато сиділо в Ц.К. Міністерстві Закордонних Справ «добрих знавців» народів Росії, таких, як пізніший представник Австро-Угорщини в Українській Державі, граф Форгач, щоб міністерство це могло піднятися до високого дійсно історичного погляду на будуччину Сходу, а в будуччині тій розглянути ясним оком великого політика майбутню ролю України»[103].

Напередодні та в перші роки війни, доки Росія ще була міцним і небезпечним противником, для Австро-Угорщини, як і її союзниці Німеччини, цілком зрозумілими були загравання з т. зв. «українським сепаратизмом», який послаблював їхнього спільного ворога. Щоправда, Австрія у своїх політичних кроках не заходила так далеко, як Німеччина, ціла низка політиків, економістів, публіцистів якої здавна висували ідею самостійної України. Досить згадати концепцію «королівства Київського» відомого німецького філософа Гартмана, яка отримала апробацію німецького канцлера О. Бісмарка.

Для Австрії як безпосередньої сусідки України і мови не могло бути про сприяння перетворенню останньої на сильну й незалежну державу, яка могла б загрожувати цілісності монархії Габсбургів, з огляду на давні українські території в її складі. Габсбурги традиційно мріяли про об’єднання під своїм скіпетром усієї Польщі разом з тими українськими землями, на які претендували польські політики. Тому для Австрії, яка опинилась у фарватері німецької зовнішньої політики, утворення самостійної української держави принесло б низку небажаних проблем. Берестейські переговори поставили у практичну площину проведення поділу Галичини, що загрожувало перспективам політичних домовленостей з поляками. Необхідно було також вирішувати питання про те, кому належить Холмщина, частково окупована австрійськими військами, які сприяли полонізації цього українського краю. Виснажена війною, переобтяжена проблемами внутрішньої перебудови, нестачі продовольства і сировини, Австро-Угорщина таємно від своїх союзників вела переговори з Антантою про сепаратний мир. Ось чому вона неохоче пішла на підписання Берестейського миру, зрештою, так і не ратифікувала його і денонсувала таємну угоду про поділ Галичини на польську та українську частини.

Австрійська дипломатична служба перебувала переважно в руках угорської шляхти, традиційно налаштованої проти українства. Її типовий представник граф Форгач запопадливо протидіяв усьому, що сприяло національно-державним інтересам України. Те саме можна сказати і про австрійську військову адміністрацію в Україні на чолі з фельдмаршалом Краусом, яка під приводом переслідування більшовиків репресовувала українських діячів, влаштовувала каральні експедиції проти селянства. У цих умовах національно-патріотична діяльність В. Габсбурга і патронованого ним легіону УСС йшла в розріз із австрійськими інтересами. Тривале перебування вишколених січових стрільців в українському середовищі робило їх все більш притягальною силою для українського селянства і його ватажків. Це загрожувало перетворенню їх у потенційно небезпечну мілітарну силу, здатну вирішувати національно-політичні проблеми України. Вільгельм Габсбург, який активно сприяв цьому процесу, ставав небажаною для Відня фігурою в Україні.

Форгача, зокрема, лякала перспектива порозуміння між гетьманом П. Скоропадським і В. Габсбургом, що могло виникнути після їхньої зустрічі, якої він будь-що прагнув не допустити. Упродовж усієї війни Австрія перешкоджала чисельному зростанню УСС, як і розбудові збройних сил гетьманської Української Держави.

На справжній підтекст кампанії проти ерцгерцога Вільгельма, розв’язаної з метою дискредитації перед імператором Карлом І, проливають світло два документи, які опинились у руках представника міністерства закордонних справ при австрійському командуванні в Україні Траутмансдорфа. Перший — витяг із протоколів судових слідств про поведінку українського легіону, другий — висновок т. зв. організаційної групи про подальше використання легіону у Східній армії. Як свідчить Траутмансдорф, витяг з обох документів був запропонований шефом генерального штабу Арцем австрійському імператорові. У першому висловлювалась підозра у намаганнях УСС «відірвання Галичини від монархії, приєднання її до України». У другому зазначалось, що легіон «формально відповідає всім вимогам регулярної, навіть ворогом признаної формації». Також підкреслювалось, що «при залишенні українського легіону в Україні на Східному фронті, він іде на зустріч такій самій долі, як польський помічний корпус», (йшлося про польський корпус генерала Галлєра, який у повному складі перейшов на бік росіян у 1915 р.)[104]. Сам Траутмансдорф вважав, що подальше перебування легіону в Україні є «крайнє небезпечне, бо ми напевно мусимо брати до уваги подібні політичні консеквенції (наслідки), як це було у випадку з польським помічним корпусом». На його думку, найдоцільніше було б просто ліквідувати легіон як самостійну військову формацію, оскільки він «з прогнанням росіян з наших кордонів втратив взагалі рацію на існування»[105]. Однак, незважаючи на ці застереження військових, імператор Карл І противився як ліквідації легіону, так і відкликанню В. Габсбурга з України, що означало б «признання нами (правлячими колами Австрії. — Авт.) політичної пропаганди ерцгерцога». До того ж доводилось зважати на ймовірні протести парламенту й низки політиків^106.

У результаті ерцгерцог все ж таки повернувся в Україну, хоча його зустріч з гетьманом не відбулась. Всупереч протидії він намагався кількісно і якісно зміцнити підпорядкований йому український легіон. З допомогою сотника Н. Гірняка В. Вишиваний встиг здійснити заборонений йому набір стрільців в околиці Вижниці на Буковині. Він згадував, що, попри опір австрійської військової влади, йому вдалося суттєво збільшити УСС, фактично подвоївши склад сотень легіону (док.1).

Ці кроки тільки посилили роздратування командування. Зрештою, під тиском і дипломатів, і військових Карл І на початку вересня 1918 р. остаточно дав згоду вивести УСС на чолі з В. Габсбургом з України і «тимчасово розташувати його у Східній Галичині»[107]. Проте розташувати УСС в Галичині не вдалося, оскільки проти цього рішуче виступили впливові польські кола. На початку жовтня за наказом австрійського командування легіон був передислокований на Буковину, і В. Вишиваний разом зі штабом і вишколом УСС прибув до Чернівців. На Буковині група ерцгерцога Вільгельма складалася лише з формувань УСС, тому ротмістр (сотник) В. Вишиваний фактично став командиром усього легіону Українських січових стрільців^108.

Постання Західноукраїнської Народної Республіки

Наближення розпаду Австро-Угорської монархії та небажання керманичів її внутрішньої й зовнішньої політики утворити зі Східної Галичини і Буковини автономний край змусили західноукраїнський провід вдатися до превентивних заходів з метою запобігти утвердженню польської влади на українській етнічній території.

Уже навесні 1918 р. багатьом політикам, у тому числі й західноукраїнським, стало зрозуміло, що Австро-Угорщина та Німеччина зазнають поразки у війні. У суспільстві поширювалися чутки про можливість укладення імператором Карлом І сепаратного миру з Антантою, про його таємні переговори з американським президентом В. Вільсоном, який дотримувався принципу права націй на самовизначення.

Прикметними стали наради імператора з лідерами низки парламентських груп, на яких обговорювалися питання перебудови Австро-Угорщини на федеративних засадах. З середовища українських депутатів у цих нарадах брали участь такі чільні представники, як віце-президент австрійського парламенту Ю. Романчук, міністр І. Горбачевський, голова Української парламентської репрезентації Є. Петрушевич, голова Українського народного комітету К. Левицький, лідер буковинців М. Василько.

Українські політики радили Карлу І здійснити державний переворот, розпустити парламент і ввести імператорським едиктом нову конституцію, яка передбачала б перебудову монархії Габсбургів на федерацію. Нове утворення мало складатися з низки національних держав. Цю позицію поділяли також групи словенських, чеських, хорватських і німецьких (т. зв. альпійських німців) депутатів, у т. ч. уже згаданий князь Алоізій Ліхтенштейн, барон Морзей та ін. У цьому ж напрямі працював і ерцгерцог Вільгельм Габсбург, який, як вже зазначалося, був у дружніх стосунках з Карлом І і підтримував зв’язок з українськими депутатами через о. Войнаровського та окремих офіцерів УСС.

У червні 1918 р. між делегатами Українського депутатського клубу Л. Цегельським і о. Фолисом з одного боку і словенцями на чолі з о. Креком (палкий прихильник українців, студіював у Львівському університеті українську літературу та історію) було домовлено про необхідність восени 1918 р. «допомогти» Карлу І здійснити переворот у дусі проголошеної Вільсоном концепції самовизначення народів. Передбачалося у порозумінні з імператором проголосити національні конституанти (установчі збори) — галицько-українську (у Львові), чеську (у Празі), словенську (у Любляні) і хорватську (у Загребі — для Хорватії, Далматії та Боснії). Конкретну реалізацію цього плану з боку Карла І брав на себе о. Крек, який часто бував у нього і користувався довірою імператора. Згідно з цим планом імператор до початку перевороту мав змінити комендантів і військові залоги в названих містах, щоб не допустити жодних спроб розігнати національні конституанти і виступів проти перевороту.

З українського боку у цей план були втаємничені насамперед Ю. Романчук, Є. Левицький, В. Бачинський, Є. Петрушевич, Т. Войнаровський, С. Смаль-Стоцький, С. Голубович, дещо згодом І. Кивелюк, О. Стефанович, А. Шептицький, В. Панейко, В. Охримович, Т. Лежогубський та ін.[109] Рішення про необхідність перевороту було прийнято провідниками Української Національної ради в серпні 1918 р. У процесі підготовки акції раптово померли два найбільш активні її організатори — о. Крек та о. Фолис. Оскільки Крек був посередником між українцями та імператором, то цілком зрозуміло, що це загальмувало реалізацію наміченого плану, однак не могло його зупинити.

Забезпечення військової підготовки перевороту було доручено поручнику австрійської армії Петру Бубелі, сотнику Любомирові Огоновському та підхорунжому УСС Дмитрові Палієву. Ця трійця повинна була постійно підтримувати зв’язок із командуванням УСС, щоб легіон був готовий у разі потреби прибути до Львова й унеможливити польські зазіхання на галицьку столицю і Західну Україну в цілому. Водночас велась інтенсивна підготовка до захоплення влади у Львові та на місцях. УСС мав стати основою українських збройних сил. Деякі автори стверджують, що керівником задуманої акції мав бути Д. Вітовський, а безпосереднім командиром українського війська — В. Вишиваний^110.

Слід, однак, зауважити, що Українські січові стрільці мали «свій план» державного перевороту, який висував дещо інші політичні цілі. Фактично УСС зайняли опозиційну до Української Національної ради позицію. Керманичі українського легіону вимагали негайно проголосити соборну самостійну республіку й розірвати усі державні зв’язки з австро-угорською монархією.

У свою чергу галицький політичний провід був змушений діяти більш обережно. До цього його зобов’язувала політична ситуація як у Великій Україні, так і в Австро-Угорщині. Помірковані західноукраїнські політики мусили зважати на загрозу існуванню Української Держави з боку українських соціалістів та їхніх фактичних союзників — більшовиків. Перспектива відходу австро-німецьких військ з України робила цілком реальною більшовицьку інтервенцію, ліквідацію Гетьманату, знищення національної державності на території Великої України і, відповідно, неможливість реалізації ідеї соборності.

У перебудові Австро-Угорщини на федерацію національних держав галицький провід вбачав реальну можливість створення галицько-української державності й отримання у своє розпорядження частини української території, державного апарату і армії. Висловлювалися сподівання на успішний перебіг переговорів імператора Карла І з В. Вільсоном та одержання гарантій подальшого державного існування Австро-Угорщини як федерації вільних народів. Тобто мали місце розрахунки бодай у Галичині утвердити стабільну українську державність.

При цьому ідея соборності як така не відкидалась, а лише відкладалася з тактичних міркувань. «У кожному разі, здавалось нам безпечнішим для наших державотворчих замислів держатись поки що цісаря Карла та ідеї української галицької держави, — зазначав один із творців ЗУНР Льонгин Цегельський. — І ми рішили так — як це всякому зі сказаного ясно — не з якогось галицького загумінкового партикуляризму, але тому, що на нашу державу на Великій Україні, по нашій думці, не було тоді виглядів. Ми не хотіли топити українських державних змагань у большевицькім пеклі. Але ми були готові кожної хвилини прилучитись до закріпленої української держави — гетьманської чи республіканської»[111].

Зберігаючи формальну лояльність до Габсбурзької монархії, галицький політичний провід готував переворот. 16 жовтня 1918 р. маніфест Карла І сповістив про перебудову Австро-Угорщини на федеративних засадах. У відповідь 18 жовтня українські депутати австрійського парламенту та галицького сейму уконституювалися як легальна репрезентація — Українська Національна рада, яка проголосила українську державність на всій українській етнічній території Австро-Угорщини.

Однак реалізація українських державницьких намірів у Галичині наштовхнулася на серйозну протидію польських кіл. Останнім вдалося перешкодити зосередженню у Львові легіону УСС, який перебував на Буковині у вирішальні дні перевороту. Водночас австрійська влада не поспішала визнати українську конституанту владою, віддаючи перевагу польським чинникам Галичини.

У цьому контексті значний інтерес викликає питання про політичну роль Вільгельма Габсбурга в перебігу подій у Галичині напередодні та під час перевороту, його особисті політичні наміри, які залишились не з’ясованими до кінця як в мемуарній, так і в науковій літературі. Деякі автори стверджують, що УСС виявляли надмірну лояльність до члена правлячої династії і «мали «свій плян» державного замаху, а саме: проголосити архикнязя Вільгельма королем»[112]. Однак таке твердження викликало гостре заперечення в середовищі чільних діячів УСС, зокрема, Никифора Гірняка — людини, яка в цей час підтримувала тісний зв’язок з ерцгерцогом. Н. Гірняк зазначає, що закиди УСС-ам, викладені в одній із публікацій Л. Цегельського, викликали «бурю сміху серед УСС-ів, зібраних на першому з’їзді в Регенсбургу на початку 1948 р.»[113] Так само безпідставними вважає Н. Гірняк закиди Д. Донцова УСС-ам у їхній надмірній лояльності до В. Вишиваного^114.

Варто звернути увагу на політичну позицію керівництва УСС, яке буквально напередодні листопадового перевороту чітко визначило своє опозиційне становище до тактики Української Національної Ради.

24 жовтня 1918 р. на зборах старшин УСС було прийнято резолюцію, в якій визначалася мета визвольної боротьби: утворення соборної, вільної, самостійної Української Республіки. Водночас сотникові Д. Вітовському було доручено виїхати до Львова як представнику УСС в Українському генеральному військовому комісаріаті та Українській Національній раді^115.

Отже, УСС виключали будь-яку підтримку монархічних аспірацій В. Габсбурга (якщо такі взагалі мали місце). Згадані збори відбувалися таємно, без його участі, оскільки, як зазначає історик січового стрілецтва С. Ріпецький, «старшини УСС не довіряли йому, як австрійському архикнязеві та близькому родичеві цісаря, і не можна було знати напевно, як він віднесеться до нових подій»[116].

Прикметно також те, що відомості про підготовку перевороту В. Габсбург отримав не від УСС-ів. «Я лежав тоді хворий, — згадує він. — Коло 15 жовтня 1918 р. приїхали до мене два українські старшини з Галичини й повідомили мене, що галицькі українці лагодяться перейняти владу в Галичині. Вже тоді обговорювали ми справу висадження моста на Сяні. Чому його у відповідний час не висадили — не знаю. Не кажу, що через те був би врятований Львів, то критикувати легко. Але цікаво було б знати, хто в тим завинив» (док. 1).

Про конкретний перебіг підготовки до перевороту В. Вишиваний у своїх спогадах не згадує. Це зрозуміло з огляду на позицію проводу УСС, який протидіяв переговорам з віденським урядом і не вірив у можливість перетворення Австрії у федерацію національних держав. Старшини УСС у цій драматичній ситуації не вважали за доцільне детально інформувати ерцгерцога Вільгельма про підготовку до перевороту, не будучи впевненими до кінця у його прихильному ставленні до цієї акції.

Очевидно, В. Габсбург у цей період значною мірою поділяв політичну платформу консервативно-поміркованого крила Української Національної ради, яке скептично ставилось до «революційних закликів» січового стрілецтва й галицьких радикалів про якнайшвидше об’єднання з Великою Україною.

Красномовним підтвердженням близькості політичних позицій лідерів Української Національної ради й Вільгельма Габсбурга є оцінка маніфесту Карла І, зроблена ерцгерцогом у листі до митрополита А. Шептицького 18 жовтня 1918 р. Він позитивно оцінює виданий імператором акт і зауважує, що робив пропозицію з цього приводу вже півроку тому. В. Габсбург констатує, що «проти приєднання австрійської України до решти України, з чим нещодавно виступило парламентське представництво (Є. Петрушевич та Є. Левицький) із др-ом Бараном, К. Левицьким та Народним комітетом, виступають як австрійці (об’єктивно), так і українці, до яких я сам себе вже дуже давно відношу». Далі ерцгерцог зауважує, що держава «по ту сторону Збруча» ще не повністю впевнена в собі, «стоїть на слабеньких ніжках і в будь-яку мить може впасти» внаслідок інтервенції більшовиків (док. 73).

Йшлося про те, що в разі реалізації концепції об’єднання жертвою більшовицької агресії, на думку ерцгерцога, могли стати обидві частини України, «і тоді вже ідея зробити Україну знову вільною та самостійною не втілиться у життя ніколи!» В. Габсбург пропонував проголосити незалежну українську державу під австрійським протекторатом. Ця ідея була доведена до відома галицького проводу.

У цьому контексті великий інтерес викликає таємне донесення штабу 4-го корпусу австрійської армії у штаб армії від 22 жовтня 1918 р. про те, що 18 жовтня 1918 р. В. Габсбург надіслав телеграми до українських депутатів австрійського парламенту К. Левицького та М. Василька «щодо проголошення українського «Князівства Галич» під владою імператора Карла І»[117]. Телеграма В. Габсбурга була надіслана після появи маніфесту Карла І від 16 жовтня про перебудову імперії на федеративних засадах. Цим кроком малось на увазі нейтралізувати польські аспірації щодо Галичини і радикально налаштовані кола українського громадянства, у тому числі більшість старшин УСС, які прагнули негайно проголосити об’єднання всіх українських земель в єдину самостійну Українську Республіку й розірвати зв’язки з австро-угорською монархією.

Водночас В. Габсбург рішуче відстоював українські позиції в Галичині всупереч польським зазіханням. «Переговори з поляками треба виключити, — зауважує він у листі до А. Шептицького. — Поляки ведуть переговори на базі «Вид», тобто лінія Краків-Станіславів-Калуш і т. д. Ну і що ж тоді залишиться від Східної Галичини? Для України існує лише один базис Сян-Серет, це є справедливою вимогою, тому що там проживає 75–90 % українців»(док. 73). Для В. Габсбурга «австро-польське» вирішення галицької проблеми, яке відстоював австрійський прем’єр Буріян, могло призвести «до зміцнення польської корони», що, зрештою, загрожувало й австрійським інтересам.

Небезпека утвердження польської влади на західній українській етнічній території в цей час була цілком реальною. До того ж, очевидно, для українських політичних діячів не було несподіванкою, що у численних політичних комбінаціях польської верхівки чільне місце посідала ідея створення польської монархії під скіпетром Габсбургів шляхом приєднання до Галичини польських етнічних територій, які перебували під владою Росії. Серед багатьох претендентів на ймовірний польський престол найбільш вірогідною була кандидатура ерцгерцога Карла Стефана Габсбурга — батька Вільгельма Габсбурга. Його постать була особливо привабливою для польських консерваторів з огляду на його родинні зв’язки з Чарторийськими і Радзивіллами. Прикметно, що ерцгерцог Вільгельм у своїх спогадах різко негативно відгукується про Ольгерда Чарторийського, чоловіка своєї сестри.

Відповіддю українських консервативних кіл на польські зазіхання могла бути спроба використати рішуче налаштованого проти пропольських настроїв своєї родини ерцгерцога Вільгельма Габсбурга і включити у політичний контекст спробу реалізації українсько-галицької монархічної ідеї. Всупереч польським домаганням В. Габсбург пропонує «проголосити Українську незалежну державу від Сян-Серет під керівництвом Австрії» (док. 73).

Очевидно, що ця ідея була предметом обговорення серед консервативно налаштованих галицьких політиків. Один із засновників стрілецького руху Іван Боберський занотував у своєму щоденнику 23 жовтня 1918 р: «Вечера з Гужковським, Цегельським й о. Бонном. Розмова оберталася довкола особи архикнязя, що стоїть на чолі легіону. Українські січові стрільці повинні прийти чим скорше під Львів, щоб випередити польський удар на Галичину»[118].

Наступного дня І. Боберський склав листа до ерцгерцога. Його В. Габсбургу мав передати сотник Букшований. «Український загал уважає за конечне, — зазначалось у листі, — щоб ваша світлість порозумілись з Віднем і виступили як шеф Галицького українського королівства. Українські збори висказали дня 19. X. свою думку про Галичину. Заява Вільсона про слов’ян в Чехії і слов’ян на полудні знана. Легіон повинен прийти в околицю Львова до Скнилова і Солонки…

Українці очікують, що ваша архикняжа світлість порозуміються з його величеством цісарем і поступлять енергічно в цім напрямі, щоб Східна Галичина припала українцям. Ваша архикняжа світлість посідає прихильність українського населення, ходило б тепер о це, щоб вихіснувати (використати. — Авт.) нагоди. Поляки не сміють випередити українців. Доконані події будуть для Антанти міродайними при заключуванню мира. Ваша архикняжа світлість, зволите порозумітись з д-ром Є. Петрушевичем»[119].

В. Габсбург і В. Липинський

Політична діяльність Вільгельма Габсбурга, його активна участь в українських справах не могла не привернути увагу В’ячеслава Липинського, тодішнього посла Української Держави в Австро-Угорщині. У 1918 р. між ними встановлюються безпосередні контакти, розпочинається листування. 11 листів В. Липинського до В. Габсбурга увійшли до нещодавно опублікованого першого тому «Листування» В. Липинського. Як видно зі змісту першого листа, він був написаний В. Липинським одразу після отримання послання від ерцгерцога, датованого 12 жовтня 1918 р.

В умовах, що склалися, В. Липинський, як і низка поміркованих галицьких лідерів, не бачив можливості реального вирішення проблеми соборності у ближчій історичній перспективі. Він зауважує, що «тяжке наше історичне наслідство» не дає можливості «вірним і щирим синам України з’єднатися і вмісті працювати для спільного великого діла»[120]. Водночас В. Липинський зазначав, що не бачить «великого зла в тому, що наше політичне життя, життя сьогоднішнього дня, іноді не дає нам всього того, чого б ми бажали мати». Він підкреслював необхідність «емансипації» Сходу і Заходу України від зовнішніх впливів як передумови об’єднання обох її частин. «Тільки очищені з впливів неволі знайдуться колись вільні сини України в своїй Вільній Великій Батьківщині», — писав він^121.

Бачення В. Липинським взаємин Галичини й Великої України суттєво відрізнялось від пануючих у тогочасному українському суспільстві ейфорійних настроїв щодо необхідності негайного об’єднання західних і східних українських земель. Ідеолог українського консерватизму вважав передчасним державний союз Галичини й Великої України як з огляду на конкретну політичну ситуацію, що склалася на кінець 1918 р., так і через певні особисті світоглядно-принципові позиції. Зрештою, до цього схилялась і помірковано-консервативна частина галицьких політиків, добре поінформованих про деструктивні наміри українських соціалістів щодо Гетьманату Скоропадського. Спроби Л. Цегельського (відрядженого разом з О. Колессою до Києва Є. Петрушевичем), якому вдалося потрапити на засідання Національного союзу 20 вересня 1918 р., переконати учасників засідання, що антигетьманське повстання стане кінцем державних змагань як Східної, так і Західної України, зовсім не справили враження на учасників наради^122.

Для галицького політичного проводу ставало усе більш очевидним, що західноукраїнські землі не отримають жодної допомоги від Великої України, яка була не захищена від нової більшовицької навали та хаосу, що насувався. Отже, залишався єдиний вихід — не чекаючи розвитку подій на Великій Україні, стати на шлях самовизначення й утворення західноукраїнської держави.

Цю концепцію підтримував посол Української Держави у Відні В. Липинський, який радив Є. Петрушевичу утримуватися від злуки Галичини з Великою Україною до з’ясування тамтешньої ситуації. У своїй промові на згаданих вище зборах українських нотаблів 19 жовтня 1918 р. Є. Петрушевич, пояснюючи мотиви своєї позиції, посилався на В. Липинського і наводив його аргументи^123.

І в той час, і пізніше, після поразки національно-визвольних змагань, В. Липинський, відстоюючи принципи національної єдності, вважав тогочасну галицьку політику, яка вела до створення окремої західноукраїнської держави, раціональною і правильною. Він вважав, що для більш консервативної Галичини з більш високою національною свідомістю політичне об’єднання з «українством придніпрянським», монополізованим демократичною інтелігенцією, було б «національним нещастям». Крім того, розпорошення галицького потенціалу на великих просторах Східної України у боротьбі за ефемерні, на його думку, республікансько-демократичні цілі вело до посилення реальної полонізації і поглиблення польської експансії.

Короткий досвід практичного втілення традиційної гетьманської ідеї в Українській Державі 1918 р., попри усі його вади, переконав В. Липинського в тому, що найбільш доцільною формою державного існування України є гетьманство, яке мусить прийняти форми новочасного правового монархічного інституту з гетьманом на чолі. Однак В. Липинський усвідомлював, що Вільгельм Габсбург не міг відіграти роль загальноукраїнського лідера, до чого ерцгерцога підштовхували деякі політики. Водночас В. Липинському, як і галицьким консерваторам, видавалась надзвичайно привабливою ідея залучити представника імператорського габсбурзького дому до реалізації політичних намірів організованого українського консервативного руху, оскільки В. Габсбург міг виконати певну політичну роль у регіональному масштабі. Ця думка накреслена В. Липинським у вищезгаданому листі від жовтня 1918 р.: «І тому я щиро радію, — пише він, — бачачи вашу Цісарську Високість на сторожі наших західних границь. Радію мрією, що може тут на заході родиться така Україна, котра своїм прикладом навчить свою рідну сестру по той бік Збруча. А що ніхто інший, як Ваша Цісарська Високість, не зможе краще повести свій нарід до сього Великого діла, то запорукою цьому служать діла і слова Вашої Цісарської Високости»[124].

Як бачимо, монархічна концепція В. Липинського відкидала будь-які перспективи для В. Габсбурга щодо українського престолу, водночас не заперечуючи можливості стати на чолі західноукраїнського державного утворення.

За доби ЗУНР

19 жовтня 1918 р. Українська конституанта, яка напередодні зібралась у Львові вирішити долю українських земель в Австро-Угорщині, більшістю голосів проголосила об’єднання Галичини, Північної Буковини і Закарпаття у самостійну державу. Питання про те, з ким нове державне утворення мало вступити в злуку (Велика Україна) чи федеративний зв’язок (Австрія), відкидалося. Як зазначає у своїх спогадах В. Габсбург, він мав докладні відомості про Українську конституанту у Львові та її рішення від старшин УСС (док.1).

У ході листопадових боїв у Львові В. Габсбург, як і більшість вояків Легіону, не брав безпосередньої участі у військових діях, залишаючись на Буковині. Ерцгерцог у цей час був хворий і лежав у госпіталі. До Львова на чолі вишколу і гуцульської сотні терміново був висланий командир вишколу УСС сотник О. Букшований.

Розрахунки низки політиків на переведення до галицької столиці всього легіону УСС і використання його у бойових діях не справдилися. І все ж, як свідчить у своїх споминах ерцгерцог, він домігся, щоб решта усусів відбула до Львова. «…Збудили мене вночі, — згадує він, — й сказали, що дальші частини УСС не хочуть їхати до Галичини, бо думають, що там усе добре, а тут румуни можуть забрати Буковину. Я встав, зібрався в лихорадці й автом поїхав на станцію… І дійсно до 4 години рано всі ешелони УСС від’їхали на Львів» (док.1).

Не можна виключати, що окремі представники тогочасного галицького проводу виявляли певне побоювання щодо ймовірних претензій В. Габсбурга на владу в новому українському державному утворенні. Про це, зокрема, свідчить у своїх спогадах український історик Мирон Кордуба. Він зауважував, що ще під час листопадових подій відповідальні політики на Буковині вимагали, щоб ерцгерцог Вільгельм «схопив ситуацію за чуб і на чолі січових стрільців помашерував на Львів». Про це Габсбурга повідомив його тодішній ад’ютант О. Луцький. Щоб відкинути будь-які підозри у прагненні до диктатури й узурпації влади, ерцгерцог одразу ж надіслав до Львова заяву, в якій зазначив, що і січових стрільців, і самого себе віддає у розпорядження Української Національної ради. Разом з тим, як вже зазначалось, він вислав частину стрільців для участі у бойових діях у галицькій столиці^125. Отже, очевидно, саме ця дражливість ситуації змушувала В. Габсбурга триматись дещо осторонь від перебігу політичних подій у ЗУНР.

Під час листопадових боїв у Львові за утвердження української державності, В. Габсбург виявив себе як її послідовний прихильник. Перебуваючи в госпіталі, він зробив усе можливе, щоб якнайшвидше передислокувати УСС до галицької столиці, де відбувались вирішальні події, хоча частина січових стрільців намагалась залишитись на Буковині, з огляду на румунську загрозу цьому краю (док.1).

7 листопада 1918 р., коли на Буковині утворилася Українська Національна рада, Вільгельм Габсбург вітав її створення і заявив, «що буде вірним громадянином Української держави». 9 листопада, попри хворобу, він залишив Чернівці і прибув до Львова, де перебував як приватна особа до 21 листопада, тобто до відступу з міста українських військ.

Перебіг жовтнево-листопадових подій в Галичині переконливо засвідчив повну безпідставність тверджень щодо австрійської підтримки українців проти поляків, чи то пак австрійських варіантів вирішення української державної проблеми й використання особи ерцгерцога Вільгельма. Звичайно, якби це дійсно мало місце, то австрійське політичне й воєнне керівництво зробило б усе, щоб заздалегідь передислокувати до Львова легіон УСС і паралізувати тим самим спроби польського збройного виступу у місті. Навпаки, конаюча Австро-Угорщина послідовно сприяла польській Ліквідаційній комісії перебрати владу у Львові. Водночас польські політики намагалися представити виступ українців у Галичині як інспірований німцями й цинічно дезінформували керівні кола країн Антанти, маніпулюючи іменем В. Габсбурга. Зразком цього є лист Ігнатія Падеревського, польського прем’єр-міністра, до полковника Гаузе, політичного радника американського президента В. Вільсона, 12 січня 1919 р. «Заскочені розбишацькою українською большевицькою армією, жінки і дітвора Львова вхопили за зброю і боронять міста, — писав Падеревський. — В даннім моменті сила около 80000 українців, узброєних і виекіпованих німцями, якими командують німецькі офіцери під начальним проводом австрійського архикнязя Вільгельма Габсбурга, стоїть перед брамами Львова…»[126].

Між тим, В. Вишиваний після залишення Львова українськими військами був також змушений покинути галицьку столицю. Після 21 листопада, як свідчить у своїх спогадах ерцгерцог, він автомобілем добрався до Жовкви, звідти через Кам’янку — до Золочева, далі — до Тернополя та Бучача. У Бучачі він перебував у монастирі о. о. Василіан.

І хоча в цей період В. Габсбург, здається, нічим не виявляв особистих аспірацій посісти чільне місце у новому державному утворенні, поголоски не припинялися. Л. Цегельський, зокрема, стверджує, що УСС нібито не залишали намірів реалізувати свій давній план поставити В. Габсбурга на чолі держави. «В змінених умовах, — зауважує він, — уже по Листопадовому перевороті, дехто з них почав думати про «Василя Вишиваного», як про короля Галичини і Буковини»[127].

В інтернуванні

Політичні розрахунки щодо В. Габсбурга, очевидно, генерувалися в інших суспільних сферах. Принаймні, за свідченнями Л. Цегельського, подібні наміри видавалися західноукраїнському урядові нереальною і шкідливою справою. У цей драматичний для ЗУНР період визвольної боротьби з поляками, коли уряд прагнув заручитися підтримкою Антанти й мав намір надіслати для цього до Парижа державного секретаря закордонних справ В. Панейка, було вирішено усунути все, що могло ускладнити одержання підтримки галицької політичної акції. «В’язатися із Габсбургами в хвилині, коли одне тільки їх ім’я викликувало вияви ненависті й люті в опінії Антанти — було, очевидно, нерозумно, — зауважує Л. Цегельський. — Тому ми безоглядно засуджували такі задуми»[128].

Зрештою, як свідчить Л. Цегельський, уряд ЗУНР прийняв рішення, «що архикнязь Вільгельм має або покинути негайно нашу територію, або — якщо він не має куди подітись і бажає залишитись у Галичині — то має відійти від активної військової служби і має бути інтернований у монастирі о. о. Василіан у Краснопущі»[129]. Останнє підтверджує і близький до ерцгерцога Н. Гірняк: «Наш уряд (тобто уряд ЗУНР. — Авт.) не вважав можливим ангажувати його до УГА»[130].

Місцем перебування ерцгерцога, яке мало бути таємницею, обрано монастир о.о. Василіан у Краснопущі, де була гарна бібліотека, прекрасні ліси для полювання та ін. Назовні мали пустити чутку, що В. Габсбург виїхав за кордон. Для товариства ерцгерцогові обрали його давнього приятеля та ад’ютанта Остапа Луцького, який мав бути зв’язковим між урядом ЗУНР і В. Габсбургом та відповідальним за його інтернування. Ухвалено також призначити йому на утримання платню майора.

Повідомити ерцгерцога про рішення уряду мав Л. Цегельський. «Ми зустрілись у ресторані (очевидно, у Золочеві. — Авт.), — зауважує він, — де я вияснив йому політичну неможливість його кандидатури та шкідливість самих слухів про неї для нашої молодої держави. Запевнив я його про нашу особисту симпатію до нього і що ми його не виганяємо. Навпаки даємо йому азиль, охорону і поміч. Але він мусить на час кількох місяців зникнути з овиду. Опісля — якщо він схоче — може прийняти наше громадянство та вернутися до військової служби в нашій армії. А як обставини зміняться, як повіє в Европі іншим вітром і як він здобуде симпатії нашого народу, то з часом може й вирине знову питання його кандидатури на нашого короля»[131].

Як свідчить далі Л. Цегельський, архикнязь погодився з його висновками й запевнив його, що «рішенню влади лояльно піддається, бо вважає себе громадянином західно-української держави»[132]. Наступного дня, зазначає Л. Цегельський, В. Габсбург і сотник О. Луцький виїхали до Краснопущі з листом від владних чинників до ігумена монастиря, «щоб монастир прийняв їх гостинно та держав особу архикнязя в тайні. Так і сталося»[133].

Отже, можна констатувати, що серед галицьких політиків не було єдиної думки щодо особи Вільгельма Габсбурга і його участі як голови держави в політичному процесі на західноукраїнських землях. Зрештою, лідери ЗУНР відмовились від втілення монархічної ідеї й використання з цією метою династа з роду Габсбургів. Як засвідчив пізніше ерцгерцог на допиті 4 вересня 1947 р., до нього у монастир прибув полковник Д. Вітовський і від імені Є. Петрушевича вручив грамоту про присвоєння почесного звання «полковника війська українського» (док. 84). Відтоді у переважній більшості документів і листів, приналежних В. Габсбургу, він підписується «полковник УСС». Як до полковника української армії, звертаються до нього і респонденти у листуванні, у тому числі офіційні чинники УНР.

«Інтернування» ерцгерцога тривало недовго. Як свідчить сам ерцгерцог, він жив у монастирі о. о. Василіан до 6 травня 1919 р., а потім коло Станіславова — до 24 травня 1919 р. Невдовзі ерцгерцог разом із сотником Ляришенком, його дружиною і Петром Шекериком прибули на автомобілі до Березова^134. Звідти пішки вони дісталися Жаб’єго. Після кількаденних блукань по Карпатах, де 6 червня В. Вишиваного взяли у полон румуни, він був вивезений до Бухареста, а потім інтернований у монастирі Кальдарушани (док.1). Як згадує Д. Дорошенко, В. Вишиваний перебував у полоні «у страшенно тяжких умовах. Його неволю поділяли його вірний ад’ютант, сотник Л. з своєю молоденькою дружиною»[135].

У цей складний не тільки для держави, а й для себе самого час Вільгельм Габсбург не втрачав політичного оптимізму і вірив у майбутнє України. «Василь Вишиваний певний, — записав Є. Чикаленко у своєму щоденнику, — що Європа визнає Україну і не віддасть її полякам, і поможе відбитись від більшовиків-москалів…»[136].

У лавах Армії УНР

На домагання уряду УНР на початку вересня 1919 р. В. Вишиваного було звільнено і він прибув до Кам’янця-Подільського, де на той час розташувалися керівні установи Директорії. У мемуарах, які він розпочав 28 вересня 1919 р., останнім записом було: «По моїм безробіттю в полоні мені дуже хочеться працювати для України і я працюю, доки матиму змогу» (док.1).

Вільгельм Габсбург призначається начальником відділу закордонних зв’язків головного управління Генерального штабу Армії УНР. За свідченням Н. Гірняка, він розпочав роботу над формуванням мережі військових шкіл для Армії УНР і залученням з цією метою військових місій низки держав Західної Європи, однак листопадова катастрофа української армії перекреслила ці наміри^137.

Восени 1919 р. В. Габсбург разом із Головним отаманом С. Петлюрою прибув у розташування бригади УСС, відвідати своїх товаришів по зброї. Січовики у складі УГА стояли на протиденікінському фронті під Уманню. Напередодні візиту ерцгерцога до них наблизилися загони Н. Махна і розпочалися переговори у справі налагодження спільних дій проти військових сил А. Денікіна. Зрештою, сам «гуляйпільський батько» прибув у штаб бригади УСС з тим, щоб на власні очі побачити «князя Василя Вишиваного», про якого стільки чув від селян Степової України. Не заставши ерцгерцога, Н. Махно повернувся до своєї армії. Почувши, що Н. Махно хотів його бачити, В. Габсбург сам вирішив зустрітися з ним. На зауваження офіцерів, які відмовляли його від зустрічі з «ватажком банди», ерцгерцог відреагував досить емоційно: «Чому банди? А мій предок Рудольф Габсбург, який був раубріттером і якого вибрали цісарем, не був бандитом у тих часах? Але він був індивідуальністю і він дав почин династії. Махно — по мойому — це теж індивідуальність, найздібніший ватажок в Україні»[138]. Ця зустріч, про яку згадує Н. Гірняк, так і не відбулася. Д. Донцов у своєму щоденнику «Рік 1918. Київ» (К., 2002. — С. 44) зафіксував цей факт під 3 червня 1918 р. як анекдот, що поширювався поряд з іншими поголосками про симпатії ерцгерцога В.Габсбурга до українських селянських виступів. Не виключено, що це могла бути вставка, зроблена автором щоденника вже після поразки національно-визвольних змагань. Попри розбіжність у датуванні цього епізоду, він характеризує В. Габсбурга як романтика, який захоплювався яскравими проявами нескореної стихії українського духу, переконливо продемонстрованої ватажком анархістів у роки визвольної боротьби в Україні.

Служба В. Габсбурга в Армії УНР була далеко не безхмарною. За словами Д. Дорошенка, «йому там не дали ходу; казали, що підозрілий і заздрісний С. Петлюра побоювався його популярності у військах, яку Вишиваний придбав іще в 1917–1918 роках, коли командував ними на Херсонщині й Катеринославщині»[139]. Попри певне відсторонення від політичного життя, у цей період В. Вишиваний мав популярність в українському суспільстві, й це тоді, коли Головний отаман військ Директорії все більше втрачав вплив у армії і серед селян. Відомий український діяч Є. Чикаленко, який тривалий час був впливовим конструктором українського національного руху, занотував у своєму щоденнику, що «майже всі військові Петлюри» стали прихильниками гетьманщини, «бо зовсім розчарувались в здатності його (С. Петлюри. — Авт.) вести якусь будівничу справу». За переконанням Є. Чикаленка, саме військові «подали думку Скоропадському знов попробувати щастя». Водночас він зауважує: «На гетьманство є ще й другий кандидат — Василь Вишиваний, тобто Вільгельм Габсбург, який давно марить про корону на Україні, а принаймні спочатку, хоч про гетьманство»[140]. Ці твердження Є. Чикаленка могли бути відгомоном гострого незадоволення політикою голови Директорії, яке супроводжувалося спробами окремих політичних сил усунути його від влади. Про одну з таких спроб згадує М. Василько у листі до В. Габсбурга 23 жовтня 1919 р. «Повідомляють мене приватно, — пише він, — що в місці перебування мого Уряду (уряду УНР. — Авт.), відбулася на щастя невдала спроба перевороту, з метою скинути теперішній режим, а на його місце обрати Вашу Високість» (док. 60).

М. Василько вважав своїм обов’язком застерегти В. Габсбурга від необачних кроків і водночас звертався до нього з проханням застосувати увесь вплив, який той мав «заслужено в багатьох українських патріотів, лише і лише для того, щоб все гуртувалось коло останнього якоря і порятунку, якого ще має тепер Українська ідея — коло Петлюри й щоби передчасно не надуживали Вашої особи» (док. 60).

Більш органічними виявилися зв’язки ерцгерцога з галицькими політиками. У листопаді 1919 року В. Вишиваний разом з урядом диктатора Є. Петрушевича залишив Кам’янець і як старшина армії УНР отримав дозвіл виїхати до Відня через Румунію. Однак саме в цей час він захворів на тиф і був змушений залишитися в Бухаресті під наглядом посла УНР у Румунії К. Мацієвича. Як згадував Д. Дорошенко, «два місяці пролежав В. Вишиваний в посольстві, борячись між життям і смертю: були хвилини, коли лікарі не вірили вже в одужання; слабий уже сповідався й причастився. Але молодий організм переміг і за місяць слабий почав потроху одужувати»[141]. Д. Дорошенко, який часто відвідував хворого, свідчив, що В. Вишиваний говорив «дуже гарно по українськи, але з галицьким діалектом. Любив він над усе Галичину, де й перейнявся українськими симпатіями»[142].

Перебування В. Вишиваного в Армії УНР не було сприйнято однозначно в українських політичних колах. Багатьом воно видавалося протиприродним. З боку соціалістичних чинників, насамперед, знову почастішали звинувачення у тому, що В. Габсбург претендує на владу. Не бракувало подібних закидів і в галицьких політичних колах. Відповіддю стала замітка із багатозначним заголовком «Грядущий хам», опублікована 10 лютого 1920 р. в «Українському прапорі» — пресовому органі диктатора Є. Петрушевича. І зміст замітки, на захист ерцгерцога, і самі напади критиків переконливо свідчили про неабиякі масштаби популярності Вільгельма Габсбурга в українському суспільстві. «Від якогось часу деякі наші часописи найшли собі новий предмет злишніх і дуже несмачних атак — особу б. арх. Вільгельма, повсюдно знаного під популярним іменем Василя Вишиваного, — писала газета. — Правду кажучи, ці атаки для нас незрозумілі. Що дешеві панове сатирики хочуть цим осягнути? В діяльності теперішнього полковника української армії, а б. австрійського архикнязя, кожна неупереджена людина може найти хіба тільки самі симпатичні риси. Не входимо в те, які моменти привели арх. Вільгельма, що зріс у чужім для нас і аристократичнім середовищі, до того, що він вірно, всім серцем та без застережень віддався українській справі. Фактом одначе є, що в найтяжчих для нас хвилинах під австрійською владою ми мали в нім гарячого оборонця і заступника. Після розвалу Австрії архикн. Вільгельм також не відрікся нас та за службу в українській армії діждався злобних наклепів зі сторони ненависної польської преси. Його ім’я місяцями не сходили зі стовпців різних польських органів. Діяльність архикн. Вільгельма в Галичині і на Великій Україні всім знана, — це діяльність найгарячішого українського патріота, льояльного громадянина української республіки. Панове сатирики повинні знати, що архикн. Вільгельм, зв’язуючись з нашою справою втратив далеко більше, ніж будь хто з них. Ми, що-правда, демократичний нарід, але слід нам тямити, що демократизм не може бути синонімом некультурного хамства, з якого мають втіху лише наші вороги…»[143].

Відданість Україні й українській справі поєднувалась з різко негативним ставленням ерцгерцога до Польщі і до будь-яких компромісів з нею з боку українських політиків. Він різко засудив угоду УНР з Польщею, зініційовану С. Петлюрою. Це знайшло своє відображення і в його біографічних свідченнях на допиті в слідчих органах держбезпеки УРСР у вересні 1947 р. (док. 91).

Деякі подробиці про цей період із життя В. Габсбурга подає шведський журналіст, кореспондент однієї з берлінських газет Анрі Гелльссен 6 березня 1920 р.[4] у статті «Король для України». Ця публікація вміщена також у «Бюлетені Українського пресового бюро в Копенгагені»[144]. Автор повідомляє, що ерцгерцог перебуває у Відні й «кожного пополудня його можна здибати у кав’ярні «Райхсрат» коло будинку парламентного, де бувають також українські політики. Разом з Вільгельмом є Дорошенко, колишній український міністр закордонних справ за часів гетьмана Скоропадського». Шведський журналіст стверджує, що ерцгерцогу хочуть підпорядкувати групу в 2000 озброєних вояків-українців з Італії, які «вичікують тут розвитку подій, так що майбутній король зразу буде мати маленький відділ до своїх послуг»[145].

Спроба співпраці з гетьманцями

На початку 1920 р. відбувався активний процес консолідації навколо П. Скоропадського різних українських монархічних груп, насамперед членів партії хліборобів-демократів. Остання, переглянувши свою програму й тактику під впливом розроблених В. Липинським соціально-політичних концепцій, поклала в основу своєї діяльності «монархічний» і «класократичний» принципи. Пізніше у спеціальній відозві центральної управи об’єднаних хліборобських організацій один з лідерів хліборобів-демократів С. Шемет так визначав підстави цієї інтеграції українських консервативних течій: «Сучасним соціалістичним і націоналістичним цькуванням, які кидають українців на українців і нищать в зародку всі спроби унезалежнення України від метропольних влад, вони (хлібороби-демократи. — Авт.) хочуть протиставити гасла патріотично-територіальні, об’єднуючи всіх мешканців України во ім’я спільної потреби Української Держави»[146].

Наприкінці 1919 р., як зауважує С. Шемет, хлібороби-демократи запропонували П. Скоропадському «скористатись із своїх законних гетьманських прав для рятування погибаючої ідеї української державности». Відтоді, за його словами, «починається нова політична акція гетьмана, ведена весь час спільно з об’єднаними під його Верховним Проводом українськими гетьманцями монархістами»[147].

Ініціатором і реальним організатором цієї акції був В’ячеслав Липинський. Її складовою було намагання залучити до гетьманського руху Вільгельма Габсбурга. Очевидно, з цією метою відбулась і зустріч між ними, про яку згадує В. Липинський у своєму листі до ерцгерцога від 14 лютого 1920 р. «При сій нагоді, — пише він, — дозволяю собі ще раз подяку Вам, Вельможний Пане Полковнику, за ту велику честь і радість, яку Ви зробили мені своїм приїздом, та перепросити, коли, може, я не зміг прийняти Вас так, як мені-б того справді хотілося»[148].

До контактів з В. Вишиваним прагнуть також інші відомі учасники гетьманського руху. Д. Дорошенко повідомляв 23 лютого 1920 р. В. Липинського: «На тому тижні хочу з’їздити на Mariazell до другого пустинножителя, полковника Вишиваного… Од В. Вишиваного дістав картку. Просить приїхати на Mariazell. Мабуть поїду після вівторка 2-го березня»[149]. За кілька днів В. Липинський отримав з Mariazell привітання від самого Василя Вишиваного, Дмитра Дорошенка та його дружини, а також В. Старосольського та Е. Ляришенка, ад’ютанта ерцгерцога.

Лист В. Липинського до ерцгерцога від 26 лютого 1920 р. порушував питання про доцільність друку споминів В. Габсбурга, написаних ним на початку жовтня 1919 р. під враженням подій національно-визвольних змагань. В. Липинський вважав, що приналежність В. Вишиваного до однієї з найбільш видатних династій Європи робить участь останнього в українських справах подією загальнонаціональної ваги й виходить за межі тих чи інших групових політичних інтересів. З огляду на це він намагається переконати ерцгерцога відмовитись від публікації споминів. «Ви маєте добру славу, здобуту собі ділами Вашими поміж широкими і загальними колами Української Нації, — зауважує він В. Габсбургу. — В той спосіб ви стоїте понад політикою і понад пристрастями. Всяке друковане слово має то до себе, що воно може бути використане в иншім небажанім сенсі противниками, і ті, котрі стоять понад партіями, повинні, на мою думку, друкованого слова, зв’язаного тематично з політикою, уникати»[150].

В. Липинський побоювався, що публікація споминів може негативно вплинути на імідж представника династії Габсбургів в українському суспільстві. Вона, на його думку, могла викликати у читачів враження, що автор вже відіграв свою роль в історичних подіях. Слід також враховувати, якої ваги надавав В. Липинський ідеологічному використанню гетьманським рухом таких понять, як історичний міф або історична легенда. Вихід у світ споминів міг знищити «устну легенду, яка єсть з-поміж всіх нематеріальних чинників одиноким дійсно творчим чинником у всіх великих історичних подіях». — пише він Габсбургу. «Легенди-ж творяться тільки ділами, — зауважує В. Липинський, — а ви їх за собою маєте»[151].

У квітні 1920 р. монархісти-гетьманці, як відомо, реорганізувались в Український союз хліборобів-державників (УСХД), до якого поряд з колишніми хліборобами-демократами ввійшли й деякі інші консервативні українські групи. Наприкінці квітня — початку травня 1920 р. між УСХД і гетьманом П. Скоропадським була укладена угода, завданням якої було «збудування незалежної, міцної Української Держави». Гетьман П. Скоропадський визнавався «начальним вождем» усіх збройних сил України, який брав на себе обов’язок об’єднання «всіх українських державно творчих елементів». Першим конкретним кроком у цьому напрямку мало стати доручення «начального вождя» «Полковникові Вишиваному під своїм зверхнім проводом окрему військову операцію в Галичині»[152]. Ерцгерцог увійшов до законодорадчого органу УСХД — Генеральної ради (передувала Раді присяжних). Важко сказати, які конкретні монархічні «розв’язки» могли чекати у перспективі Вільгельма Габсбурга. В угоді чітко зазначалось, що державна організація в Україні буде вважатись остаточною, коли вона завершиться «коронаційним актом», а на роль українського монарха висувався «начальний вождь» збройних сил України, тобто Павло Скоропадський. Для здійснення цього завдання обидві сторони зобов’язувались «вжити всіх наших впливів»[153]. Указаний документ був підписаний В. Липинським, С. Шеметом, О. Скорописом-Йолтуховським, Д. Дорошенком та А. Білопольським від Союзу гетьманців-державників та «по призначенню» П. Скоропадського — його довіреною особою, полковником Г. Зеленевським^154.

17 червня 1920 р. Д. Дорошенко повідомив В. Липинського, що він їздив до Mariazell до ерцгерцога, «щоб передати нашу постанову. Про неї я ще перед тим сповістив п. Полк, устно через п. Л. (Е. Ляришенка. — Авт.) і тепер тільки докладніше з’ясував йому наш погляд. Він те прийняв до уваги»[155]. Популярність В. Габсбурга у поміркованих колах українського політикуму зростала одночасно з піднесенням політичного впливу гетьмана. У листі до Є. Чикаленка 21 травня 1920 р. О. Скоропис-Йолтуховський характеризує В. Вишиваного і П. Скоропадського як «людей державотворчих, національно абсолютно певних… які не є ані денікінцями-зубрами в соціальних справах, ані флюгерами без ґрунту, як Винниченко й Петлюра, і тому ми вступаємо тепер, договорившись з ними, що прийшов час для дійсно творчого виступу, на шлях підготовки ґрунту для нього»[156].

У свою чергу Є. Чикаленко, негативно оцінюючи політичну діяльність П. Скоропадського, характеризував В. Вишиваного як діяча, «про якого ми нічого, крім доброго, не знаєм…»[157]. Причому популярність обох діячів не обмежувалась емігрантським середовищем. У листі до В. Липинського Є. Чикаленко, посилаючись на інформацію від свого сина Петра, який перебував у той час в окупованій більшовиками Україні, говорить про падіння популярності С. Петлюри і зростання інтересу до П. Скоропадського і В. Вишиваного^158.

Персоніфікація Павла Скоропадського мала, зрештою, перекрити шлях усім іншим претендентам на монархічну владу, оскільки пов’язувалась з особою, легітимність якої визначалась його перебуванням на гетьманстві у 1918 р. Водночас співробітництво з В. Вишиваним повинно було нейтралізувати ті деструктивні політичні групи, для яких прапор монархізму був прикриттям здійснення власних амбіційних планів.

Проблема персоніфікації українського монархічного руху була однією з найскладніших для політиків консервативного напрямку. «Ми балакали з Трековим, і з Вишиваним, і зі Скоропадським, — писав О. Скоропис-Йолтуховський Є. Чикаленку, — балакали не од нічого робити, а справді шукали творчих державних сил і перше місце на нашім трагічним безлюдді одвели ми Скоропадському. По чистій совісті, по глибокому переконанню, що це справді творча державна сила, абсолютно і наскрізь чесна людина…»[159]. Вибір П. Скоропадського як ймовірного кандидата на гетьманство був одним з важливих компонентів підготовки української монархії, яку розпочали українські консервативні політики в період кризи, що переживала УНР наприкінці 1919 — початку 1920 рр. І в цьому процесі, як бачимо, певне місце поряд із П. Скоропадським відводилося В. Вишиваному. Більше того, Є. Чикаленко зафіксував у своєму щоденнику, що УСХД спочатку висував на роль персоніфікатора монархічного руху саме В. Вишиваного^160.

Власне, відомості, які О. Скоропис-Йолтуховський тоді подав Є. Чикаленкові, певною мірою проливають світло на перебіг цього процесу. Важлива роль у ньому відводилась об’єднанню усіх консервативно налаштованих політиків і введення їх у русло будівництва української монархії. Б. Матюшенко констатує, що серед командного складу Армії УНР панує «настрій недовольства, настрій антипетлюрівський, почасти має місце гетьманська орієнтація з різними варіантами: і Скоропадський фігурує, і Вишиваний, і Шелухін як голова держави, а Омелянович-Павленко головнокомандуючий…»[161]. «…Союз хліборобів-державників, який складається з монархістів і членом якого я є, — писав О. Скоропис-Йолтуховський Є. Чикаленкові, — вважає необхідним використати всі сили, які можуть нам помогти збудувати Українську монархію, спинився я на гетьманові, як на особі, яка може більше ніж хто інший на Україні зробити для заведення справжнього (себто монархічного, а не винниченківського чи петлюрівського) ладу. Про це ми зовсім одверто пишемо і говоримо, з цією ціллю шукали порозуміння і з гетьманом, і з Вишиваним…»[162].

Спроба ввести Вільгельма Габсбурга в політичне русло організованого гетьманського руху базувалась на ідейно-політичній доктрині українського монархізму, що розроблялася в цей період В. Липинським. Короткотривалий досвід державотворення доби Гетьманату, попри усі його вади, привів ученого до глибокого переконання, що тільки «в формі Гетьманства наша традиція державно-національна могла стати фактом»[163]. Причому він розглядав гетьманство як монархічну точку опори, яка є сталою, спирається на історичну традицію та спадковість і може «витворити ту базу, на якій і в межах якої кожний з наших діячів і патріотів зможе проявляти свою творчу, реформаторську діяльність»[164].

На думку В. Липинського, реальну монархічну персоніфікацію гетьманства міг здійснити тільки рід Скоропадських, який один «удержався до сьогоднішнього дня на відповідній висоті; тільки йому одному Бог дав стільки мужности і сили, щоб в 1918 р. нашу державну, і свою Родову, гетьманську традицію відновити»[165].

Причому В. Липинський неодноразово наголошував, що дідичне монархічне гетьманство може стати «сталою і незмінною, живою і реальною персоніфікацією саме для Великої України». Що ж стосується Галичини, то, за словами В. Липинського, уряд ЗУНР (диктаторський уряд Петрушевича) суттєво відрізнявся «від всяких наших незаконних і узурпаторських отаманств тому, що повстав він на зовсім иншому ніж наш — бо посідаючому сильніші консервативні елементи і тому легче видержуючому навіть демократичну дезорганізацію — галицькому ґрунті»[166]. Однак і для Галичини уряд, що репрезентує демократичний і республіканський метод державного будівництва, на думку В. Липинського, буде, зрештою, шкідливим і деструктивним.

Політичну перспективу для Галичини він вбачав в організації «місцевих консервативних державнотворчих елементів під гаслами установлення власної монархії»[167]. Очевидно, саме в цьому контексті мав відіграти суттєву конструктивну роль, на його думку, представник династії Габсбургів, який міг спертися у своїй діяльності на галицьку монархічну традицію.

Про контакти В. Габсбурга з гетьманцями в цей час було чимало різних поголосок, у тому числі агентурних інформацій багатьох спецслужб. Зокрема, агент польської розвідки Лідін доповідав своєму начальству 2 червня 1920 р.: «Серед українського офіцерства у Києві і Бердичеві поширюється наступна чутка: що полковник Василь Вишиваний (принц Вільгельм Габсбург) одружується з донькою колишнього гетьмана Скоропадського, і приступає до формування української армії в околицях Лейпцігу». Агент стверджував далі, що для цих чуток є певні підстави, оскільки в середині травня у Лейпцігу відбувся з’їзд «українських гетьманських і хліборобських кіл, і є таємне бюро для вербування офіцерів і солдатів, як в російську, так і в українську армії реакційного характеру». Далі наголошувалось — якщо дійсно у полковника Вишиваного є якась організація воєнно-політичного характеру, то «він безумовно зустріне багатьох прихильників серед військових та цивільних кіл українців»[168].

Однак входження В. Габсбурга в нову гетьманську організацію виявилось надто складною справою. Уже 30 червня 1920 р. В. Липинський пише В. Габсбургу, що отримав «листа від п. Сотника Ляришенка (ад’ютанта ерцгерцога. — Авт.) з обвинуваченнями мене і нашої групи хліборобів в ріжних поступках». В. Липинський вважав за необхідне «вияснити ці всі справи» перед ерцгерцогом, з тим, щоб, як він зауважує, «раз на все покласти кінець всяким інтригам»[169].

Про те, що укладення угоди було справою непростою і для самих гетьманців, свідчать записки Євгена Онацького, який тоді був у складі представництва УНР в Італії. Він зазначає, що інформація «з приводу таємних нарад Василя Вишиваного із Скоропадським у Лейпцигу» з’явилася в італійських часописах. Водночас Є. Онацький повідомляє про свої розмови з Д. Дорошенком з цього приводу. «У розмовах зо мною, — свідчить Онацький, — Дорошенко запевняв, що про нову кандидатуру Скоропадського на гетьмана не може бути й мови і що сам Скоропадський це дуже добре розуміє. У такому разі підтверджувалася б вістка італійських часописів, що на нарадах у Лейпцигу висувалася головне кандидатура Вишиваного»[170].

Попри всі труднощі на шляху до налагодження співпраці між обома знаковими для української монархічної ідеї постатями, контакти між В. Липинським і В. Габсбургом тривали. В. Липинський намагається застерегти В. Габсбурга від помилкових тактичних кроків, які, на його думку, могли бути спричинені недостатньою обізнаністю з українською справою, яку, за словами В. Липинського, «пізнати тільки можна по давніх роках праці»[171].

У листі від 4 листопада 1920 р. він зауважує, що бути в опозиції до уряду УНР, «вести активну політику і рівночасно лавірувати між різними течіями» є неприпустимим для В. Габсбурга, це означало б «прийняти тактику Петлюри, який все був там, де в дану хвилину була перевага»[172].

Очевидно, В. Липинський дотримувався думки, що Вільгельм Габсбург, з огляду на приналежність до імператорського дому, не повинен опускатися до дріб’язкових розрахунків у забезпеченні собі адекватного місця в українському суспільстві. «…Оберігаючи Вашу особу, яка мені дорога як українському державникові і патріотові, — писав В. Липинський, — я рішив і досі держусь того переконання, що Ваша будучність мусить бути зв’язана з будучністю тієї течії української, яка в силі організувати Укр[аїнську] Націю і збудувати Укр[аїнську] Державу. Річчю Вашої тактики було б таку течію собі вибрати і з нею зв’язати. Або ж заховати повну нейтральність, се значить і льояльність супроти каждо-часного Українського Уряду»[173].

У документах польскої спецслужби («двуйки»), які люб’язно надані авторам професором Йєльського університету Т. Снайдером, згадується про нову угоду між П. Скоропадським і В. Вишиваним від 5 січня 1921 р., до якої долучився також Є. Петрушевич. В угоді зазначалося, що «VV (В. Вишиваному. — Авт.) бути королем федеративної України, Скоропадському бути гетьманом України, а Петрушевичу диктатором Східної Галичини» (Centralne Archiwum Wojskowe, Rembertów. — 1.303.4.2718/98-105).

Однак порозуміння між обома течіями монархічного руху так і не вдалося досягти. В. Липинський вважав, що певні тертя, які виникли, можна зліквідувати при безпосередньому побаченні з ерцгерцогом і висловлював сподівання, «що все остається по старому»[174]. Проте події розвивались в іншому руслі. Відомо, що В. Вишиваний різко негативно поставився до угоди УНР з Польщею, ініційованої С. Петлюрою, і фактично став у опозицію до його уряду. Постать В. Габсбурга стала притягальною для різних груп опозиціонерів як з республікансько-демократичного табору, так і з боку окремих монархічних об’єднань, які були поза впливом УСХД. Постійне перебування ерцгерцога у цьому оточенні не сприяло гармонізації його стосунків з учасниками гетьманського руху.

10 березня 1921 р. В. Липинський отримав листа від В. Габсбурга, в якому ерцгерцог висловлював своє негативне ставлення до статуту УСХД, опублікованому в «Хліборобській Україні», з огляду на його «недемократичний характер». У своєму листі-відповіді від 12 березня В. Липинський зазначає, що послання В. Габсбурга не було для нього несподіванкою. Ще перед опублікуванням статуту УСХД ерцгерцог, попри застереження В. Липинського, помістив у часописі «Воля» свою автобіографію, у якій було чимало негативних оцінок П. Скоропадського і Гетьманату. Тому В. Липинський робить висновок: «…Ми зрозуміли, що ви хочете — кажучи Вашими словами — відкинути всі свої зобов’язання, які Вам перешкоджають в Вашій роботі і порвати з нами»[175].

2 квітня 1921 р. В. Липинський повідомляє, що Рада присяжних УСХД прийняла до відома заяву ерцгерцога про політичний розрив з гетьманцями «з причини Вашої незгоди з нашим Статутом і Регламентом». Водночас В. Липинський повідомляє, що звільнення В. Габсбурга від обов’язків члена Генеральної ради[5] «може бути зроблено тільки Паном Гетьманом, до якого просимо Вас безпосередньо звернутись в цій справі»[176].

Розрив з родиною

Опинившись у Відні в середовищі української еміграції, В. Вишиваний був частим відвідувачем її численних зібрань. Саме тут, в австрійській столиці, у 1921 р. вийшла його поетична збірка «Минають дні», присвячена «борцям за волю України». Український поет П. Карманський згадує, що дуже часто зустрічав «цього розмріяного українського полковника на всіляких українських сходинах і святах, як він не слухав, а всею душею ловив мелодії й слова січових пісень, находячи в них єдину розвагу після втрати недавньої казки боїв за українську державу». Вільгельм Габсбург повною мірою відчув на собі негаразди еміграційного життя. П. Карманський зауважує, що ерцгерцог «не носив уже німбу Габсбургів, а був тільки полковником Василем Вишиваним, носив однострій української армії й сіру шинелю та жив зі скупої вояцької платні, на яку було стати урядові на еміграції»[177]. Після виходу збірки поезій В. Габсбург надсилає П. Карманському два примірники книжки^178.

Здавалося неймовірним, що представник династії Габсбургів міг опинитися у такій матеріальній скруті. Причина того — послідовна українська позиція В. Вишиваного і конфлікт на цьому ґрунті з батьком — Карлом-Стефаном Габсбургом — та іншими полофільськими членами родини. У листі до М. Василька від 8 грудня 1920 р. В. Габсбург зазначав у зв’язку з цим: «Ви знаєте, Шановний Пане Василько, що у мене нема ані крейцера власних грошей, завдяки моїй ще з-за австрійських часів українській політиці, бо тоді мій батько відібрав мені права на спадщину» (док. 47).

Однак, попри всі негаразди, ерцгерцог Вільгельм залишався вірним обраному ним шляху служіння українській національній справі. Ось як згадував про український патріотизм В. Вишиваного командувач Армії УНР у Першому Зимовому поході генерал М. Омелянович-Павленко: «Я особисто познайомився з архикнязем лише на еміграції, — писав він, — до того часу не траплялося бути йому представленим. Моя думка, що зовсім не романтизм і якісь особливі егоїстичні, політичні комбінації приваблюють до нашої справи полк. Вишиваного, а щось більше, і настільки істотне, що навіть наша мілітарна і політична поразка не зупиняє його при всяких можливих випадках виступати завжди зі своїм незмінним ад’ютантом, сотником Ляришенком в обороні нашої справи. Коли в Європі українство було синонімом «большевизму другого сорту», — архикнязь завжди прикрашував себе нашою національною стрічкою»[179]. Це, власне, й викликало гострий конфлікт із родинним оточенням, яке перебувало під польським впливом і надзвичайно вороже ставилось до українських почувань молодого ерцгерцога та його політичних кроків.

На початку 1921 р. у польській пресі було опубліковано лист батька Василя Вишиваного Карла-Стефана Габсбурга, давнього полонофіла, який розставив крапки над «і» у взаєминах ерцгерцога Вільгельма з родиною. Карл-Стефан Габсбург дорікав синові, що від часу розпаду Австрійської монархії Вільгельм не повертався до родинного дому й усі зв’язки з ним були розірвані. При цьому Карл-Стефан підкреслював, що обидва його старші сини служили у польській армії. Фактично цей лист означав відречення Карла-Стефана Габсбурга від свого сина в ім’я симпатій до польської шляхти та на догоду її політичним інтересам.

Цей лист викликав відповідь Вільгельма Габсбурга 10 лютого 1921 р., яка, в свою чергу, була опублікована в українській пресі. «Мій батько заявляє прилюдно, — писав ерцгерцог, — що він і вся родина не погоджуються з моїм поступованням і не похваляють його. Це може відноситись тільки до моєї національно-політичної діяльності, бо в моїм приватнім і родиннім житті я не зробив ніколи нічого такого, на що моя родина могла б публічно реагувати. Щодо моєї національно-політичної діяльності, то маю честь прилюдно заявити: По-перше, я повнолітній на основі українського громадянського закону, який я для себе визнаю; я також повнолітній по родинному законові, який мене не зобов’язує, але, може, зобов’язує мого батька. З уваги на це не признаю над собою жодної опіки і поступаю так, як уважаю за відповідне.

По-друге, стверджую, що я не похвалюю всієї політики, яку супроти українського народу вела моя родина з постійною кривдою для того ж народу на протязі століть. І тому це був один із мотивів, який спонукав мене піти на службу до українського народу і української республіки, та цю службу я виконаю вірно до кінця, — все одно, на якім становищі поставить мене українська легальна влада і без огляду на те, чи це подобається моєму батькові і нашій родині, чи ні.

На всякий випадок прилюдно зачеплений, мушу прилюдно висловити моє здивування, що мій батько піддався до цієї міри впливам поляків, доля яких не належить до благородних ані у відношенні до народів, які шукають свободи, ані у відношенні до тих, яким вони вічно на колінах присягали вірність»[180].

Приводом до такого різкого конфлікту, який, однак, об’єктивно визрівав уже протягом тривалого часу, послужила публікація 9 січня 1921 р. у віденському часописі «Нойес Вінер Журналь» статті Вільгельма Габсбурга, присвяченої українській проблемі. Вона була передрукована в газеті «Український прапор» 22 січня, як зазначалось її редакцією, «з уваги на визначне становище шановного автора статті серед українського громадянства».

У цій публікації В. Габсбург показав своє ставлення до найбільш, на його думку, актуальних проблем тогочасної української політики. Він висловив глибоке переконання, що «український народ має досить внутрішньої сили, щоби вибороти собі самостійну, суверенну державу». Крім того, він вважав, що для 45-мільйонного народу, який складається переважно з селян і робітників, задоволення їхніх соціальних інтересів є справою першорядної ваги. У майбутній українській державі він вважав за необхідне здійснити «негайне переведення земельної реформи і то в користь селян, при чому наділена їм реформою земля має бути забезпечена як приватна власність». «Наш селянин, — зауважував В. Габсбург, — не комуніст і він усякими способами буде боронитися перед комунізмом». Вирішення робітничого питання мало бути забезпечене введенням 8-годинного робочого дня, участю робітників у отриманні частки чистого прибутку підприємств, на яких вони працюють. Ці питання, на його думку, «виринають на перше місце» і «мусять бути переведені в життя, доки перейдеться до дальших реформ».

Зазначені пріоритети політичної програми В. Вишиваного не були позою аристократа, який заграє з плебсом для здобуття популярності. Вони стали наслідком його органічного єднання з українським рухом і усвідомлення величезної ваги селянства, у ставленні до якого ерцгерцогу завжди були притаманні демократизм і щире співчуття. Це неодноразово знаходило своє підтвердження під час його перебування в Галичині, у контактах із січовими стрільцями, наддніпрянськими вояками, простими селянами Київщини, Катеринославщини, Буковини. Такі світоглядні позиції ерцгерцога, звичайно, не відповідали світосприйняттю його родини, де панували полонофільські настрої, не позбавлені традиційного презирства магнатської верстви до «хлопа».

Зовнішньополітичні орієнтири України, на думку ерцгерцога, мали зосереджуватися на Англії і Чехо-Словаччині. Для нього перша — це країна з «дійсно демократичною конституцією», а друга — така, що дає притулок тисячам українських емігрантів зі Східної Галичини, яким загрожували репресії з боку польської влади за участь у визвольній боротьбі.

В. Габсбург різко негативно висловлювався про зовнішню політику тодішньої Польщі, яка одразу після відбудови своєї державності відновила давнішню експансію на сході Європи. Не сконсолідована внутрішньо держава, у якій 16 мільйонів етнічних поляків не складали більшості населення, «хоче грати роль завойовника Сходу», — зауважував ерцгерцог. «Те саме робили осередні держави з початком 1918 року, через те завалилися — а тепер хоче це в 1920 році робити Польща; не є то смішне?» — саркастично запитує він. «Східну Галичину, Литву, Білорусь, великі області східно-української республіки — все це хотять поляки проковтнути; та для цього потрібно доброго шлунку, якого вони не мають», — пише далі В. Вишиваний. Він наголошує на тому, що Східна Галичина є «чисто українською територією», від якої український народ ніколи не відмовиться, і вимагає якнайшвидшого здійснення права на самовизначення для неї.

Він гостро засуджує союз УНР і Польщі, вважаючи його «неприродним». «Тому, — зауважує ерцгерцог, — й стоїть український народ здалека від цього союзу. Єдине, чим тепер оті держави супроти себе багаті — це взаємне недовір’я». Україна була потрібна Польщі лише доти, доки можна було використовувати українську армію в боротьбі проти більшовиків. Зрештою, Польща залишила її напризволяще, що підтвердили переговори з Радянською Росією у Ризі. Водночас Вільгельм Габсбург вважав, що Польща і Україна як сусіди, які мають спільний кордон, мусять дійти до згоди. «Одначе для її створення, — пише він, — зречися свого імперіалізму і взагалі всю свою дотеперішню політику піддати основній ревізії, бо Україна могла би жити в приязні тільки з етнографічною Польщею». Варто зауважити, що сьогодні саме цей принцип покладено в основу гармонізації українсько-польських стосунків.

«Повторилась стара як світ, майже вічна трагедія батьків, — писав А. Горленко[6] у віденській «Волі». — Старий архикнязь Карл Стефан Габсбург піддав публічно остракізму свого наймолодшого сина Вільгельма Габсбурга. Старий — полонофіл до мізку костей, прихильник польської шляхти. Молодий — українофіл, демократ по духу, побірник українського хлопа. І шляхи батька і сина розійшлись. В листові батька і відповіді сина відбилась, як відбивається сонце в краплині роси, трагедія двох народів — польського і українського. Бо не може в життю пастись вовк з ягням на одній полонині»[181].

На багатьох українських емігрантів не могла не справити враження послідовна патріотична позиція австрійського принца з дому Габсбургів, який закликав «без огляду на переминаючі успіхи, боротися за українську справу аж до осягнення нашої цілі: самостійна суверенна Україна від Сяну до Кавказа». З другого боку, висловлені вголос на широку європейську аудиторію українські національні почування Вільгельма Габсбурга, який вважав себе передусім «українським патріотом і жовніром», викликали роздратування полонофіла батька ерцгерцога. У багатовіковому протистоянні двох народів Вільгельм Габсбург обрав шлях беззастережної підтримки нації «хлопа і попа», як презирливо називала галичан-українців польська аристократія.

На цей публічний виступ В. Габсбурга відреагувала не лише його сім’я. Він привернув до себе увагу як широких верств української еміграції різних політичних напрямків, так і європейської публіки.

Як зазначала газета «Український голос», стаття В. Вишиваного «широким відгомоном відбилась в європейській пресі і не без користі до висвітлення українсько-польських відносин»[182].

Така реакція на публікацію В. Вишиваного викликала занепокоєння екзильного уряду УНР, який уважно спостерігав за зростанням популярності ерцгерцога. У європейській пресі знову поширилися чутки про монархічні аспірації Вільгельма Габсбурга і його наміри посісти український престол, при чому досить часто у цих газетних відомостях фігурували високі посадові особи УНР як учасники. Так, празька «Трибуна» повідомила, що голова української дипломатичної місії у Швейцарії барон М. Василько нібито уклав договір з Габсбургами, на підставі якого українські території, що належали свого часу до Австрії (Галичина, Буковина, Закарпаття), мали об’єднатися в одному королівстві на чолі з Габсбургами. Стверджувалось, що нібито Василько отримав від Габсбургів мільйони на здійснення цього плану^183. В інших публікаціях празької преси укладання подібного договору приписувалося міністрові українського уряду й т. д. Ця інформація була одразу спростована керівником пресово-інформаційного відділу української місії у Швейцарії Д. Донцовим відповідною публікацією у швейцарському часописі «Журналь де Женев». У ній зазначалось, що Василько «користується повним довір’ям уряду Петлюри і є активним прихильником теперішньої орієнтації цього уряду, себто дружніх зносин із Румунією та Польщею, і як такий, він не міг би ангажуватися в комбінацію, яка шкодила б добрим відносинам України з вищеназваними державами». Д. Донцов між іншим зауважував, що М. Василько «енергійно протестував проти статті яскраво антипольської кол. полковника української армії Вільгельма Габсбурга — статті, що була видрукувана в «Нойес Вінер Журналь» 9 січня»[184].

Дійсно, М. Василько, який знав ерцгерцога ще з часів контактів останнього з українськими депутатами австрійського парламенту, мав сумніви щодо автентичності публікації і звернувся до нього з проханням спростувати вищезгадану статтю-інтерв’ю. У листі-відповіді В. Габсбург підтвердив своє авторство, зауваживши, що він висловив «свої персональні непохитні переконання» і «перед кожним може висловлювати вільно свої думки»[185].

Проте М. Василько дотримувався іншої думки. Він вважав, що В. Вишиваний своєю оцінкою українсько-польського союзу став на шлях неприпустимої для нього як полковника української армії критики свого шефа — головного отамана С. Петлюри. Виступ ерцгерцога в пресі, на його думку, завдав серйозної шкоди українсько-польським відносинам. У своєму листі до В. Габсбурга від 11 січня 1921 р. Василько наголошував, що інтерв’ю спричинилося «до великої неприємності нашому Голові Держави та його Правительству, наслідки якої можуть бути цілком несподівані»[186].

У своїй відповіді від 13-го січня В. Габсбург зауважив, що його позиція була далекою від «особистих інтриг» і від намірів «шкодити Петлюрі». Ерцгерцог був переконаний у штучності цього союзу, оскільки, на його думку, він був укладений без згоди народу (парламенту), «на чужій території, під примусом». В. Габсбург не ставив під сумнів патріотизм С. Петлюри, але вважав неправомірним відмовитись «від такої великої частини Української території як Східна Галичина, Холмщина та Волинщина» без згоди представницьких установ — «Парламент, Конституанта». Він стверджував, що має право «опублікувати ці свої персональні думки як полковник тієї частини Армії, яка майже цілий рік кровію своєю боронила права самоопреділення Східної Галичини та Волинщини» (док. 49).

Складність ситуації полягала в тому, що й уряд УНР, і армія перебували в цей час на території Польщі, офіційна влада якої могла б досить гостро відреагувати на антипольський випад В. Габсбурга. Зміст свого листування з ерцгерцогом Василько передав міністру закордонних справ УНР А. Ніковському. У кінці М. Василько зауважив: «Додана стаття, а ще більше лист полковника Вишиваного в надзвичайній мірі захитали моє довір’я до нього, як до відданого офіцера Української Народної Республіки»[187].

Таким чином, Вільгельм Габсбург постав перед імовірністю конфлікту не лише з родиною, а й з урядом УНР. Однак він виявив мужність і твердість, щоб послідовно відстоювати свою позицію в очах громадськості. Його осуд політики керівництва УНР щодо Польщі був принциповою позицією, а не складовою політичних комбінацій чи інтриг, від чого, на жаль, не утримався багато хто з його опонентів.

Серед української політичної еміграції у Відні

Невдачі збройної боротьби за українську державність у 1919–1921 рр. викликали кризу в українському суспільно-політичному житті. На тлі воєнних і політичних прорахунків Директорії серед української громадськості ширилась зневіра у суспільно-політичні інститути, репрезентовані УНР, посилились пошуки більш «радикальних» засобів боротьби за самостійність України, активізувались праві політичні сили, що перебували поза українською т. зв. соціалістичною демократією і не брали досі участі в діяльності державних установ УНР. Серед них дедалі активнішою стає тенденція до формування нового українського націоналізму, який відкидав соціалістичні гасла, засуджував тодішніх лідерів УНР за їхнє вагання у виборі між соціально-демократичними принципами й національною ідеєю, за невіру у власний народ та орієнтацію на зовнішні сили у боротьбі за владу. Зокрема, у 1920 році було утворено Українську Військову організацію (УВО) на чолі з Є. Коновальцем, яка ставила за мету продовження боротьби за самостійність України більш послідовно і радикальними засобами.

Серед політичного розмаїття української еміграції не припинялись пошуки лідерів, які могли б суттєво вплинути на покращення політичної ситуації і консолідацію українського громадянства. І, звичайно, погляди багатьох противників полонофільської орієнтації уряду зупинялись на постаті Вільгельма Габсбурга — Василя Вишиваного, який приваблював своїм безкорисливим і гарячим українським патріотизмом, та рішучими антипольськими настроями. В очах українських монархічних груп, не пов’язаних зі П. Скоропадським, особливо цінним видавалась його приналежність до імператорського габсбурзького дому.

Зміни в настроях частини українського громадянства певною мірою відбиває політична позиція відомого українського діяча Є. Чикаленка, який тривалий час був впливовим діячем українського національного руху. У листі до В. Липинського від 19 березня 1921 р. він висловлює переконання, що українську державу зможе збудувати «тільки суверенна особа». І це має бути «якийсь принц — чи німецький, чи англійський, — який приведе з собою військову силу і поведе політику компромісову між панством і селянством…». Без цього, на його думку, не буде збудована держава, «чим скористаються сусіди, які поділили тепер Україну по Ризькому договору, як колись по Андрусівському»[188].

Цю думку Є. Чикаленко розвинув у листі до віденського часопису «Воля» від 23 квітня 1921 р., висунувши тезу, що врятувати Україну з хаосу й безладдя може лише монархія. В. Липинський палко вітав появу цієї публікації. «З захопленням прочитав Вашу статтю, — пише він Є. Чикаленку 28 квітня 1921 р. — Не знаю чи це випадає, не знаю чи це прийнято, але не можу стримати себе од щирого бажання подякувати Вам цілим серцем за цю статтю»[189]. Для В. Липинського було надзвичайно важливим, що саме Є. Чикаленко своїм надзвичайно «великим авторитетом» в українському суспільстві, «своїм іменем» дав «надзвичайно сильну піддержку» монархічній ідеї, яка, на думку лідера гетьманського руху, «одна тільки може врятувати наш нещасний край». Він зауважує, що стаття дала йому можливість «знайти нашу українську правду» і «самому побачити її». Тобто йшлося про вади головних засад українського руху і можливість вивести його на шлях ефективної боротьби за національно-державне самоутвердження. Тому В. Липинський вважав, що монархічна концепція, викладена в статті Є. Чикаленком і «в котрій так безмірно багато цієї правди нашої сказано[7], послужить наукою для грядучих поколінь українських». Він розглядав представлену на суд української громадськості концепцію як основу «для нашої власної праці» і засіб об’єднати українство «для того, щоб не тільки сказати, але й зробити це єдине правдиве, не “підбите брехнею”, українське діло…»[190].

У своєму листі В. Липинський обійшов мовчанкою проблему персоніфікації української монархічної ідеї. Для нього головним було те, що погляди Є. Чикаленка «при певних другорядних ріжницях, зійшлись в засадничій лінії з моїми (тобто В. Липинського. — Авт.) поглядами…»[191]. Проблема персоніфікації українського монархізму у трактовці Є. Чикаленка викликала, як відомо, заперечення В. Липинського. Є. Чикаленко стверджував, що «українським монархом не може бути ні Скоропадський, ні Петлюра, ні хтось інший свій, бо на свойому ми, зі своєї недисциплінованості, не об’єднаємося, не помиримося, а знову тільки якийсь Варяг, як в старовину; якийсь чужоземний королевич, що матиме за собою піддержку якоїсь держави, прийде зі своєю гвардією, привезе своїх, а не московських фахівців, чи спеців, і поведе політику понадклясову, понадпартійну і зорганізує державу з неграмотних хліборобів, як це зробили в наші часи чужоземні королевичі в Греції, Румунії, Болгарії»[192]. Цей «варяг» має бути перейнятий українською національною свідомістю і ставити самостійність України понад усе. На противагу прикрому досвіду П. Скоропадського, український монарх мав володіти й любити українську мову, а також уникати у своєму оточенні російських і польських представників, щоб не підпасти під їх вплив. В емігрантських колах ставало зрозумілим, що найбільш імовірною у цьому політичному й суспільно-культурному контексті була постать ерцгерцога Вільгельма. Щоправда, у листі до Є. Лукасевича від 4 листопада 1921 р. Є. Чикаленко зауважує, що «мав на думці англійського або шведського принця»[193].

Дійсно, перші враження від зустрічей з В. Габсбургом свідчили, що Є. Чикаленко не одразу визнав за ним реальну політичну перспективу, хоча він вже мав контакти з ерцгерцогом ще у 1918 р. Про це, зокрема, свідчить сам В. Габсбург під час свого київського ув’язнення.

Протокольні записи допиту від 23 вересня 1947 р. зафіксували:

«Запитання: Перебуваючи на Україні з ким із відомих учасників українського націоналістичного руху Ви зустрічались?

Відповідь: 3 числа таких осіб у місті Запоріжжі 1918 я зустрічався з українським письменником Євгеном Чикаленком…

Запитання: Який характер мали Ваші зустрічі із названими вище особами?

Відповідь: Чикаленко проїздом у Київ зупинився у Запоріжжі і відвідав мене. До цього з ним знайомим не був. Яку мету переслідував зустрічаючись зі мною, мені невідомо.

Під час зустрічі між нами відбулась розмова про те, що гетьман Скоропадський перебуває під сильним впливом німців і на Україні проводить політику вигідну для Німеччини» (док. 92).

У листі до Є. Лукасевича 3 березня 1921 р., тобто буквально напередодні згаданої публікації у часописі «Воля», Є. Чикаленко зауважує: «Бачився я із В. Вишиваним, перше враження робить — теляти, випущеного вперше на вигон. Оселюсь в однім селі з ним, то побачу блишче»[194].

Ця характеристика перегукується з його записами у щоденнику від 19 лютого 1921 р. «Вишиваний зробив на мене вражіння паненяти, яке хоче грати якусь ролю, — зауважує Є. Чикаленко, — але я ще не роздивися його, бо за цілий день не промовив з ним й слова., він все був занятий то з Лотоцьким, то з Піснячевським, з якими ми їздили в Рабенштайн»[195].

Є.Чикаленко у своїх прагненнях реалізації монархічної концепції для України не одразу зупинився на постаті Вільгельма Габсбурга. Його власна оцінка перших контактів з ерцгерцогом більш ніж стримана, хоча політична ситуація на теренах складових колишньої імперії Габсбургів давала певні підстави для оптимізму консервативних кіл у цих країнах. Є. Чикаленко констатує, що «тепер всіх найбільше цікавить — поворот Карла Габсбурга до Венгрії», і висловлює сподівання, що «Карл зостанеться королем, як зостався і Костянтин в Греції, хоч Антанта наче й протестувала проти цього»[196]. Дійсно, в Угорщині в цей час утворилася сильна національна консервативна опозиція, для якої певну роль відігравав символ номінально збереженого королівства. Це двічі спонукало Карла І спробувати повернутися до влади в Угорщині 26 березня і 10 жовтня 1921 року^197.

Політичні аспірації Габсбургів у повоєнній Європі слід розглядати в контексті загальної тенденції в її суспільному житті — знайти альтернативу ліберально-демократичній системі і радикальному соціалізму, нав’язуваним російськими більшовиками. Ця об’єктивна передумова пожвавлення монархізму досить чітко фіксується і Є. Чикаленком.

«Діло в тім, — пише він, — народ в нових республіканських державах, як це я спостерігаю тут, в Австрії, страшенно незадоволений республіканським урядом і сумує за старою монархічною владою, кажучи, що тепер нема порядку, нема ладу, що все надзвичайно дорого, а хліба й за дорогу ціну часто зовсім не можна дістати»[198].

Поява монархічних настроїв у середовищі українського політикуму не була чимсь винятковим. Вона диктувалась об’єктивним характером повоєнної кризи суспільного розвитку всієї Європи і пошуками її альтернативного розв’язання. Політична активізація прихильників українського монархізму була викликана конкретними історичними обставинами і розвивалась у загальноєвропейському руслі.

Спостереження Є. Чикаленка підтверджують ту обставину, що Василь Вишиваний мимоволі концентрував у своїй особі сподівання тих, хто шукав виходу із ситуації в реалізації нових політичних моделей поза межами, здавалось, безперспективних уенерівського та гетьманського шляхів боротьби за українську державність.

Очевидно, у колах української еміграції знайшлися люди, які зуміли переконати В. Габсбурга, що вся надія тепер тільки на нього. Вони були пов’язані з самостійницькими прошарками українського політикуму поза гетьманцями П. Скоропадського і Державним Центром уенерівців. Ще у 1920 р. у Берліні утворилась ініціативна група з відновлення «Вільного Козацтва», а вже у 1921 р. у Відні було закладено Українське національне вільно-козацьке товариство, яке в основу своєї діяльності поклало постанови з’їзду «Вільного Козацтва» в Чигирині З жовтня 1917 р.[199] Тимчасову управу цього товариства очолив Василь Вишиваний. Генеральна управа вільно-козацького товариства започаткувала видання у Відні тижневика «Соборна Україна», який активно пропагував особу Вільгельма Габсбурга. Вже у першому числі часопису автор редакційної статті наголошує, що у В. Вишиваного є те, чого, мовляв, бракує С. Петлюрі та П. Скоропадському, — «кров імператорів, бо Вишиваний є з царської родини Габсбургів». При цьому не ставилась під сумнів доцільність Гетьманату як форми існування української держави. «Українські гетьмансько-монархічні кола вірять в цю нову акцію, — зазначається у статті, — і говорять так: «Україна край хліборобний. Гетьманат чи монархія є для неї цілком натуральною формою політичного існування. Тільки за монархії можна закріпити в уяві світу ідею України яко держави.» «Де не було монархії, там і не виростає й ідея державності — стародавня ж форма української монархії — гетьманат була занадто проста, в ній не було нічого таємничого, надзвичайного, непереможного»[200].

Навколо «Соборної України» об’єдналась група українських політиків різного політичного спрямування, до якої входили: В. Андрієвський (один з лідерів українських соціалістів-самостійників), Т. Галіп (організатор і лідер української радикальної партії в Буковині), письменник О. Турянський, В. Полетика (посол УНР у Відні, член УСХД), Б. Бутенко (колишній міністр шляхів Української Держави), І. Полтавець-Остряниця (колишній ад’ютант і генеральний писар П. Скоропадського) та ін. Серед цих діячів особливо активно підтримував В. Вишиваного В. Андрієвський — засновник Української народної партії (15 травня 1919 р., Станіславів), яка активно виступала проти укладання Директорією договору з Польщею.

Поряд з іншими заходами вільно-козацького товариства проектувалось створити у Баварії базу для вишколу українських старшин і технічних військових частин, щоб розпочати новий етап боротьби за Україну. Ці кроки робились одночасно зі спробами баварських монархістів консолідувати загальноросійські монархічні сили і скликати з цією метою конгрес у Мюнхені. Як повідомляло консульство УНР у Мюнхені, в розпалі його підготовки деякі берлінські часописи сповіщали, що на з’їзд збираються також П. Скоропадський і В. Вишиваний^201. Однак ні перший, ні другий не взяли у ньому участі. З діячів, так чи інакше причетних до українського руху, були присутні колишній міністр шляхів гетьманського уряду Б. Бутенко та ад’ютант П. Скоропадського І. Полтавець-Остряниця. Останній потай від Вільгельма Габсбурга шукав контактів з російськими монархістами. Ще у січні 1921 р. німецький полковник Кейхель за дорученням Шейбнера-Ріхтера, що особисто керував об’єднанням загальноросійських сил для боротьби на антибільшовицькому фронті, встановив зв’язки з колишнім ад’ютантом гетьмана. Разом з І. Полтавцем-Остряницею полковник Кейхель виїхав до Мюнхена, де познайомив його з Шейбнером. Останній продемонстрував йому документ від генерала Людендорфа про схвалення дій І. Полтавця-Остряниці і погодження спільних акцій з російськими монархічними колами^202. Одночасно його підтримували праві німецькі кола, зацікавлені у виведенні польською владою військових сил з Обер-Гимзького кордону. Дипломатичний відділ посольства УНР в Німеччині надіслав Головному отаманові С. Петлюрі цілу низку донесень і копій документів, підписаних І. Полтавцем-Остряницею і Л. Бармашем, який також належав до тимчасової Головної управи Українського національного вільно-козацького товариства, і уповноваженими генерала Я. Слащова-Кримського — Емілем де Проше та Гейнцем фон Гомейером. Ці документи були підготовлені у розвиток меморандуму генерала Біскупського, прийнятого таємною інтернаціональною конференцією монархістів у Будапешті 8-13 липня 1920 р. Згідно плану Біскупського передбачався союз монархічних сил Росії, Німеччини та Угорщини, який мав на меті відродження переможених у Першій світовій війні держав і встановлення монархічного ладу на їх теренах. Згідно додаткового договору від 3 квітня 1921 р., підписаного в Берліні «Головна управа визнала себе союзником генерала Слащова і забов’язалась так само вірно виконувати всі порозуміння, заключені її уповноваженими». У договорі зазначалось, що «генерал Слащов-Кримський визнає себе союзником України і забов’язується вільно виконувати всі договори заключені від його імені його уповноваженими». Далі підкреслювалось, що він «годиться і буде підтримувати, щоб усі українські військові частини, як і поодинокі старшини й козаки на просторі Західної Європи, Балканів та Кавказу, були об’єднані в особливий корпус. Головнокомандуючий, цілий командний і адміністративний аппарат будуть призначені Головною Генеральною Управою» [203]. Як відомо, генерал Біскупський був близький до П. Скоропадського, що і дозволяло українському республіканському проводу пов’язувати ім’я гетьмана з цією акцією. Натомість, В. Габсбурга вважали можливим учасником згаданого альянсу не лише як одного з членів Головної управи Українського національного вільно-козацького товариства, а й маючи на увазі його антипольські настрої, оскільки Біскупський вважав Польщу «ворогом монархічного союзу».

Певний час Є. Чикаленка дещо насторожувала політична «нерозбірливість» В. Габсбурга, який шукав контактів з представниками різних політичних течій в українському еміграційному середовищі, причому нерідко лівого спрямування. Він, зокрема, оцінив як «нетактовну» зустріч ерцгерцога 5 квітня 1921 р. з одного боку з «правим» есером М. Ковалевським, а з другого — «лівими» М. Шрагом і В. Мазуренком^204. Проте реальних підстав підозрювати В. Габсбурга у заграванні з «лівим» українським політикумом не було. Цілком очевидно, що виконання ролі загальноукраїнського лідера, до якої готувала ерцгерцога низка політиків, вимагала від нього налагодження контактів з діячами різного політичного спрямування, у тому числі з есерами та есдеками.

Зрештою, зростання політичної ваги В. Габсбурга в українському еміграційному середовищі з часом усвідомлює і сам Є. Чикаленко. «Тепер, коли надії на укр[аїнську] державність майже розбилися у всіх, — занотовує він у своєму щоденнику 20 червня 1921 р., — деякі групи та окремі люде, ще сподіваються урятувати її дорогою монархії. Хлібороби-Державники голосно виставляють кандидатуру Скоропадського, а дрібні хлібороби, що організувались в “У[країнській] Народ [ній] Партії”, покищо не опубліковуючи, спинились на кандидатурі В. Вишиваного».

Є. Чикаленко зауважує, що ерцгерцога також підтримує «вільне козацтво» і що, очевидно, він має більше шансів відіграти роль лідера ніж П. Скоропадський, оскільки нічим не скомпрометував себе в очах більшості українського суспільства.

«З певністю можна сказати, — підбиває підсумок Є. Чикаленко, — що вся Галицька старшина, велика частина Української старшини та інтелігенції стоїть за Вишиваного, навіть, по словам А. М. Лівицького, й Петлюра нічого не має проти нього, коли Установчі збори, чи Парламент, чи хто виберуть його на український трон, чи Гетьманство».

Отже, ставлення Є. Чикаленка до В. Габсбурга суттєво змінюється з огляду на усвідомлення зростання політичного впливу останнього в українському еміграційному середовищі і реальну перспективу залучення «іноземного королевича» до українського політичного процесу. Ця зміна відбувалася попри деякі авантюрні політичні проекти окремих дорадників ерцгерцога, зокрема, його ад’ютанта Е. Ляришенка, який пропонував химерно-утопічну акцію: зосередити всіх українських старшин в Україні у складі більшовицької армії на чолі з В. Вишиваним [205].

На Є. Чикаленка не могла не вплинути щирість і глибоке патріотичне вмотивування необхідності розпочатих В. Габсбургом дій. «По довгих боротьбах душевних, — писав ерцгерцог Є. Чикаленку 16 липня 1921 р., — я рішився почати активну акцію, щоб видвинути українські справи з мертвої точки. Охочу це не зробив, однак для українського народу все дам що можу з цілого серця» (док. 77). В. Габсбург рішуче заявив при цьому, що не бажає для себе особисто нічого, вважає себе громадянином української держави, і саме це обумовлює його активну позицію.

Після кількох років своєї активної участі в українському русі він мав прикру можливість відчути на собі усі негативні морально-етичні прояви українського політикуму, нерозуміння останнім його політичної позиції, яке супроводжувалося необгрунтованими закидами у своєкорисливості, власних амбіціях тощо. Однак це не похитнуло його патріотичних почувань і не зупинило рішучих політичних кроків. «Коли наші емігранти думають, що я займаюся українською справою через особистих причин, то вони дуже помиляються, — пише В. Габсбург, — і я рішуче відкидаю такі провокації, які розсіїють мої вороги» (док. 77). Він прекрасно усвідомлював, що на шляху до реалізації задуманих дій найважливішим було домогтися політичної консолідації основних політичних угруповань роз’єднаної української еміграції. «Боюсь, що найтяжче буде договоритися з нашими Українцями і власне до тої праці я Вас дуже прохаю помогти нам», — звертається ерцгерцог у листі до свого респондента (док. 77).

Вибір В. Габсбурга був не випадковим. Політична незаангажованість Є. Чикаленка, його багаторічна і безкорислива діяльність на благо українських національних інтересів, високий авторитет в різних колах українства обумовили вибір В. Габсбурга. «Вам може смішно здається, що таки пишу до Вас, тім більше, що Вас мало знаю, — зазначає він, — однак запевняю Вас, що маю до Вас глибоке довір’я, бо в Ваші[й] особі бачу кристального чистого Українця і діяча, від якого Українці всіх течій тільки знають найкращого». Ерцгерцог пропонує Є. Чикаленку зустрітись у Відні та «обговорити все, щоб зложити спільний плян» (док. 77).

У наступному листі до Є. Чикаленка від 30 липня 1921 р. В. Габсбург у найбільш загальних рисах пояснює власну політичну позицію. Він не приховував свого «германофільства» і ненависті до Польщі. «Я тоже не скриваю, що я ярий ворог поляків і всі сили зложу до такої акції, яка б знищила Польщу, — пише ерцгерцог. — По моїй думці Україна не може існувати, доки Польща не знищена» (док. 78). При цьому він не виключав, що самостійна і суверенна Україна як незалежна держава може укласти військову й економічну спілку з небільшовицькою Росією, яка розглядалася як гарантія «дружнього союзу з Германією і одинока гарантія проти імперіалізму Польщі, які[й] все сягає далеко на схід». Союзницькі зносини з Німеччиною і Росією розглядалися В. Габсбургом як тактичні кроки на шляху до досягнення головної мети — утвердження української державності. «Підчеркую все самостійність України, — пише ерцгерцог, — бо це для мене одинокий прапор, котрі [й] я буду все високо держати» (док. 78).

Зрештою в серпні 1921 р. контакти Є. Чикаленка та В. Габсбурга набувають цілком практичного політичного спрямування. 10 серпня 1921 р. між ними відбулася зустріч у Відні, яка проливає додаткове світло на перші кроки «акції» В. Вишиваного. Згідно записів у щоденнику Є. Чикаленка, ерцгерцог розповів, що німецькі чинники запропонували йому «військові сили, в числі не менче 30 тис. чоловік, які будуть і гвардією і інструкторами для української армії, та потрібні для організації гроші». Після довгих обмірковувань В. Габсбург погодився стати на чолі «всієї акції і як голова організації “Вільного козацтва” заключив тайні договори з військовими та комерційними колами Німеччини, при участі Баварського і Пруського урядів і з мовчазною згодою “Всегерманського правительства”» [206]. Водночас був укладений договір з російськими монархістами на чолі з М. Марковим на умовах визнання суверенності української держави. Було дозволено набирати вояків-українців зі складу врангелівської армії на Балканах, за умови, що Україна увійде в тісний військовий та економічний союз з Росією, у разі згоди на це «Конституант» обох держав, проти чого В. Габсбург не повинен виступати. Водночас В. Вишиваний засвідчив про свої спроби знайти порозуміння з «тарнівським центром» і С. Петлюрою і намір координувати свої дії з П. Скоропадським.

Надзвичайно важливим аспектом цієї зустрічі була пропозиція Євгену Чикаленку з боку В. Габсбурга стати «головою цивільного, чи як він (В. Габсбург — Авт.) каже політичного виділу цієї організації, а він сам займеться спеціально військовою справою». Перед Є. Чикаленком ставилось завдання підібрати 10–12 членів Генеральної ради «Вільного козацтва», яка мала готувати все для вступу в Україну і фактично виконувати функції кабінету міністрів, який мали визнати німецький, угорський, іспанський, а можливо і англійський уряди єдиним урядом України.

Інформація, почута Є. Чикаленком, змінила його ставлення до В. Габсбурга, хоча він і не погодився одразу на пропозицію ерцгерцога. «Він і єсть той Варяг, про якого говориться в моїй статті, — занотував Є. Чикаленко у своєму щоденнику, — хоча я писавши її і не думав за нього, але тепер бачу, що є держава, що буде його підтримувати і військом і інструкторами і фінансами, то йому й треба братись за це, а я до того не здатен, бо я тільки теоретик, можу накидати плян, але виконувати його не берусь» [207]. Таким чином Чикаленкова концепція «чужоземного королевича» для України знайшла зрештою свого конкретного персоніфікатора в особі Вільгельма Габсбурга.

Свою відмову очолити політичний аспект цієї справи Є. Чикаленко вмотивував загрозою розстрілу більшовиками своїх синів, які перебували в Україні, а також необхідністю порадитись з тими особами, яких він мав намір запросити до співробітництва. Йшлося зокрема, про О. Лотоцького чи П. Чижевського, які перебували у Відні, а також про необхідність викликати з Тарнова В. Прокоповича та В. Садовського. З свого боку, В. Габсбург мав запросити з Тарнова на цю нараду генерала В. Сінклера. На пропозицію В. Вишиваного всі зацікавлені особи мали зібратись у Мюнхені і обговорити план дій.

Подальші записи у щоденнику свідчать, що Є. Чикаленко доклав чималих зусиль до того, щоб розширити коло учасників «акції» В. Габсбурга. Він, зокрема, вважав незручним розпочинати її «під фірмою “Вільного козацтва”», очолюваного такими особистостями як Б. Бутенко та І. Полтавець-Остряниця. До цього слід додати сумнівну репутацію Л. Бармаша, якого вважали більшовицьким агентом і автором провокативного плану участі В. Вишиваного у спільній акції більшовиків і німців проти Польщі.

Зусилля Є. Чикаленка викликали неоднозначну реакцію. Так, О. Лотоцький та П. Чижевський запевнили його, що він не має права зрікатись запропонованої ролі політичного керівника акції В. Вишиваного, але своєї участі в ній твердо не обіцяли.

Є. Чикаленко намагався також залучити до співпраці С. Петлюру, від якого, на його думку, слід було не «вимагати офіціальної голосної злуки з Вишиваним, а тільки таємної згоди». Є. Чикаленко сподівався, що в разі згоди Головного отамана на спільну акцію, це дасть їй більше шансів на успіх. «Ім’я його на Україні, принаймні на Лівобережжі, де він не був з поляками, дуже популярне, — наголошував Є. Чикаленко, — і коли там стане відомо, що Петлюра вже в купі з німецькою армією, на чолі з Вишиваним, то вся Україна підніметься проти большевиків і полегшить визволення від большевиків» [208]. Однак спроби налагодити контакти з С. Петлюрою через В. Короліва (Старого) виявилися безрезультатними.

Є. Чикаленко також не відкидав можливості досягнути порозуміння В. Габсбурга з гетьманцями, попри згадану вище заяву ерцгерцога про політичний розрив з ними. Певні перспективи, на його думку, відкривалися з укладанням шлюбу між ерцгерцогом і донькою П. Скоропадського — Єлизаветою. За його словами, «це приєдналоб до Вишиваного не тільки Скоропадського, а й його оточення, прихилилоб до нього і духовенство наше, яке до нього, як до хоч і греко, а все таки католика, ставитиметься вороже; крім того далеко ліпше мати “шепотуху коло уха” свідому українку, якою є, як кажуть, панна Лизавета, ніж якусь инчу жінку». Як згадує Є. Чикаленко, поки були шанси спільної політичної акції з гетьманцями, В. Липинський з свого боку докладав зусиль для укладання шлюбу між Є. Скоропадською і ерцгерцогом [209].

У своєму щоденнику Є. Чикаленко також розкриває і деякі подробиці особистого життя В. Габсбурга. Йдеться зокрема про захоплення ерцгерцога дочкою українського самостійника Олександра Степаненка і навіть його намір одружитися з нею. Взагалі, Є. Чикаленко свідчить що В. Габсбург користувався великою популярністю серед українських жінок, з огляду на його походження, романтичну поставу і особисту привабливість. Однак, деякі з них своїми інтригами і унеможливили цей шлюб. Є. Чикаленко подає виразний портрет зовнішності ерцгерцога: «високий, стрункий, з природною аристократичною манерою триматись, з благородним обличчям… з першого погляду робив приємне» про себе враження. Цей образ доповнювався характеристикою ділових якостей В. Вишиваного, який, за словами Є. Чикаленка, був «розумним, тактовним, з природною вдачею керувати людьми та вибирати собі співробітників…». Очевидно, що зростання популярності члена родини Габсбургів в українському середовищі підштовхувало його оточення намовити ерцгерцога до самостійної політичної акції^210.

У свою чергу, В. Липинський не приховував свого відверто негативного ставлення до спроби самостійної політичної діяльності В. Вишиваного, хоча особисті стосунки між ними зберігали шанобливий характер і лідер українських консерваторів всіляко намагався уберегти ерцгерцога від необачних політичних кроків.

У червні 1921 р. В. Липинський дякує В. Вишиваному за одержану збірку його поезій «Минають дні» і «ласкаву пам’ять». «Хочу вірити, — пише В. Липинський В. Габсбургу, — що вона являється доказом Ваших добрих до мене почувань, які все були мені так дуже дорогі». Водночас він вважав за потрібне висловити свою принципову думку щодо викладених у листі ерцгерцога причин розриву. В. Липинський відкидав як абсолютно нічим не обґрунтовану тезу ерцгерцога, що УСХД йде «з Поляками», і це нібито обумовило його вихід з гетьманської організації. Лідер УСХД зауважував, що, вочевидь, В. Габсбург має на увазі спольщених українських поміщиків у середовищі УСХД. «Коли ж Ви, — писав він, — під словом «Поляки» розумієте польський уряд, то це, що ми ідем з ними, являється провокаційною брехнею. І коли Ви тому порвали з нами, то Ви свідомо чи несвідомо впали жертвою провокації»[211].

Ця обставина спонукала В. Липинського також у досить різкий спосіб зауважити, що спольщені українські поміщики «мають таке саме право почувати себе Українцями і брати участь в українській політиці, як Ви, або Ваш Батько і Брати почували себе Поляками. І підозрівати їх, що вони «стали Українцями» тільки на то, щоб відобрати свої маєтки, це те саме, що підозрівати Вас, що Ви стали Українцем, щоб дістати Українську Корону»[212].

Тут позиція В. Липинського послідовна у тому, що представники аристократії (чи то денаціоналізованої української, чи тим паче іноземної, що пристала до українства), на його думку, повинні обов’язково зберігати свою соціальну ідентичність і не загравати з «низами», оскільки це веде до суспільної деструкції. «Мені здається, — пише він, — що «любов до бідного українського народа» може бути підставою для того, щоби стати Українцем, але не може бути підставою для того, щоби між Українцями вести деструктивну і руйнуючу роботу. Так само мені здається, що стати Українцем ще не значить упасти і пожертвувати собою.

Навпаки, — зауважує В. Липинський, — принцип «Noblesse oblige»[8] зобов’язує тих, що стали українцями, не робити цього»[213].

Боротьба проти напряму і програми «хліборобів державників», яку оголосив В. Вишиваний у листах до В. Липинського, за словами останнього, могла дати ерцгерцогу можливість «одержати аплодісменти і почути задоволений регіт нашої демократії, але ані її віри, ані її симпатій, ані її піддержи Ви тим собі не придбаєте»[214]. Зрештою, В. Липинський був змушений зауважити, що це останній політичний лист, написаний ним до ерцгерцога.

Такий суперечливий характер взаємин, що склався між обома діячами, суттєво ускладнював завдання Є. Чикаленка. 22 серпня 1921 р. він повідомив В. Липинського про свій намір відвідати його разом з В. Вишиваним та Е. Ляришенком^215. Очевидно, йшлося про спробу все ж таки схилити лідера УСХД до спільної акції з В. Вишиваним. Однак, ця зустріч відбулася без участі останнього. 27 серпня 1921 р. Є. Чикаленко відвідав В. Липинського і поінформував його про наміри В. Вишиваного. Лідер УСХД зазначив, що Є. Чикаленко не повинен відмовлятися від зробленої йому пропозиції. У той же час участь у цій справі хліборобів-державників залежала, на думку В. Липинського, від порозуміння із П. Скоропадським. Цьому мало б сприяти одруження В. Габсбурга з гетьманівною Єлизаветою, до чого лідер УСХД докладав зусилля ще рік тому. Про цей візит Є. Чикаленка свідчить лист В. Липинського до А. Білопольського 2 вересня 1921 р.: «До мене приїздив Євг[ен] Харл[ампович] Чик[аленко] намовляти нас до спільної акції з Василем [Вишиваним], який тепер таку широку акцію задумує і в яку Євг[ен] Харл[ампович] вірить»[216]. Водночас Є. Чикаленко мав у цій справі контакти з іншими діячами УСХД Д. Дорошенком та О. Скорописом-Йолтуховським. Однак їх ставлення до співпраці з В. Габсбургом виявилося більше ніж стриманим. Згода Д. Дорошенка приїхати до Мюнхена, а також допомогти В. Вишиваному порозумітися із П. Скоропадським, не змінила його в цілому негативного ставлення до запланованої акції. Зрештою, Є. Чикаленко був змушений констатувати, що всі, до кого він звертався (у щоденнику названо прізвища П. Чижевського, В. Леонтовича, В. Короліва (Старого), К. Лоського, І. Токаржевського, Д. Дорошенка) поставилися негативно до можливості співпраці з В. Габсбургом. Є. Чикаленко зазначає, що «тепер у Вишиваного двері не зачиняються від людей, що пропонують свої послуги…», але серед знаних ним людей і яким він довіряв, — «нема охочих» [217].

Можна констатувати, що взаємне поборювання різних політичних угруповань української еміграції не послабилось із активізацією діяльності В. Габсбурга. Навпаки, воно посилилось і фактично стало на перешкоді тим силам, які намагались спрямувати «акцію В. Вишиваного» у конструктивне русло. Обстановка інтриг, пліток, яку створювали ці сили навколо постаті В. Габсбурга, негативно вплинула і на самого Є. Чикаленка, змусила його виступити в «Українському прапорі» та «Українській трибуні» із певним спростуванням. Його зміст наводиться у щоденнику Є. Чикаленка під 7 вересня 1921 р.: «В токому-то числі Вашого часопису безпіставно сказано, що я маю стати на чолі проектованого п[аном] В. Вишиваним уряду. Я дійсно ідейно спочуваю концепції на чолі з п[аном] В[ишиваним], якого тепер вважаю за того Варяга, про якого писав в своїй статті “Де вихід”, але практично не беру участі в тій акції, бо не вірю в її успіх доти, доки до неї не приєднається наш державний центр і взагалі всі державнотворчі елементи України» [218].

Зусилля Є. Чикаленка не принесли суттєвих результатів, попри те, що зустріч представників Державного центру УНР В. Прокоповича і В. Садовського з В. Габсбургом все-таки відбулася (25 вересня 1921 р.). Однак, вона не призвела до налагодження конкретної співпраці сторін. Було лише досягнуто домовленості, що кожна з них «буде працювати окремо, але для одної цілі — відбудови української] державносте, а коли настане відповідний момент, то обидві сторони з’єднають свої сили, а тепер про людське око, можуть висловлюватись навіть вороже одні проти других». Остання домовленість фактично розв’язувала руки офіційним чинникам УНР у їх наклепницькій кампанії проти В. Габсбурга, яка посилилась на осінь 1921 р., про що йтиметься далі.

Попри неспроможність українських політиків досягнути згоди і об’єднатись на ґрунті Чикаленкової концепції «іноземного королевича», В. Габсбург не міг розраховувати і на беззастережну підтримку німецьких консервативних сил, які власне заохотили його до активних дій.

Є. Чикаленко занотовує у своєму щоденнику (12 жовтня 1921 р.), посилаючись на В. Полетику, що «ті самі німецькі кола, що виставляють Вишиваного на короля України, підтримують і Врангеля, який перевозить військо своє до Болгарії та Румунії, щоб при першій змозі переправитись через Дніпро на Україну» [219]. Отже, і в цій ситуації німецькі політичні чинники віддали перевагу російським великодержавницьким силам.

Спроба Є. Чикаленка об’єднати найбільш впливові політичні течії української еміграції під егідою Вільгельма Габсбурга і спертися при цьому на підтримку німецьких консервативних сил зазнавала невдачі.

Зрештою, і сам Є. Чикаленко у листі до В. Садовського зазначив, що у нього «відпала й остання охота бути в близькім контакті з В. Вишиваним». Пояснюючи свою позицію, Є. Чикаленко писав, що «успіх обох концепцій (консервативної, представленої В. Вишиваним, і республіканської, з Державним центром УНР. — Авт.) вважаю можливим тільки тоді, коли в них буде один дух, хоч і в різних тілах. Тепер я бачу, що того одного духа нема, а тому загубив віру і в обидва тіла». Попри все, Є. Чикаленко не відмовився остаточно від «акції» і домагався встановлення постійних контактів із С. Тимошенком і В. Прокоповичем — представниками Державного центру УНР у Тарнові з тим, щоб «не дати змоги розвинутись ворожнечі між двома концепціями (консервативного і республіканського. — Авт.)» [220].

Не дали позитивних наслідків і спроби Є. Чикаленка налагодити співробітництво В. Габсбурга з гетьманцями. Як вже зазначалося, лідер УСХД В. Липинський умовою співпраці ставив примирення ерцгерцога з П. Скоропадським. Взагалі він скептично ставився до самостійної політичної ролі В. Габсбурга в загальноукраїнському масштабі, залишаючи йому можливість діяти активно у західноукраїнському регіоні.

У розпал політичної діяльності групи В. Вишиваного Рада присяжних УСХД, за ініціативою В. Липинського, схвалила позицію свого голови, який заперечував будь-яку можливість спільних політичних дій з ерцгерцогом, доки той «не помириться з [Павлом] Петровичем (П. Скоропадським. — Авт.) і не поведе своєї акції в порозумінню і контакті за ним»[221].

Активність групи В. Вишиваного дала підстави тогочасним спостерігачам політичного життя української еміграції констатувати наявність двох монархічних течій. 3-го вересня 1921 р. О. Назарук у листі до В. Липинського зауважував про появу у пресі інформацій щодо взаємин обох груп «наших монархістів». Йшлося при цьому, зокрема, про безпідставне твердження, вміщене у ч. 35 «Українського прапора», «немов би прихильники гетьмана Скоропадського переходили до полк. Вишиваного»[222].

У політичній діяльності В. Габсбурга, яка знайшла певну підтримку в різних колах української еміграції, зокрема, у згаданому вище виступі Є. Чикаленка, В. Липинський вбачав суттєву загрозу як ідеологічним, так і організаційним засадам новітнього гетьманського руху. Враження про спільність дій П. Скоропадького і В. Вишиваного, що могло скластися в українському суспільстві, було неприпустимим для політичного керівництва Українського союзу хліборобів-державників, яке безповоротно пов’язало свою політичну лінію з особою П. Скоропадського.

В органі УСХД «Хліборобська Україна», редагованому В. Липинським, було видруковано комунікат, у якому зазначалось: «З приводу розповсюдження в деяких колах неправдивих чуток про участь УСХД в теперішній політичній діяльності полковника Василя Вишиваного заявляємо, що УСХД, ставлячись із повагою до ідеї Української Трудової Монархії і працюючи для її здійснення, віддає всі свої сили справі об’єднання і організації Українського хліборобського класу і тому в персональній акції Полк[овника] Василя Вишиваного ніякої участі не бере»[223]. 1 хоча у відповідь на цей комунікат у «Соборній Україні» з’явилося повідомлення В. Вишиваного, що він «ніякої персональної акції не вів і не веде»[224], керівництво УСХД вбачало з діяльності «новоявлених “монархістів” з “Соборної України”» загрозу дискредитації і знищення своєї праці «ідейного та організаційного об’єднання українських консервативно-монархічних хліборобських кіл»[225].

Додатковим фактором до цього кроку В. Липинського було те, що Є. Чикаленко відмовився брати на себе відповідальність за діяльність В. Вишиваного. «А без Вас при тих умовах, в яких вона ведеться, ми цілу ту акцію вважаємо шкідливою», — писав В. Липинський Є. Чикаленку 31 грудня 1921 р.[226].

У 1922 р. було визнано, що на чолі УСХД може стати лише гетьман Павло Скоропадський — «нащадок колишнього носителя верховної влади на Україні і покликаний хліборобськими групами до державної влади в 1918 р.»[227].

Саме намаганнями зберегти провідне становище УСХД і зміцнити теоретичні підвалини гетьманського руху була продиктована поява праці В’ячеслава Липинського «Покликання “варягів”, чи організація хліборобів? Кілька уваг з приводу статті Є. X. Чикаленка: “Де вихід?”» удрукованому органі УСХД «Хліборобська Україна» (1922/25 кн. 4–5).

В. Липинський підкреслював, що «під прапором власне «варязького монархізму», піднятого Є. Чикаленком, мало місце «повторення в карикатурних формах «повстання проти гетьмана і проти панів» — тільки вже не в старих привичних костюмах демократично республіканських, а в зле допасованих і вульгарних костюмах «демократично-монархічних»[228]. Безперечно, В. Липинський мав рацію, коли наголошував, що концепція «чужоземного королевича», «не зв’язаного ані з землею, ані з традицією, ані з місцевим правлячим чи правившим Родом, ані з історичною спадковістю, не дасть Україні тої сталої твердої і непохитної точки опори, без якої ані консерватизму, ані монархізму українського помислити властиво не можна». Крім того, як справедливо зауважував В. Липинський, «кандидатура власне цього Роду (Габсбургів. — Авт.) (посідаючого історичні традиції і права історичної спадковості тільки в Галичині) викликала би дуже небезпечну для України релігійну та політичну реакцію». Отже, теорія Є. Чикаленка, на думку В. Липинського, на практиці відкривала б простір для появи все нових і нових претендентів на владу в Україні. Відсутність традиції та історичної спадковості, а також пов’язаного з ними легітимізму робили б такий монархізм, за висловом вченого, «звичайною диктатурою, звичайним законом і правом узурпатора удачника»[229].

Не вдаючись до аналізу усього перебігу полеміки між обома групами українського консервативного табору, зазначимо, що В. Липинський зберігав, попри все, шанобливе ставлення як до автора концепції «варязького монархізму» — Є. Чикаленка, так і до «чужоземного королевича» — В. Габсбурга, іменем якого широко користувалася група політиків від «Соборної України». «Розуміється, — зауважував він, — такого результату своєї теорії не сподівався її Автор, і з цим найновішим (та мабуть найгіршим) способом демократичного (тільки зі спекуляцією не на соціалізмі, а на «монархізмі») будування «Соборної України» — який видумали її редактори, — ані він, ані той «чужоземний королевич», під іменем якого «будування» відбувалося, судячи по дійшовшим до нас звісткам, вповні і без застережень не солідаризувались»[230].

Властиві В. Липинському принциповість і чесність в оцінці діячів різного політичного спрямування зрештою визначили його ставлення і до Вільгельма Габсбурга. «Віримо його опублікованим в пресі заявам, — писав він, — і віримо, що він свою любов до України готов віддати її оздоровленню, а не використовуванню для себе її сучасного каліцтва. Тому не його сподіваємось бачити в ролі всяких руїнницьких претендентів на Великій Україні…»[231].

Дипломатія УНР проти В. Вишиваного

Виразна антипольська спрямованість В. Вишиваного, його контакти з німецькими офіційними колами, активна діяльність у середовищі військових-українців в еміграції викликали різку реакцію керівництва УНР. Усі політичні кроки В. Габсбурга стали предметом постійної уваги дипломатичного відомства. Український консул у Мюнхені В. Оренчук повідомляв міністра закордонних справ УНР 5 липня 1921 р. про перебування у Мюнхені «відомого полковника січових стрільців», який, за словами консула, проводив «акцію в напрямкові заінтересовання німців українською справою. Відпоручником його є 6. міністр Бутенко, в руках котрого є будто би уповноваження від віденського Союзу Старшин. Акція ведеться виключно серед правих кругів. Її вістря звертається також і проти Скоропадського, котрого шанси в послідньому часі страшенно зміліли. Робляться також заходи, щоб зацікавити справою німецько-українського зближення і притягти до безпосередньої участі ширші кола українського закордонного громадянства»[232].

На цю інформацію В. Оренчука було накладено особисту резолюцію С. Петлюри, яка зобов’язувала консула «систематично доводити заінтересованим німецьким кругам, що всілякі комбінації із Скоропадським чи Архикнязем Вільгельмом (Вишиваним) є штучними та фантастичними, а також те, що фінансове підпертя таких комбінацій було б даремним витрачанням грошей, а на це фінансові круги як реалістичні повинні звернути свою увагу»[233].

У вересні 1921 р. В. Оренчук отримав ще одну інструкцію С. Петлюри, яка зобов’язувала його активізувати діяльність, спрямовану на відверту дискредитацію В. Вишиваного. Зокрема, він мав вказувати на: «а) повну непопулярність ідеї монархізму на Україні; б) особу Вишиваного, фігура якого нікому не відома в Україні, а заходи якого є ірреальними щодо здійснення»[234].

Наслідком цієї політики уенерівського керівництва була далеко ширша (ніж гетьманська) акція проти полковника В. Вишиваного, насамперед через варшавську «Українську трибуну» та дипломатичні представництва УНР в Європі. У результаті майже всі головні європейські газети заговорили про акцію ерцгерцога. Зокрема, у паризькому «Л’Інтрансіжан» 17 вересня 1921 р. було надруковано велику за обсягом статтю «Вільгельм Габсбург у наймах у Людендорфа», яка представляла особу В. Габсбурга як намір Німеччини утвердитися в Україні, а через неї — і в Росії. Однак і в цій статті мимоволі висловлювались симпатії до самої постаті ерцгерцога та засвідчувалась ефективність його діяльності. Наголошувалось на метаморфозі, яка сталася з ним влітку 1921 р. «Він появився в ролі протектора української еміграції, — зазначалось у статті, — що голодує і досі даремно звертала свої надії до Франції й Англії; і він роздавав допомогу збіжжям, вислав три мільйони корон українським воякам по ріжних концентраційних таборах і повідомив лідерів українських партій, що, не являючись претендентом, він бере на себе обов’язок реорганізувати Україну і спасти її від анархії»[235]. У часописі говорилося, що В. Вишиваний нібито вважав слушним майже відкрито готувати проект захоплення Німеччиною Росії і України. Його реалізація передбачалась генералом Вятом у книзі про Людендорфа. Від німців В. Габсбург нібито отримав кошти, за допомогою яких намагався залучити українські політичні кола, «здеморалізовані бідністю»[236].

Натомість берлінські «Німецькі вісті» доводили, що В. Габсбург завжди був ворогом Німеччини й переконливо це виявив під час свого перебування в Україні у 1918 р. на чолі групи австрійських військ. Очевидно, ця публікація переслідувала мету позбавити ерцгерцога підтримки баварських монархістів, які виявляли інтерес до акції В. Габсбурга^237.

В уенерівських дипломатичних колах констатувалось, що В. Вишиваний намагається заручитися у своїй діяльності також підтримкою Англії, Ватикану та іспанського короля. Віденський тижневик «Воля» в одному з вересневих (1921 р.) оглядів преси навів, зокрема, сентенцію львівського «Українського вісника», що «тільки англо-німецька комбінація може врятувати українську справу від загибелі». Англія при співпраці німців, котрих, мовляв, знає вже Україна, «за котрими подекуди й тужить, котрі мають потрібні сили до привернення нормальних відносин на широких українських степах, котрі мають там своїх земляків на Херсонщині, — може повернути волю, добробут і щастя українському народові та рівновагу виселеній Европі. Українські політики не повинні залишити нагоди добратися до цих чинників». Якщо ідеологом англійсько-німецької орієнтації, як зауважує «Воля», був Д. Донцов, то практиком її «з давнього часу став пол. Вишиваний». «Не претендуючи ні на лаври Симона Петлюри, ні на галицький престол д-ра Петрушевича, він послідовно добирався до названих газетою «чинників» протягом скілько років підряд, творячи свою власну течію національної української політики»[238].

Міністерство закордонних справ УНР намагалось отримати якомога детальнішу інформацію про зовнішньополітичну діяльність В. Вишиваного, яка супроводжувалась досить суперечливими звістками. У вересні 1921 р. місія УНР в Угорщині повідомила міністерство закордонних справ УНР «про якусь спільну організацію у Відні всіх правих українських кругів». Серед ймовірних лідерів організації називались: В. Вишиваний, Є. Чикаленко, Д. Дорошенко, В. Липинський, К. Лоський, І. Полтавець-Остряниця, В. Полетика. Як зазначалось у повідомленні місії, «вони мають утворити за допомогою Англії та Німеччини армію для боротьби проти більшовиків на Україні. Гроші начебто їм обіцяли дати німецькі банкіри; Англія та Німеччина буцім-то обіцяли їх визнати»[239]. У листі до голови дипломатичної місії УНР в Будапешті 6 жовтня 1921 р. в. о. міністра закордонних справ УНР О. Ейхельман вимагав «вивідати про нього (В. Вишиваного. — Авт.), якомога докладніше, зокрема, на яких людей п. Вишиваний найбільш опирається і яку поміч та підтримку дає йому Ватикан, еспанський король та Англія»[240].

У відповіді представництва зазначалось, що іспанський король та принц Альбрехт Угорський є двоюрідними братами Вільгельма Габсбурга і підтримують його морально. А також повідомлялось, що полковник Вишиваний має намір поїхати до свого кузена, іспанського короля, від якого сподівається отримати протекційні листи до голів інших держав, між іншим і до короля Англії. Зазначалось також, що В. Вишиваний має великі зв’язки «з німецькими капіталістами», а також генералом Людендорфом. Серед співробітників, які були відомі місії, називались В. Полетика, Н. Бігарі, В. Андрієвський, В. Біберович^241.

Міністерство закордонних справ УНР надіслало низці своїх дипломатичних представників в Європі обіжник від 16. XI. 21 р. за підписом А. Ніковського, у якому зверталась увага на те, що «акція» Вишиваного набрала досить значних масштабів і привертає до себе неабияку увагу української еміграції. Зазначалось, що В. Вишиваний намагається спертися у своїй діяльності на «реакційні баварські кола» і праві елементи української еміграції поза «Державним Центром», створеним діячами уенерівського напрямку в екзилі. Висловлювалась стурбованість, що «акціям виявляє тенденцію «до утворення при сприятливих умовах серед еміграції нового державного центру і зв’язана з антиреспубліканськими змаганнями частини правих кіл». Перед дипломатичними представниками, які репрезентували УНР, ставилось завдання звернути увагу урядових і громадських чинників відповідних держав, «що сама особа полковника Вишиваного нікому на Україні не відома, хоч «вишиванці» і утворюють за кордоном про нього «легенди», та що його змагання не мають під собою на Україні ґрунту. Чутки, які розпускає Вишиваний про підтримку його акції англійським урядом, абсолютно не відповідають дійсності і були недавно спростовані одним з авторитетних англійських представників за кордоном»[242].

Особа ерцгерцога Вільгельма Габсбурга стала предметом численних дезінформацій, фальсифікацій, безпідставних звинувачень, в яких, на жаль, взяла участь дипломатія УНР. Віденська «Воля» писала з цього приводу: «В останні часи багато шуму і занепокоєння в закордонних, не лише українських і німецьких русофільських колах, наробила «акція» п. Полк. Вишиваного. Найбільше занепокоїлась дипломатія уряду УНР. Через відоме добровольське варшавське пресбюро «Русспрес» нашими дипломатами було сфальшовано і розповсюджено за кордоном багато брехливих звісток про цю акцію». Часопис з прикрістю констатував спільність дій «між деякими органами української дипломатії і преси та російською контррозвідкою і російською жовтою і чорносотенною пресою»[243].

Звинувачення як з боку уенерівських, так і гетьманських політичних кіл на адресу В. Габсбурга у 1920–1922 рр. у намірах зробити в Україні політичну кар’єру не мали під собою реальних підстав. Саме популярність у середовищі українського громадянства, що так наполегливо заперечували уенерівці, політична чесність і відкритість В. Вишиваного, щирий демократизм, глибока любов до України привертали до нього політичних діячів з обох таборів української еміграції. Розчарувавшись у «полонофільстві» С. Петлюри і «русофільстві» П. Скоропадського, вони розгублено шукали виходу й зосереджували свою увагу на патріотичній постаті Вільгельма Габсбурга. Лише намаганням щиро й безкорисно служити українській справі, а не якимись честолюбними намірами, була продиктована уся його діяльність як під час перебування в Україні, так і в середовищі української еміграції. Ось чому цілком справедливою була його заява, що він ніякої «персональної акції» не вів і не веде. Любов до України стала причиною розриву Вільгельма Габсбурга з родиною і фактично виштовхнула його із звичного аристократичного оточення. Але ні несприятливі життєві умови, ані нерозуміння чи відчуженість, на які він часто наражався, опинившись в українському середовищі, не похитнули його відданості українській національній справі, справі української державності. Пов’язавши свою долю з Україною, Вільгельм Габсбург втратив більше ніж будь-хто з його колишнього оточення. Ймовірно, він пережив і певні розчарування через галасливу й недоброзичливу кампанію різних політичних угруповань довкола своєї особи, однак назавжди залишився вірним обраному шляху.

На початку 1922 р., внаслідок політичної конфронтації різних груп, фактично розпалося Українське національне вільно-козацьке товариство^244. 9 березня 1922 р. «Соборна Україна» помістила короткий виклад суті двох документів, надісланих до редакції генеральною управою Українського національного вільно-козацького товариства. Вона полягала у тому, що «п. п. Іван Полтавець-Остряниця і Борис Бутенко є виключені з числа членів Генеральної Управи Українського Вільно-Козацького Товариства і вона за їх вчинки не відповідає. Уповноваження видані п. п. Полтавцю-Остряниці і Бутенкові за підписом полковника Василя Вишиваного і Володимира Полетики вважаються не дійсними»[245].

Можна припустити, що корені конфлікту слід шукати у самочинних спробах І. Полтавця-Остряниці і Б. Бутенка порозумітися з російськими монархічними колами. Водночас близька до В. Винниченка газета «Україна», що виходила у Відні за редакцією Ів. Козакевича і вела активну кампанію проти В. Вишиваного та П. Скоропадського, поширюючи непідтверджені чутки та відверті наклепи на їх політичну діяльність, була використана І. Полтавцем-Остряницею для роз’яснення своєї позиції у справі Українського національного вільно-козацького товариства. Зокрема, у листі до редакції він пояснював свій розрив з групою В. Вишиваного відсутністю «позитивних наслідків» протягом 10 місяців спільних дій. І. Полтавець-Остряниця заявляв, що оскільки назва товариства була перебрана від його закордонної групи, то він «знімає» з Тимчасової Генеральної управи Українського національного вільно-козацького товариства та її печатки назву «Українське національне вільно-козацьке товариство» і подальше вживання цієї назви буде вважатися «Закордонною організаційною групою У.Н.Вк. Т.» «не дійсним і розглядатиметься як самочинне вживання її назви». Закордонна група І. Полтавця-Остряниці заявила, що продовжить свою працю до скликання козацького з’їзду під назвою «Генерального комітету Українського національного вільно-козацького товариства»[246].

Заява «Закордонної групи У.Н.Вк. Т.» була, на нашу думку, лише черговою авантюрою І. Полтавця-Остряниці, який не цурався жодних політичних контактів, аби здобути політичний вплив і заявити про себе як лідера українських національних сил. Слід згадати його спроби порозумітися з гетьманом П. Скоропадським у 1920–1921 рр. і співпрацю у берлінському часописі «Українське слово», фінансованому урядом УНР. За повідомленням української дипломатичної місії в Берліні, І. Полтавець-Остряниця і Б. Бутенко зловживали своїми зв’язками в гетьманських колах, за що перший був «відсунутий від редакції газети». Підписання І. Полтавцем-Остряницею і Л. Бармашем угоди з відпоручниками генерала Я. Слащова про спільну монархічну акцію зустріло негативну оцінку в гетьманських колах^247.

У травні 1922 року через брак коштів припинив своє існування часопис «Соборна Україна». Короткотривалий період співпраці баварських монархістів і групи В. Вишиваного не виявився ефективним у тогочасній українській політиці. Обидві сторони невдовзі мусили переконатися, що їхні цілі не мають між собою нічого спільного, окрім ідеї монархізму як такої. Якщо В. Габсбург і його прихильники дійсно мріяли про самостійну й соборну українську державу, то баварці — лише про т. зв. лебенсраум (життєвий простір) для німців. Отже, ця протиприродна спілка мусила розпастися. П. Карманський так писав про це у своїх спогадах: «Тому одначе, що особу ідеаліста Василя Вишиваного оточили такі ж, як і він, фантасти і непрактичні одиниці, баварці швидко зорієнтувались в недоцільності усієї акції, і вся імпреза була швидко зліквідована…»[248].

30 серпня 1922 р. у листі до І. Волошина В. Липинський зазначав: «повідомляю Вас, з акцією полк. Вишиваного ми не маємо нічого спільного, та й, зрештою, це тепер не має значіння, бо, поскільки мені відомо, вона припинилась на разі»[249]. Попри короткотривалий спалах політичної активності, група В. Габсбурга не могла скласти серйозної конкуренції гетьманському руху, який мав набагато потужніше соціальне та ідеологічне підґрунтя та виразні політичні перспективи. Звичайно, це ще більшою мірою стосувалося й уенерівського угруповання. Зрештою, В. Габсбург відійшов від активної участі в еміграційному політичному житті, хоч і надалі виявляв постійний інтерес до українських справ.

В. Липинський не відкидав можливості порозуміння гетьманців з В. Вишиваним, про що, зокрема, свідчить короткий протокольний запис допиту В. Габсбурга у Київській слідчій тюрмі 26 вересня 1947 р., у якому зазначено, що під час перебування ерцгерцога у Відні у 1923 р. він неодноразово зустрічався з В. Липинським. Метою цих контактів була організація зустрічі В. Габсбурга з П. Скоропадським для «врегулювання взаємовідносин», як зазначається у протоколі. У листі до В. Габсбурга від 22 липня 1923 р. В. Липинський повідомляє: «Пан Гетьман дуже дякує вам за Ваше ласкаве бажання допомогти в одержанню візи, але, на жаль, поки не може скористати з Вашої такої великої чемності, бо ріжні обставини не дозволяють Пану Гетьманові приїхати в найблизчім часі до Австрії». Із вищезгаданого протоколу допиту видно, що зустріч між ними відбулася невдовзі у Лейпцігу. Її метою, як свідчить В. Габсбург, було бажання П. Скоропадського «знайти спільну точку зору на об’єднання української еміграціі навколо партії «хліборобів-державників»». Звичайно, треба з певним застереженням ставитись до протокольних записів у в’язниці. Неможливо встановити, що дійсно говорив В. Габсбург під час допитів. Однак, зважаючи на всю попередню поведінку ерцгерцога, поза сумнівом, він відмовився від пропозиції П. Скоропадського, «оскільки не був згодним спиратися на великих поміщиків-землевласників»[250]. Ще одна зустріч відбулась між П. Скоропадським і В. Вишиваним «у 1928 р. у Берліні на обіді у поміщика Фальцфейна», як зазначено у протоколі, проте, за словами ерцгерцога, «переговори на цю тему між нами більше не поновлювались»[251].

У 1920-1940-х рр

З травня 1922 р. Василь Вишиваний відходить від активної самостійної участі в українському еміграційному житті, однак постійно виявляє цікавість до українських справ. Він не поривав зв’язків з УСС, час від часу зустрічаючись з деякими з них та підтримуючи листування.

З 1921 р. він входив до складу Боєвої управи УСС^252.

До 1925 р., як засвідчив В. Габсбург на допиті 5 вересня 1947 року, він жив у Відні, час від часу виїжджаючи до різних міст Європи. З 1925 р. до 1935 р. перебував у Парижі^253. У листі до митрополита А. Шептицького від 14 лютого 1927 р. він зауважує, що «вже повністю переселився у Францію» і «дуже радий тут жити, тому що тут усі приходять тобі на допомогу у будь-якому випадку». Він не втрачає інтересу до українських політичних справ, за якими спостерігає уважно, хоча зауважує: «але своєї думки про них я не виказую» (док. 74). У 1933 р. разом з братом Карлом-Альбрехтом Вільгельм Габсбург отримав у спадок маєток у Живці (Краківське воєводство), проте відмовився від своєї частки, за що протягом усього життя отримував 2 500 швейцарських франків щомісячно^254.

Щодо міжвоєнного періоду життя й діяльності Вільгельма Габсбурга — маємо обмаль інформації. Його постать привертала увагу багатьох інституцій у різних країнах Європи. Зокрема, про перебування ерцгерцога у Франції збиралися поодинокі відомості у підрозділах польських спецслужб, у т. ч. в експозитурі № 2 II відділу Генерального штабу польських збройних сил («dwójka»). В одному з агентурних донесень зафіксовано: «Перебував у Франції, де посідав маєтки. Партія монархічна мала серед українців багатьох прихильників, у більшості колишніх галицьких офіцерів. В Парижі Василь Вишиваний намагався порозумітися з російськими монархістами, у яких знайшов підтримку, оскільки не виявляв своїх прав до земель російських, а тільки до західних — галицьких»[255].

Серед інших агентурних інформацій — повідомлення від 16 червня 1932 р., що В. Вишиваний «продав свій автомобіль, свої віли і переселився до центру Парижа з причин заощадних». Цікавим є повідомлення про розірвання стосунків ерцгерцога зі своїм колишнім ад’ютантом Ляришенком з «огляду на прокомуністичні погляди останнього»[256].

На цей час припадає встановлення контактів В. Габсбурга з ОУН й особисто з Є. Коновальцем. Про свої зустрічі з В. Вишиваним у Парижі в 1934 р. свідчить Д. Донцов, який прибув у французьку столицю на запрошення товариства «France — l’Ukraine». «Мав там кілька сходин з полк. Коновальцем, — пише він. — Бачився я тоді і з полк. Василем Вишиваним (Вільгельмом Габсбургом) — на Rue d’Acacias, де він тоді мешкав, раз з Коновальцем, другий раз — сам. Кілька разів бачився теж з ним на Rue Thenard, в готелі, де мешкав я і де Василь Вишиваний був гостем п-ва Томаріїв»[257]. З протоколів допиту ерцгерцога радянськими слідчими стає відомо, що між В. Вишиваним і керівником ОУН відбулося дві зустрічі[9], під час яких обговорювалася можливість сприяння ерцгерцога у фінансуванні ОУН деякими американськими інституціями. Однак конкретних домовленостей, мабуть, не було досягнуто^258. Між 1933 і 1935 роками представник ОУН у Лондоні Євген Ляхович отримав доручення Коновальця встановити контакт з ерцгерцогом Вільгельмом з тим, щоб сприяти розширенню легальних зв’язків ОУН. Є. Ляхович кілька разів зустрічався з В. Габсбургом, який допоміг встановити контакти представника ОУН з ірландським послом в Парижі, надав кілька рекомендаційних листів до журналістів і депутата англійського парламенту^259. Метою керівництва ОУН були спроби привернути увагу Великобританії до українського самостійницького руху. Намагання «включити українську проблему у сферу… заінтересування великобританської політики» було одним з компонентів зовнішньополітичної концепції Є. Коновальця^260.

Відомо також, що Є. Коновалець у березні 1933 р. звернувся листовно до В. Габсбурга з проханням, аби той поклопотався про візу для М. Сціборського в австрійському посольстві у Парижі. Є. Коновалець сподівався, що М. Сціборському вдасться провести необхідну роботу з тим, щоб перенести Організаційну централю ОУН до Відня^261.

Згодом, на допиті у Києві, В. Габсбург свідчив, що під час перебування у Франції він підтримував також зв’язки з відомими українськими діячами А. Лівицьким, С. Шелухіним, І. Токаржевським-Карашевичем, В. Прокоповичем та генералом О. Удовиченком^262. Однак жодних подробиць у протоколах допиту не наводиться.

До цього переліку контактів можна долучити зустріч Вільгельма Габсбурга з генералом В. Петрівим, колишнім військовим міністром в уряді І. Мазепи. Його лист до генерала від 23 жовтня 1933 р. з Парижа сповнений оптимізму й віри в політичну перспективу України. «Віра та сама у мене залишилась, — пише він, — і я уперто вірю в самостійність і соборність суверенности нашої, нам всім так милої держави України» (док. 86).

Політичні та особисті контакти ерцгерцога були в полі зору «двуйки», яка відстежувала всі кроки давнього політичного противника Польщі. Так, у донесенні агента «Олафа» від 28 липня 1934 р. висловлювалося прохання звернути увагу, «чи дійсно син професора Лотоцького перебуває в контакті і співпрацює з Василем Вишиваним»[263].

В особовій справі В. Вишиваного, заведеній «двуйкою», в інформаційному повідомленні, датованому 7 липня 1933 р., констатується пожвавлення політичної діяльності ерцгерцога. «Василь Вишиваний (Вільгельм Габсбург), який протягом останніх кількох років не виявляв жодної політичної діяльності, — зазначалося в цій інформації, — в останнім часі відбув кілька нарад з Панейком, який ходить у політичних радниках Вишиваного». Результатом цих зустрічей, як зазначалося далі, було укладення плану дій у зв’язку із зростанням шансів повернення сина Карла І, ерцгерцога Отто, на угорський, а можливо, й австрійський престоли, про що В. Вишиваний висловлювався з великим оптимізмом. Зазначалося, що ерцгерцог виїздив до Брюсселя, де бачився з колишньою австрійською імператрицею Зітою (дружиною імператора Карла І), а звідти він виїхав до Лондона^264.

Інший документ цієї ж справи «двуйки», датований 1 липня 1934 р. підтверджує, що В. Габсбург «виявляє останнім часом знову певну діяльність». Ця активізація пов’язувалася польською спецслужбою насамперед з тим, що ерцгерцог отримав досить значний спадок по смерті свого батька Карла-Стефана, який жив і помер у своєму маєтку в Польщі. Два брати ерцгерцога Вільгельма на той час продовжували служити у польській армії. Ще однією з причин називалася «певна активізація українського питання, в якому як відомо Вишиваний зумів відіграти поважну роль»[265].

Серед осіб, що оточують і підтримують В. Вишиваного, який жив на той час у Парижі, був і Б. Лотоцький — син відомого діяча УНР, професора Варшавського університету О. Лотоцького, а також подружжя Карашевич-Токаржевських. І. Токаржевський — відомий український дипломат, його дружина — донька професора О. Лотоцького і сестра згаданого Б. Лотоцького. Серед прихильників В. Габсбурга документ «двуйки» називає лідера ОУН Є. Коновальця. Крім того, у В. Вишиваного збираються часто «різноманітні українські особистості лівої орієнтації, як напр. Микола Шаповал, брат померлого лідера есерів Микити Шаповала, і навіть довірені особи митрополита Шептицького»[266].

Серед тих, хто сприяв політичній активізації Вільгельма Габсбурга, польські спецслужби вважали імператрицю Зіту (дружину останнього імператора Карла І), яка «намагається не тільки посадити свого сина Отто на австро-угорському троні, але й також якогось іншого Габсбурга, як наприклад Вільгельма (Василя Вишиваного) на троні гетьманськім в Україні». «У такій спосіб, — зазначалося далі в донесенні, — держава Габсбургів мала би із спорідненою Україною спільний кордон і насамперед доступ до Чорного моря»[267].

Проте цей спалах активності прихильників В. Вишиваного не був тривалим. Принаймні, польські спецслужби, продовжуючи слідкувати за ними, не фіксують у подальшому помітних подій у їхній діяльності.

У 1935 р. В. Габсбург повертається до Відня, де його застав початок Другої світової війни. Після «аншлюсу» Австрії особа В. Габсбурга привертає увагу німецької влади. Гітлерівські служби цікавились, чому його брат Карл прийняв польське громадянство й був полковником польської армії. Одночасно цікавились і місцем перебування братового сина, який служив в англійській армії з 1939 р. (док. 87).

Саме на цей час припадають наміри німців використати популярність В. Вишиваного у своїй подвійній грі щодо Карпатської України, яка протистояла зазіханням хортистської Угорщини. Н. Гірняк свідчить, що Рібентроп запросив В. Габсбурга до себе й поставив вимогу, щоб той взяв на себе певні зобов’язання з огляду на події в Карпатській Україні. Як зазначає Н. Гірняк, «Вишиваний зразу поставив справу ясно: він спитався, чи Німеччина має щирі заміри щодо української державності. На це Рібентроп посміхнувся: «Ви хіба як добрий німець повинні догадатися й Вам зайво поясняти». Тоді Вишиваний, щоб не продовжувати немилої розмови, відповів: «Вибачте, але Ви помиляєтеся. Я почуваю себе українцем і тільки для добра України можу співпрацювати»»[268]. Н. Гірняк зазначає, що одразу ж після розмови з Рібентропом Вишиваний повідомив українське підпілля про справжні плани німців щодо Карпатської України і відрадив від співпраці з ними.

У свою чергу Роман Новосад, який був пов’язаний з ОУН і заарештований радянською військовою розвідкою разом із В. Габсбургом, стверджував, що В. Вишиваний розповідав йому, «як на початку війни з СРСР до нього (ерцгерцога. — Авт.) звернулися представники імперської служби безпеки СД з пропозицією співробітництва з ними щодо українського питання»[269]. Маючи достовірні відомості про широкі зв’язки В. Вишиваного з визначними українськими політичними діячами, СД розраховувало на його допомогу. Але ерцгерцог від співробітництва категорично відмовився. Відтоді нацисти більше не пропонували Вишиваному співпраці, однак почали вважати його за ворога німецького народу і встановили нагляд гестапо.

Про свою вірність Україні та українським національним ідеалам В. Вишиваний наголошував у своєму коротенькому листі Н. Гірняку від 27 червня 1941 р.: «Щиро Вам дякую, що не забули старого полковника УСС, — писав він. — Я, дорогий Друже, не змінився, мої думки вічно такі самі, як колись; українського питання й українців я не забув мимо того, що мовчав… Прошу пишіть мені на зазначену в листі адресу і під моїм іменем, під яким я тут живу (Вільгельм Габсбург-Лотринген. — Авт.), хоч я все гордий на моє українське прізвище, яке мої дорогі УСС мені дали й остаюсь для них усе вірний Василь Вишиваний»[270].

Викрадення ерцгерцога

У 1942 р. Василь Вишиваний знайомиться з групою українських студентів, які навчалися у Віденській музичній академії. Через посередництво одного з них — Романа Новосада — встановлює контакти з ОУН, зокрема, з членом проводу Української Головної Визвольної ради (УГВР) Мирославом Прокопом, який фігурує у протоколах допиту як Володимир-Дмитро (док. 87). Як свідчить у своїх споминах Р. Новосад, В. Вишиваний прагнув, щоб українське підпілля увійшло у тісний контакт зі спецслужбами західних держав з метою спільної боротьби проти гітлерівців^271. Зважаючи на те, що у Відні на той час (1944 р.) перебувало кілька тисяч українців-утікачів та емігрантів, така співпраця могла бути ефективною. Р. Новосад зазначає, що Вишиваний сприяв встановленню контакту української підпільної організації та учасника Руху опору француза Поля Массе, який працював на військовому заводі, де виготовлялися деталі для «Фау-1». Це підтверджується матеріалами допиту В. Вишиваного, які одночасно свідчать, що він сам брав безпосередню участь у боротьбі з нацизмом. В. Габсбург на допиті розповідав, що познайомився і здружився з двома французами — Полем Массе і Жаком Бруером, які були вивезені до Відня з Франції, де працювали на авіозаводі «Хенкель» у конструкторському бюро. Массе, зокрема, знімав копії з креслень, що проходили через його руки, та пересилав їх у Францію. В. Вишиваний неодноразово переховував його на своїй квартирі, допомогав одержувати інформацію про воєнну промисловість німців в Австрії і про пересування німецьких військ. Як зауважив В. Вишиваний слідчому, він «допомогав йому за своїм бажанням, керуючись ненавистю до нацизму» (док. 86). Через необережність П. Массе був заарештований Абвером, однак витримав тортури, що врятувало від арешту В. Вишиваного, Р. Новосада та інших учасників підпілля. Відступаючи з Відня, гітлерівці не встигли ліквідувати в’язнів, і Поль Массе вийшов на волю.

Як свідчить Н. Гірняк, з 1944 р. і аж до арешту у 1947 р. В. Габсбург жив постійно у віденки Єлизавети Шмідт, яка здавала йому дві кімнати свого помешкання. Вона повідомила Н. Гірняка про деякі подробиці побуту ерцгерцога. В. Габсбург мав хворі легені і що 4 місяці приймав пневмоторакс. Він був дуже привітним до усіх мешканців будинку, сам упорядковував своє помешкання, часто самотужки готував собі їжу. Жив у приязні з українцями, з яких пані Шмідт найбільше запам’ятала Романа Новосада. Усі називали ерцгерцога полковником «Віші». Після закінчення війни В. Габсбург зініціював заснування трьох малих підприємств з виробництва лаків, фарб і штучних смоляних виробів: «Інгас», «Хемоган» і «Австрійське товариство виробів штучної смоли». Бюро цих підприємств були поруч з його помешканням. В. Вишиваний щодня ходив на роботу на 7.30. Це було в англійській зоні окупації, і ерцгерцог, як і всі віденці цієї частини міста, почував себе вільним від радянської залоги^272.

У спогадах Р. Новосада, опублікованих у 1992 р., згадується про зустрічі В. Габсбурга з українською молоддю, яка навчалася і працювала у Відні. Більшість належала до студентського товариства «Січ», а з початком війни Німеччини з СРСР чимало молодих українців стали вояками батальйону «Роланд». Ця військова формація, створена з українських юнаків, які проходили вишкіл на теренах рейху, була відправлена на Одещину, в запілля румунських військ із завданням утримувати «порядок». Як свідчить Р. Новосад, В. Габсбург, користуючись своїми давніми зв’язками у австрійських військових колах, доклав чималих зусиль, аби українську молодь — вояків новоствореного батальйону, які не здобули необхідної підготовки, не відправили на фронт, на вірну смерть. Водночас він опікувався і тим, щоб українські вояки не були скеровані проти українського ж населення, а після розформування «Роланду» домагався того, щоб ті з них, хто навчався у вищій школі, без репресій повернулися до навчання [273].

Р. Новосад згадує, що В. Вишиваний любив розповідати про свою участь в українських визвольних змаганнях 1917–1921 рр., про січовиків, з якими йому довелося воювати, українських діячів, з якими познайомився в різні роки як в Україні, так і в еміграції. З особистих спогадів ерцгерцога йому вкарбувалися в пам’ять розповіді про перше кохання до українки зі Львова. Згодом Р. Новосад зустрівся з цією жінкою, якій він привіз вітання від В. Вишиванного. Це була Марія Шмериківська (Прийма) — співачка і піаністка, яка познайомилася з В. Габсбургом у австрійській столиці під час свого навчання у Віденській музичній академії [274]. Зустріч з цією жінкою справила на ерцгерцога надзвичайне враження. Він довгі роки зберігав пам’ять про неї та її дочку Рому, в майбутньому відому балерину (за деякими відомостями, її батьком був В. Габсбург).

Після захоплення Відня радянськими військами В. Вишиваний прагне допомогти українським підпільникам налагодити контакти із західними державами. Навесні 1946 року до нього звернувся представник французької військової місії у Відні капітан Пелісьє з проханням допомогти розшукати українців — учасників опору, з якими мав зв’язок Поль Массе, для встановлення контактів з французькими офіційними чинниками. У результаті, як свідчить Р. Новосад, у французькій зоні відбулась зустріч члена УГВР Миколи Лебедя з повноважними представниками французького президента, який виявив зацікавлення українською проблемою^275.

Контакти В. Вишиваного з українським підпіллям, зрештою, стали для нього фатальними. Є. Шмідт свідчила, що 26 серпня 1947 р. він вийшов з дому і вже ніколи не повернувся^276. У слідчій справі, однак, зазначено, що його було заарештовано 22 вересня 1947 р. у Відні Управлінням контррозвідки МДБ Центральної групи військ як агента французької розвідки та учасника оунівського підпілля^277. У жовтні 1947 р. віденські часописи помістили повідомлення, що В. Вишиваний інтернований у більшовицькому таборі у Вінер Нойштадті. Всі засновані ним підприємства припинили свою діяльність, і у 1953 р. Їх було ліквідовано з великими боргами^278.

У процесі слідства В. Вишиваний був звинувачений у зв’язках з ОУН, співробітництві з англійським агентом і французькою контррозвідкою під час Другої світової війни і згодом, після капітуляції Німеччини.

19 грудня 1947 р. В. Габсбург був переданий у МДБ УРСР, яке протягом півроку вело справу Габсбург-Новосад. 20 травня 1948 р. слідство було закінчено і справу передано у воєнну прокуратуру. За іронією долі звинувачувальний висновок воєнної прокуратури стверджував, що «австро-угорські правлячі кола готували В. Габсбурга-Льотрінгена на український престол». Єдиним «підтвердженням» цьому був залучений до справи витяг із згаданої книги О. Думіна — А. Крезуба. Навіть антифашистську діяльність В. Габсбурга в роки війни було використано проти нього: радянські каральні органи кваліфікували її як «работу в пользу английской разведки». Попри всю безглуздість висунутих звинувачень, В. Габсбурга засудили до 25 років позбавлення волі. 12 серпня 1948 р. був підписаний супроводжувальний лист про направлення В. Габсбурга у Володимирську тюрму. Однак 18 серпня 1948 р. він помер у лікарні тюрми № 1 м. Києва з діагнозом двосторонній кавернозний туберкульоз легень (док. 97).

* * *

В. Габсбург поповнив собою той довгий список українських патріотів, який складали вороги української незалежності і свободи, починаючи від викраденого петровськими людоловами Андрія Войнаровського і закінчуючи підступно вбитими більшовицькими агентами С. Петлюрою, Є. Коновальцем, Р. Шухевичем, С. Бандерою.

Так драматично завершився шлях Вільгельма Габсбурга — Василя Вишиваного на його другій батьківщині.

Заради України він пішов із батьківської домівки, розірвав зв’язки з родиною, аристократичними колами Європи, віддав свої молоді роки, високе становище, титули, кошти і, зрештою, заплатив життям.

Вільгельм Габсбург, на жаль, в Україні ще залишається поза увагою. Його ім’я мало відоме українському громадянству. Епізодичні згадки, що з’являються в пресі чи наукових виданнях, не відповідають суспільному значенню цієї непересічної постаті українських національно-визвольних змагань. Щира любов та відданість Вільгельма Габсбурга українському народу, його участь у боротьбі за державність не повинні залишитися поза увагою сучасного українського суспільства, вони мають стати його духовним надбанням і слугувати для розбудови України.

Досі залишається невідомим місце поховання Василя Вишиваного — представника австрійського імператорського дому, українського військовика та поета. Можливо, його прах зберігає Биківнянській ліс під Києвом, де знайшли останній притулок тисячі українських політв’язнів… Але пам’ять має бути вшанована й увічнена Україною, якій він віддав своє життя.

Автори цього видання намагалися привернути увагу всіх, хто цікавиться історією України, до цієї, без сумніву неординарної та однієї з найромантичніших, постаті українського національного відродження. Сподіваємося, що цьому слугуватиме низка запропонованих документів, які досі були невідомими читачеві. Значний інтерес викликають емоційно насичені листи та спогади Вільгельма Габсбурга, що яскраво передають його щире прагнення сприяти утвердженню державної незалежності українського народу, відтворюють атмосферу тогочасного українського суспільного життя, настрої у війську та політичному проводі. Читач має можливість скласти адекватне уявлення про перебіг національно-визвольних змагань у Східній Галичині та Великій Україні, про їх визначних і менш відомих учасників. Документальні матеріали слідчої справи Вільгельма Габсбурга-Лотрингена сприятимуть кращому осмисленню життєвої позиції цієї людини. Неабияку духовну цінність становить і поетична творчість Василя Вишиваного. Документи й матеріали друкуються зі збереженням правопису оригіналу. Переклад листів максимально наближений до стилістичних особливостей його епістолярної спадщини.

Частина II. Документи і матеріали

Документи №№ 1–2 Мемуари ерцгерцога Вільгельма Габсбурга-Лотрінгена

№ 1

Мемуари Вільгельма Габсбурга Полковника УСС

Почато писання їх 28/ІХ — 1919

Автобіографія

Я, Вільгельм фон Габсбург, бувший архикнязь австрійський, а тепер полковник УСС, уродився в Полі (Істрія), дня 10 Лютого 1896^279. Батько мій, архикнязь Кароль Стефан, був там тоді з сім’єю як адмірал маринарки. Матір моя Марія-Тереза походить із італійського роду кн. Тосканських. По батьку походжу з лінії Карла побідника Наполеона під Асперном і по традиції з цеї лінії було трьох фельдмаршалів: Карло, Альбрехт, що виграв битву під Кустоззою, і Фрідріх^280. Перші вістки про мій рід сягають по документам IX століття, що до лінії Лотрінген, а XI ст., що до лінії Габсбург. Сім’я моя носила імення графів Радбот фон Габіхтсбург (в кантоні Арбав, в Швайцарії, де доси стоять руїни їх замку над рікою Аар). В р[оці] 1246 по вимертю Бабенбергів^281 вступив мій предок Рудольф фон Габсбург на престол Східної Мархії^282. Дальша історія відома загально. Расово мій рід сильно мішаний. Є в нім кров германська, французька (від князів Бургундських), еспанська (еспанська лінія роду Бурбонів), слов’янська і литовська. Материнська сім’я теж посвоячена з Габсбургами. Вона з другої лінії Льотарингської.

Я з роду шосте й останнє дитя в сім’ї моїх батьків. Найстарший мій брат Кароль-Альбрехт, ур. 1889, потім Лев — 1894, сестри Леонора — 1884, Рената — 1887 і Мехтільда — 1892, всі уроджені в Полі. Матір мене найбільше любила.

Аж до 12 року життя жив я в Полі й на острові Люсін, близько Полі, так, що моя рідна мова властиво італійська й переписку веду з матір’ю все по-італійськи та й дома все цею мовою говорили. Батько переписується з нами по-німецьки.

Перше вражіння, яке собі пригадую з діточих літ, це море. Багато води.

І досі люблю його і острів Люсін, де сім’я моя має малу посілість з огородом. Моя наука почалася нормально в шестім році життя приватно вдома. Першій мій учитель був тірольський німець Ганс Салер. Вчився я по пляну шкільному, зразу зі своїм другим братом разом, опісля сам. Так тревало аж до р. 1912, в котрім здав я матуру в реальній школі у Відні (IV квартал). Учителів мав я тільки німців і французів, та одну англійку. Мов учили нас трьох: італійської, французької і англійської. Клясичних ні, бо вчилися ми всі (і сестри) по пляну реальних шкіл. Батько вчив нас кермувати вітрильними кораблями й взагалі навтики. Від 10 р. життя до 16-го подорожував я з батьком і з братами. Був я в Росії, Еспанії, Голяндії, Франції, взагалі в цілій Европі, (найбільше в Італії), дальше в Африці, Америці й Малій Азії. Найсильніші вражіння маю з півн. Африки (Марокко і Туніс) — а саме з їх природи. Географія інтересувала мене вже в часі науки найбільше (поруч німецької літератури). З поетів люблю найбільше Ленава, Гайне й Айхендорфа, значить найрадше читаю лірику.

Батько покинув маринарку, коли я мав около 12 літ, бо не годився з керуючими військовими колами щодо реконструкції її. Він чоловік модерних переконань. Покинувши маринарку, осів на стало в м. Живець у Західній Галичині, де одержав в спадку добра по архикн. Альбрехті. Там бувала в нашім домі польська шляхта і я навчився там польської мови, яку добре опанував. Там я перший раз почув про українців. Поляки називали їх «Русини» і висказувалися про них як про розбишаків, бандитів і т. д. Я міг тоді мати коло 14 літ і свято вірив, що українці, які так недалеко від Живця живуть, це дійсно розбишацьке племя. Це мене дуже цікавило і притягало мою увагу. В кімнаті, де ми училися, висіла на стіні велика карта Галичини — і мою увагу привертала місцевість Жаб’є в Східній Галичині між горами. Я представляв собі, що це мусить бути осередок українського розбишацького племени, і твердо постановив я собі вже тоді, поїхати там і придивитися тому страшному племені. В 17 році життя довелося мені поїхати в гуцульські гори до Ворохти. Вибрався я сам, не кажучи нікому куди їду.

Було це в літі і було дуже гаряче. Я їхав через Львів і Станиславів інкогніто, в купе II кляси. Вражіння з гуцульських гір мав я чудесне. Вийшовши з залізниці на двірці в Ворохті, пішов я в село. На дорозі зустрів я гуцула-селянина, літ коло 40, і запитав його по-польськи, чи має для мене помешкання на кілька днів. Він відповів, що має. І я замешкав у нього. Я ходив по горах, їздив кінно і возами, був в Жаб’ю — скрізь шукаючи українських розбишаків. Але надарма. Це мене розчарувало. В душі виринула у мене велика нехіть до моїх інформаторів, яким я так довго вірив. Від тоді я зовсім змінився й до Живця вернув иншим, як виїхав.

В Живці читали у нас деякі книжки. З польської літератури найбільше Сєнкевича й Словацького. Але мене польська література не цікавила. Зате велике вражіння робила на мене італійська література, особливо Метастаціо, Данте, Петрарка й Боккачіо.

З Живця до Відня їздили ми незвичайно рідко. І батько, і вся наша сім’я була того переконання, що туди треба їхати тільки на визвання монарха, а зрештою не пхатися на двір. Через це відносини між нами і двором були холодні, особливо від часу, як моя найлюбиміша сестра Елеонора вийшла за звичайного офіцера маринарки, німця Кльосса. Також друга сестра Рената вийшла за кн. Радзівілла (коло Кракова), а третя Мехтільда — за кн. Чарторийського^283 з Познанщини, який вважав себе німцем.

Нас виховувано дуже свобідно. Вдома до традицій пануючого роду не привязувано ваги. У нас був звичай, що кождий мужчина мусів учитися якогось ремесла: оба старші мої брати знають столярство і випікання прикрас у дереві, а я знаю артистичне бляхарство. Цего вчилися ми вечорами від вчасної молодости, аж поки не вступили до військової академії. Нас дітей при всім тім держали дома гостро.

До військової академії у Вінер-Найштадті вступив я з братом Леом в 1913 р. в осени. Батьки мої жили тоді у Відні й ми часто доїздили до них. В академії було коло 350 студентів. Я вступив до кляси 1 б.

Так покінчився оден період мого життя, який я тепер вперше ретроспективно оглядаю. Властиво чувся я чужим в своїм високім оточенню й все мав вражіння, що я зв’язаний тим й не маю можности зближитися до людей, як звичайний чоловік, що мені долягало й навіть тяжко докучало. Нужда, яку я бачив, робила на мене велике вражіння. Замітив я її ще в Істрії й потому ще більшу в Галичині. Це відбилося на мені тим більше, що я бачив страшний контраст між богатством свого роду й убожеством народа. Вправді приватних посілостей роду Габсбургів не оглядав я ніколи. Ніколи не був я ні в Чехії, ні в Семигоро-ді, ні в Тіролі, ні в Боснії. Але добре знаю Бург і Шенбрун. В величезній скарбниці в Бургу був я тільки раз і то тому, що мені казали, що це скандал, щоб архикнязь не бачив скарбниці свого роду з коронами й скипетрами величезної вартости. Але мене це не притягало. Двірський церемоніял був для мене особливо відпихаючий. Я був одиноким архикнязем, який до того не брав участи в коронації цісаря Карла^284, щоб обминути ці церемонії, я зголосився тоді хворим. Мені закидали тоді, що я солідаризуюся з українцями, які усуваються від того торжества..

З майстром церемоній Холоневським, який мені раз зробив увагу, що поступаю проти церемонії, посварився я сильно. Ми молоді прозивали його «золотим бажантом» (gold fasan), бо він все ходив у дивогляднім, золотом обшитім одязі.

Від оточення знаю, що й покійний архикнязь Рудольф^285 також не любив двірських церемоній. Мій батько цінив високо його ум і ліберальні погляди, але на дворі висказувалися про покійного не добре. Говорили про ньго часто і багато. Але певного про його смерть не знаю нічого. Навіть урядовець міністерства закордонних справ Грубесіч, з яким я добре жив, а який мав в руках всі дотичні акти про архикн. Рудольфа, ніколи не хотів мені оповісти нічого про його смерть і казав, що його звязано присягою. Знаю тільки, що покійний Рудольф все жив у незгоді зі своїм батьком цісарем Франц-Йосипом І, який йому закидав, що хоче довести до перевороту державу й зачинати від армії.

Аж до часу мого до вступу до воєнної академії не зустрівся я ні разу з соціалістичними книжками ні поглядами. Одначе народ і його біду я знаю, бо найстарша моя сестра, яка любила ходити до хорих і т. и. брала мене звичайно з собою. Це так впливало на мене, що я перед часом споважнів, бо був пригноблений тим, що бачив. Вступаючи до академії, мріяв я про те, щоб вийти з неї добрим жовніром. З професорів її не зацікавив мене ні оден. Були це самі військові люде, сухі, маломовні. Деякі викладали дуже інтересно, як напр. проф. науки про артилерію, капітан штабу Рада і підпоручник жид др. Адлер, який викладав військове й горожанське право. Наука починалася о 6 ранку і тривала до 1 в полуднє, а по полудні від 3 до 6 веч. Предметів було 28, крім язиків. З чужих учили обов’язково французької й англійської мови, а з державних усіх язиків (також українського), але обов’язковим був тільки один з них. Я найрадше студіював географію, а найтяжче приходила мені наука про організацію армії та наука про терен. Мешкав я разом з іншими учениками академії й не мав окремої кімнати. Вставав я, як всі, о год. 5 рано. По спільнім сніданню йшли ми на науку, яка відбувалася в тім самім будинку. Деякі лекції були такі страшенно скучні, що ми або тарока грали, або робили збитки, за які мені не раз доводилось сидіти в «касарняку». Професорам, яких ми не любили, робили ми всякі збитки. Найбільше радости викликувало се, коли нам удалося вложити такому професорові живого хруща в каламар так, щоб він у відповідній хвилі виліз професорові на папір. А за одну «штуку» відсидів я раз 27 днів «касарняка». Було це так: командантом школи був генерал-лейтенант Бельмонт, чоловік старший і дуже гострий, якого ми не любили. Він мешкав в тім самім будинку, де була школа й мав до роспорядимости автомобіль, що стояв під кришею. Отож ночами нас шістьох викрадалося з кімнат, а ще я умів їздити автом, отож возив їх по саду й по великій «райтшулі». Так бавилися ми дев’ять ночей, аж в кінці зловив нас на горячім інспекційний офіцер. Найбільше приятелював я з одним хорватом, Олександром Петком, який погиб на війні. Іспити в академії відбувалися що півроку. Наука не приходила мені тяжко. Тільки безпосередно перед тим вчився я днями і ночами. З архикнязів я і брат Лео належали до перших, які вступили до академії. Перед тим цього не було. Батько дав нас до воєнної академії тому, щоб не говорили, що нас іменовано офіцерами тому, що ми архикнязі, як се бувало.

З дому не присилали нам на особисті видатки нічого, щоб ми привикали до звичайного життя. Апанажів[10], які набирали инші архикнязі, ми не мали, бо ще архикнязь Карло зрікся їх іменем своїм і наступників своїх. Одначе ми не відчували недостачі в нічім. Одяг і харч одержували ми в школі, як всі. Що другу неділю їздив я до Відня, на що одержував я дрібні квоти з дому. Життя в школі було дуже веселе. Найбільше інтересували нас коні, фехтування на шаблі, плавання і т. п. Були й тяжкі дні, в яких ми з ранцями (торністрами) на плечах ішли цілими днями серед спеки, будували й висаджували мости і т. п.

В вільних хвилях читали ми. Тоді вперве попали мені в руки новочасні книжки політичного й соціального змісту: Кавцького, Адлера ін. Читали ми також залюбки Ніцшого. З німецьких Навмана ін. Читали також багато романів. Дискусій на ці теми не було, бо школа обсорбувала нас дуже.

Воєнну академію скінчив я в лютні 1915 р. і як лейтенант був приділений до 13 полку уланів.

Про вибух війни довідався я тоді, коли всі. Ніяких приватних інформацій про неї я не мав. Від хвилі, як вибухла війна, урльопи[11] здержано і я до дому вже не їздив. В школі панував веселий ентузіазм з приводу війни. Одначе я не поділяв його і немов прочував, що цей ентузіязм скінчиться недобре. По скінченню академії вступив я на два дні до дому. Про війну майже нічого не говорили вдома. Ситуація була не ясна. З дому поїхав я до кадри свого полку. Я знав, що це український полк і що рекрутується з Золочівщини. Кадра його тоді була в Чепрегу на Угорщині. Це мале село коло Еденбурга (Шопрону), гарно положене на границі рівнини і підгір’я. Там самі мад’яри. Командантом кадри був підполковник барон Руммерскірх, чоловік добрий. Він усе говорив: «Знаєм, у полі дуже гарно, але у Відні ще краще». Життя в кадрі було скучне. Я був там 4 тижні і з транспортом відійшов у поле зі своєю сотнею. Мій полк стояв тоді в Карпатах і належав до 18 бригади, 3-ї армії (Боровича). Він стояв на лівім крилі тої армії в сусідстві з армією Макензена^286. На дворі стояла весна — було дуже свіжо й весело. Мою сотню, яка складалася тільки з українців (я поляків усунув), прозивали «червоною, або соціалістичною», а мене «червоним принцом». Розуміється, соціалістом прозвали мене не тому, щоби я ширив соціялізм, тільки тому, що я старався, щоб кождий мій козак мав українську синьо-жовту відзнаку, що тоді уважалось в Австрії просто зрадою, бо всіх українців уважали русофілами. Те саме робив у своїй батерії мій пізнійший ад’ютант Едвард Рубіш (Лемиренко)[287], родом з Підгір’я в Брідщині, якого батарею через те прозивали червоною й закидали йому деморалізацію мужви.

Моя сотня зложена тільки з українців, безумовно мала національну українську свідомість, але боялася виявляти її, бо тоді кождого українця уважали політично підозрілим. Між собою жили в згоді. Старшини в сотні були самі німці (був оден поляк, але я усунув його). Страх українців перед переслідуванням доходив до того, що деякі признавалися до польської народности. За це я лаяв страшенно і казав їм. що коли я признаюся до українського народу, то й вони можуть це сміло робити. Це помогало й переносилося скоро до сусідніх сотень. Військова й моральна вартість моєї сотні представлялася дуже добре. Я взагалі уважаю українців найкращими жовнірами. Тільки вони трохи подібні до овець: як мають провід, котрому вірять, то підуть в огонь і в воду, тай виконають навіть річи, які виглядають неможливими до виконання. Мав я одного трубача. Називався Лука Бойко і походив з с. Бучини (Брідщина). Він під час одного бою в Карпатах дістав сильний шрапнельний постріл, який розтріскав йому праву руку. Мимо того, Бойко вискочив з окопів і побіг, щоб притягнути раненого товариша, який лежав перед дротами. Я кричу: «Бойку! Не йди туди, бо погибнеш». Але він мимо того пішов, притягнув товариша й тоді зімлів з упливу крови. Я зараз вислав його до шпиталю. Там прикинулася йому гангрена. Йому хотіли відрізати цілу руку. Тоді він утік зі шпиталю до мене. Здав я його до дівізійного шпиталю, де йому надрізали руку. Він виздоровів. Таких випадків дійсної самопосвяти й геройства золотого українського жовніра міг би я подати безліч. Згадаю тільки з моєї служби при У.С.С. старшого десятника Михайла Атаманюка з Кинашова (Рогатинщина), який в ріжних часах був шість разів ранений, Юру Бендейчука, молодого гуцула з Жабйого, незвичайно відважного хлопця, якого уважаю просто своїм приятелем і инших.

Що до моралі тих людей, то вона, як я сказав дуже висока. Говорю це, на підставі порівняння з жовнірами инших народів. Одну тільки хибу має український жовнір: він занадто добродушний і в тім уступає перед жовнірами инших народів, які знаю. На цю надмірну добродушність українського жовніра, яка доводить його до того, що він навіть покривджений, не протестує й не жалується, — не міг я спокійно дивитися. Я просто підбурював їх в таких випадках. Не раз прикликав я побитого польським офіцером жовніра, як тільки довідався про це, — й наказував йому зголоситись до рапорту в тій справі і заявити своєму комендантові, що робить це на мій приказ. Опісля, розуміється пильнував я, щоб справа не закрилася. Це була також одна з причин, із-за яких прозивали мене «соціалістом» і т. и. До характеристики українського жовніра скажу ще одно: він має такі нерви, які Гінденбург^288 уважає необхідними для жовніра першої якости. Про це переконався я багато разів. Наведу один такий випадок: Коло села Кадлубиськ (повіт Броди) в осени 1917 р. лежали ми в окопах. Було досить спокійно. Нараз почали москалі стріляти гранатами. Один гранат упав в окопи між двох українських жовнірів, які лежали собі. І не вибух. Мабуть небагато знайдеться таких людей, які не скочили б на рівні ноги по такім гостинці від ворога. Одначе оба українські жовніри тільки мов на команду крикнули свою відому улюблену лайку й ані поворохнулися. Лежали спокійно дальше. Таких випадкив міг би я теж безліч оповісти. Словом уважаю українського жовніра за першорядний матерьял в світі.

Український жовнір дуже витривалий на голод і нужду, на труди й невигоди. В тім перевищують українців тільки одні серби, більше, мабуть, ніхто. В наступі нема кращих жовнірів, як українці. Вони рвуться вперед так, що часом аж вимикаються з рук команди. Зате в обороні вони гірші (найтугіше бороняться пруські німці). Найслабше місце в душі українського жовніра, як жовніра, це недостача власної ініціативи. Але за те на приказ, — усе виконають, а особливо розвинений у них орієнтаційний змисл. Він просто казочно сильний у них. Навіть уночі. Супроти добрих офіцерів, які дбають за своїх людей, — український жовнір вірний до смерти.

Українці люблять співати. Я люблю слухати, як вони співають. Обов’язково я казав співати: «Не пора», «Ще не вмерла Україна», «Верховино», «Над Прутом у лузі». Я особисто й по-товариськи говорив їм про гноблення України Росією, ніколи при тім не підчеркуючи, що в Австрії інакше, бо уважав се не смачним. За таке відношення до Австрії мусив я раз навіть ставати до рапорту. Я при рапорті заявив отверто, що почуваю себе українцем й інтереси України для мене на першім місці.

Мені відповіли, що це противиться моїм обов’язкам і на тім скінчилося — досить комічно: мене також почали уважати політично-підозрілим (з чого я мав сто потіх). Сказав мені це мій полковник Спанокі, якому таку опінію про мене передав дівізіонер Берндт. Припускаю, що відповідний звіт про мене мусів вже тоді піти до Головної Кватири в Бадені^289, про що пізніше.

Весь час стрічав я арештованих військом цивільних українців в наслідок польських доносів. В Золеві коло Добрівлян інтервеніював я в такій справі у бригадієра ген. Копічека з успіхом. Одначе, з рештою годі було багато помогти: занадто масово арештовано. Українське населення скрізь відносилося до австрійської армії добре, одначе польські урядові доноси витворили інакшу опінію. До найбільших доносчиків належали Золочівський староста Пшибиславський і Тернопільський Фрідріс. Оба нажилися великих маєтків на війні, перший купив за ці гроші навіть добра коло Золочева. Я зі своєю сотнею взяв участь в багатьох битвах: коло Літині над Дністром, коло Яричева, коло Кожар на Волині, коло Ковеля, Голоб, Луцька, Олики, Чумана над Гориню, Сільна, Рожиця (де всі мої річі з обозом захопили москалі), коло м. Кольки над Стиром, коло с. Черниша і Берестян над Кормином, коло Берестечка й Свинюх (тут стояв проти мене полковник Болбочан^290, і тут був мій найгірший бій з рос. гвардією, і тут упав мій найлучший вахмайстер Анклевич і вістун Трач (з Золочівщини), що мав золоту медаль).

Мої вражіння з боїв такі: передовсім неправда, що до них можна привикнути. Перша битва денервує найменше. В дальших битвах я тільки в небезпеці спокійний, бо тоді дуже зайнятий. Але опісля приходить сильна реакція, чоловік стає нервозним і має жадобу сну. Може бої давали б сатисфакцію, якби не втрати в людях, до яких привиклося.

Відзначень одержав я п’ять, з тих найвищі хрест заслуги з мечами і залізний хрест 1 кл. (пруський). З політичних причин носив я тільки пруський хрест. Перед тим не носив я ніяких відзначень, хоч мав, а носив тільки синьо-жовту відзнаку «УСС 1914», за що мені робили виговори, на які я відповідав, що це нікого не обходить. Тоді дали мені спокій. Що вони собі про мене думали, не знаю. Мабуть, не дуже підхлібно. Але в нашому роді було багато опозиціоністів і до таких виступів привикли були.

Захорувавши тяжко, відлежав я три місяці у Відні. Лічив мене проф. Візель, жид, дуже розумний чоловік. Опісля місяць був я в купелі в Бадені, (квітень 1917). Там жив я з адмір. штабовим лікарем д-ром Окуневським^291, відомим українським письменником.

Читати по українськи навчився я в зимі 1915 р. Вчив мене жовнір з моєї сотні Примак з Тернопільщини — на національних піснях. Перша моя книжка в українській мові, яку я прочитав з допомогою Примака, була мала Історія України Грушевського. Крім того, читав я багато Франка; його поезії зробили на мене велике вражіння, особливо вірш «Каменярі». Дальше сподобався мені Федькович і мініятюри Стефаника («Синя книжечка»). «Кам’яна Душа» Хоткевича мала для мене спеціальне значіння, бо я дуже люблю гуцульські гори. Чудесна коміка є в «Забобоні» Мартовича. Розуміється, Шевченка читав я із запалом, а також всю стрілецьку літературу.

Від мая 1917 був я цілий рік в своїм полку, який стояв коло Кадлубиськ (Брідщина). Тоді була позиційна війна, скучна, нічого цікавого не було. Я читав і проводив велику переписку з українцями у Відню й Стокгольмі.

Ще в р. 1916 був я на авдієнції у покійного цісаря Франц-Йосифа І^292, в справі мого одного українського приятеля. Я знав, що цісар ворожо був настроєний до українців, бо думав, що вдасться йому приєднати до Австрії цілу Польщу, що поляки зручно йому підсували через своїх людей на дворі і в міністерствах, як також через зв’язаних з ними політиків инших народностей. Цісар відмовив моїй просьбі, чого я зрештою сподівався. Більше у нього я ніколи не був ні перед тим, ні потому. Найбільший вплив на старого цісаря в тім часі мав грек Бур’ян^293, який теж постійно мріяв про прилучення цілої Польщі. Байкою є немовби архикнягині, або инші жінки мали політичний вплив на старого цісаря. Він був чоловік дуже неприступний і замкнений, а особливо супроти членів свого роду. Зрештою, в часі війни він уже був в такім віці, що ніщо на нього не робило вражіння.

Цісаря Карла знаю від своїх хлоп’ячих літ. Це людина дуже добродушна і з найлучшими замірами, але слабої волі. Він має клясичну нормальну освіту й юридичні студії. Він був приступний і давав на себе впливати, але із-за його слабої волі впливали на нього з усіх сторін так, що він ніколи не міг рішитися. Німецький цісар Вільгельм^294 і його оточення просто тероризовали цісаря Карла. Мати його подруги, герцогиня Парменська впливала на нього шкідливо, бо була дуже амбітна і хотіла своїх дітей бачити на ріжних престолах. Під тими впливами цісар Карло не міг покинути Німеччину, хоч хотів не раз це зробити. Про національний склад своїх держав був добре поінформований, про українську справу також. Про українську справу говорив я з ним багато разів, не раз він сам завзивав мене. Одначе ніколи не міг рішитися. Раз рішився вже був на поділ Галичини і заявив це президентові міністрів Зайдлерови^295. Але ще того самого дня відкликав своє рішення з обави перед криком поляків в парляменті і краю. Найбільший вплив мав на молодого цісаря др. Польцер, шеф кабінетової канцелярії, чоловік не старий. Цісар Карло не вірив так полякам, як старий цісар. Не можна сказати, щоб він їх боявся, але не хотів «скандалів».

Убитого в Сараєві престолонаслідника Франца-Фердінанда^296 знав я також особисто. Був це чоловік розумний і енергійний, знав Австрію і для українців був прихильний. Носився з замірами відбудови великої Української держави. Неправдою є, що жінка кермувала його політикою. Був це мужчина цілком самостійний, а вона була дуже скромна жінка.

З політичних подій в часі війни обходив мене найбільше Берестейський мир і перед тим відокремлення Галичини. Вже перед заключениям Берестейського миру найрозумніші державні мужі в Австрії й Німеччині знали, що осередні держави будуть побиті, головно з господарських причин. Гр[аф] Чернін^297 отверто заявив цісареві: «Wer haben uns zum Todeygesiegt» (Ми смертельно побідили). Чернін, чоловік розумний, говорив вже тоді, що вже велика територія занята осередніми державами, розсадить їх. Тільки більшість німецьких рішаючих кругів не бачила катастрофи, яка наближалася. І тому в Німеччині Чернін мав багато ворогів. Якраз для того, що погром центральних держав був певний для розумніших політиків, постановили вони вирішити справедливо питання великої Української держави. Вони думали так: «Національний розвиток України не підлягає найменшому сумніву. Його можна припинити і то тільки на якийсь час. Але убити неможливо. Для того треба визнати Україну як самостійну державу в етнографічних межах, а навіть з певними закругленнями. Вже сам факт цього визнання матиме велике значіння принципіяльне, а в будучині навіть практичне, в першій мірі негативне: бо кожда держава, яка перечитиме українському народови його права до самостійности в відповідних границях, скорше або пізніше відпокутує за це при будучих комплікаціях, як це вчить історія.» Противники української справи підносили вже тоді, що Україна в найлучшому разі буде невтральна в великій боротьбі між Антантою й центральними державами, а навіть може звернутися проти центральних держав із-за дуже важної для неї Східної Галичини, якої Австрія, розуміється, не думала їй відступити. Щоб до цего не допустити, Німеччина заздалегідь приготовила замах стану на Україні, з яким німецький генерал Айхгорн^298, шурин Скоропадського, вже дуже вчасно носився. Словом, німці від самого початку не думали провадити української політики на Україні, а Австрія не оцінювала добре ні української справи, ні німецького становища в цій справі.

На вістку про визнання самостійної Української держави всі українці в австрійській армії незвичайно втішилися, а моя сотня уланів справила собі великий пир у Кадлубисках.

Незадовго німці розпочали похід на Україну. Хоч я знав, яку вони політику поведуть на Україні, одначе мимо того тішився, що Україну займають вони, а не Австрія, з тої простої причини, що з Австрією прийшли б на Україну поляки, смертельні вороги українського народу.

В півтора місяця опісля вмаширували на Україну також австрійські війська, головно по хліб і щоб не дати німцям занадто вкорінитися. Зараз повстали між обома центральними державами великі непорозуміння на Україні із-за обсаджуваних територій та із-за команди.

З австрійськими військами вступили на територію Української Держави також Укр. Січові Стрільці. Була це добровільна українська формація, яка повстала в Галичині з початком війни, щоби боротися проти Росії, як гнобительки України. Сю українську формацію в Австрії переслідовано від початку, бо Австрійський уряд, — зрештою слушно, — підозрював цю українсько-галицьку формацію, що вона бореться не за центральні держави, тільки за українську справу. Якраз тим симпатична була для мене ця українська формація. Їй постійно грозило розв’язання зі сторони Австрії, до якого я всіма силами старався не допустити. Лекше було мені це робити, відколи на престол вступив молодий цісар Карло. Але зовсім легка не була моя робота, бо на Укр. Січових Стрільців приходили вічно доноси до Головної Австрійської Команди. Доноси ці робили ріжні австрійські офіцери від низьких до високих, а особливо поляки з ріжних сфер. В Головній Австрійській Команді стояли цілі паки таких доносів найріжнішого змісту. Референти постійно вносили на розв’язання.

Розв’язання Українських Січових Стрільців було б дуже прикре для українського народу в Галичині, бо це було тоді одиноке українське національне військо. Щоб не допустити до того розв’язання, постарався, щоб мене іменовали командантом українського легіону. Коли доноси й тоді не уставали та й Укр. Січовим Стрільцям грозило дальше розв’язання, заявив я шефові генерального штабу Арцові, що я особисто з цілим українським легіоном піднесу повстання проти Австрії, при чім я і вони добре знали, що за Ураїнськими Січовими Стрільцями підуть всі українські полки австрійської армії. Це помогло — і Українським Січовим Стрільцям дали спокій. Бодай на якийсь час.

Команду над Українськими Січовими Стрільцями обняв я дня 1 квітня 1918. Вони стояли тоді залогою в Копані під Херсоном (На Великій Україні). Я приїхав безпосередньо перед їх наступом на м. Херсон, який був в руках більшовиків. Приняли мене дуже добре, бо вже знали, що я не думаю робити жодної австрійської політики, тільки чисто національну. Раненько 26 квітня розпочався наступ на м. Херсон. Ми пішки йшли 5 годин з Копані до Херсону, де мали наступати як резерва правого крила 11-ої дивізії. О годині 2-ій по полудні вступили ми до Херсону, не беручи участи в бою, бо не було потрібно. Херсон — гарне місто, положене при устю Дніпра до Чорного моря на великій рівнині. Кругом степи. З Херсону поплили Українські Січові Стрільці кораблем до Нікополя над Дніпром (Це «Великий Луг»). Там остала перша сотня як гарнізон під командою (покійного вже) сотника Никорака. Инші частини Січових Стрільців поплили дальше кораблем до Олександрівська (на Лівобережжі), який здобули тяжким боєм від російських більшовиків. Там стояли ми гарнізоном два місяці. Від там робив я зі старшинами Січових Стрільців часті прогулки на близьку «Січ» (на Хортицю, Царицинський Кут, Кічкас і Біленьке).

З усіх місцевостей давнього Запорожжа найбільше вражіння робила на мене околиця «Вовчого Горла», особливо вечером, як заходило сонце. Я їздив туди дуже часто, не раз день по дневі. Один вечір перебув я там з покійним полковником Вітовським^299, пізніш секретарем війни ЗОУНР.

Територія давнього Запорожжа має несподівано свідоме українське населення. Я розмовляв з селянами, особливо в околицях Царицинського Кута, і переконався, що традиція українського козацтва там дуже жива. В усім пробивається у них та старина. Багато оповідає, що його дід чи прадід був на «Січі». Кожний гордиться тим, що він з вольного козацького роду.

В тім часі була там розвинена організація «Вільного Козацтва» під проводом члена У. Ц. Р. Отамана Олівера, з яким я гарно жив. Ця організація могла мати коло десяти тисяч членів. Була це майже виключно кавалерія з добрими кіньми, мали й броневики, які забрали у відступаючої російської армії. «Вільне Козацтво» було проти гетьмана, а за Центральною Радою. Також в тім часі прийшла з Мелітополя (коло Криму) до Олександрівська бригада генерала Натієва^300, з роду грузина, який одначе дуже сприяв Українській національній справі. Він також був проти гетьмана, а за Центральною Радою. Був це симпатичний чоловік і мав також симпатичного шефа штабу, родом з Полтавщини, якого фамілію я забув. Пізніший військовий міністр Петров^301 був у Натієва командиром третього гайдамацького полку і стояв в Царицинськім Куті, де я й познайомився з ним і близько жив з його полком. В тім полку служили й улани з мого полку, які втекли з Австрії. Я їх там пізнав. Ми зустрічалися й говорили.

В Олександрівську стояли також 1 — й і 2-й запоріжські полки, в яких теж служили галицькі офіцери, м. и. Юліян Чайківський з Чортківщини, що тепер служать у С. С. (група Коновальця). В тих кругах обертався я два місяці. Мої УСС дуже близько жили з тими групами й разом робили прогульки на «Січ», разом там виставили хрест і т. и. З тих причин мав я багато від гетьманських доносів до німців. Німці обставили мене аж 10 шпіонами. Неприємності мої збільшувалися ще тому, що я не виконував наказів робити карні експедиції.

Весь час мого командування над Українськими Січовими Стрільцями йшла боротьба проти мене зі сторони німецької Головної Кватири, обох міністрів закордонних справ (німецького й австрійського) та австрійської Начальної Команди. Всі доноси на мене збіралися у німців у Київі, котрі через німецького посла Мума^302 і мого особистого неприятеля австрійського посла Форгача^303 (бувшого міністра) висилали ті доноси в Австрію. Гетьман вислав до Німеччини аж три ноти з жаданням, щоб мене усунули. Мене раз у раз завзивали до Відня й до Німеччини, де мені за моє поведения грозили відняттям команди, розв’язанням УСС і т. и. Я на все те відповідав також погрозою, про яку вище згадував.

З тих інтересних для мене часів пригадую собі такий епізод. В Звенигородськім повіті селяне, невдоволені гетьмансько-поміщицьким режимом, зробили повстання під проводом селянина Шевченка^304, з яким я також знався. Повстанців тих було коло 6000. Німці й австрійці одержали наказ здавити це повстання. Я становив тоді полудневу групу австрійського війська і мав крім УСС (коло 2000 людей) ще 3-й Тернопільський батальон 115 полку, дві сотні з другого батальону 203 полку, дві батареї, одну компанію мадьярських стрільців й одну компанію піонірів — все (крім мадьярської компанії) українські частини з Галичини. Я одержав наказ взяти участь в здавленню повстання й постановив не виконати наказу. Своє угруповання в тій цілі послав до дивізії; виставив полеві сторожі, але навіть не рушився з місця. У сусідньої групи майора Лянга інтервеніював я, щоб не палив збунтованих сел. Повстанців повідомив я про рух німецьких сил, які надходили з півночі. Повстанці зустріли з боєм німців, які мали в тім бою значні втрати, але повстанців не розбили. Ті подалися назад і розійшлися зі зброєю. Тільки Шевченка якось німці впіймали. Держали його місяць в тюрмі і в кінці випустили, побоюючися його популярности, а може й мого знайомства з ним. Від тоді число німецьких шпіонів коло мене подвоїлося, про що аж опісля довідався я з актів австрійської вищої Команди. Ніхто з німецьких вищих офіцерів не зложив мені ніколи візити. Розуміється, я також ні разу до них не поїхав, хоч граф Буріян з Відня виразно домагався від мене цього. Такі відносини тривали аж до кінця.

Доноси все більшали, а зміст їх ставав що раз більше ненависний. В кінці закинули мені, що я своїм поведениям з селянством підготовляю грунт більшовизмові в народі й війську. Мене знов покликали до Відня, а в часі моєї відсутності при УСС мали їх розв’язати. Ще перед тим на ті всі доноси вислав я шефові генерального штабу — признаю се імпертінентське[12] вияснення, за яке одержав на письмі догану (котру мені в цілости вписали в мою офіцерську кваліфікацію в цілі опізнення мого авансу; я був тоді сотником). У Відні завізвали мене до цісаря, який подав мені до перегляду цілий пак доносів зі словами: «Я знаю, що це все неправда». Я забрав ті акти, перечитав і кинув у піч. Я був тоді дуже неспокійний, бо від УСС раз у раз приходили то депеші, то кур’єри з донесеннями, що їх хочуть розв’язати. Я відповів їм, що нема небезпеки. З Відня покликали мене через міністерство закордонних справ до Берліна до цісаря Вільгельма. Я знав, що дві неділі опісля поїде до Німеччини цісар Карло з Буріяном в важних політичних справах, про які не можу ще тепер писати з особистих причин…

Цісар Вільгельм був тоді в своїй головній кватирі в Спаа (Бельгія), де я поїхав за ним. Спаа — це мале купелеве містечко, дуже гарне. Було це в серпні 1918, вечором, як я надзвичайним поїздом приїхав до Спаа. Може це троха дивне, але я без зацікавлення зближався до німецької Головної кватири. Застав я там великий лад і порядок, який кидався в очі відразу. В одній з віл мешкав цісар Вільгельм, до якого мене покликано. В місті я бачив пруську гвардію. Представлялося ще добре, але один старшина німецького генерального штабу сказав мені, що на фронті не добре. На другий день о 12 годині в полуднє визначено мені авдієнцію. Німецький цісар прийняв мене досить холодно. Питав про Україну, мої вражіння з того краю. Я отверто заявив, що теперішня господарка окупаційних армій і політика Гренера^305 — Скоропадського доведе до катастрофи. В його невиразній відповіді виразне було тільки те, що йому моя присутність на Україні не бажана (що зрештою в часі мого повороту через Берлін державний підсекретарь Баер виразно мені заявив і просив мене, щоби я не вертав на Україну. Я відповів Баерові, що це моя річ і що він незадовго довідається чи я поверну, чи ні). Зі слів цісаря Вільгельма міг я ще винести, що він більше вірить Тренерові, чим мені.

Мимо такого прийняття покористувався нагодою, щоб утруднити Буріянові ціль його подорожі.

Німецький цісар зробив на мене вражіння німецького студента з самопевністю виступу, з якого пробивалася очевидна манія величини. В мові і поведению безтактний, сильно разив. Я його тоді бачив вперше, і мабуть в останнє.

Того самого дня був я у Гертлінга^306. Це старенький чоловік, літ понад 60, дуже симпатичний. Я представив йому докладно, що німецькі війська роблять на Україні. Він відповів, що ті справи до нього не належать. Я й тут старався приготувати Буріянові «мягке крісло», як-то кажуть. Що це мені удалося, заявив мені опісля сам гр. Буріян, який по моїм повороті до Відня з обуренням закидав мені це. Я спокійно відповів йому, що я тільки інстанціонував в справі зміни політики на Україні, але безуспішно. Він сам відповів мені зі злобою, що після звітів Форгача нема ніякої України. Це мене так обурило, що я навіть не попрощався з ним і вийшов з салі.

Ще блище до фронту, чим цісар Вільгельм, сидів Людендорф^307 (при оперативнім штабі німецької начальної команди). Я був і у нього на третій день по візиті у цісаря Вільгельма. Людендорф чоловік середнього віку, твердий, маломовний і з виглядом, дуже зарозумілий в противенстві до Гінденбурга (у нього я був того самого дня), який робить вражіння дуже симпатичного старого батька. Коли я скінчив оповідати Людендорфові про те, що виробляють німці й австрійці на Україні, він не відповів ні слова. Зате про инші питання висказувався живо. Та тих справ описати ще не можу.

В переїзді через Берлін задержався я кілька днів за для знакомих і вернув до Відня. Тут побув я два дні й хотів їхати. Та мене знов завізвали до шефа штабу Арца, який знов доручив мені цілий стос доносів на УСС. Я взяв їх з собою, щоб мати що читати по дорозі. До Львова перечитав я з половину тих актів і написав острий лист до Арца, заперечуючи правдивість усіх доносів. При тім відіслав я йому всі акти.

УСС застав я вже в Єлисаветграді, а частинно в Масляниківці (під самим містом). Там почав я формувати новий курінь всупереч волі австрійських військових влад. Та кінець кінців мені наказали розв’язати цей новий курінь УСС, а людей послати до вишколу. Я вислав до вишколу тільки 40 людей, а решту розділив по своїм сотням, які стали фактично подвійно сильні. Так крутив я аж до мого виїзду, який вкінці перепер гетьман. До того часу вспів ще перевести заборонений мені набір в околицях Вижниці (Буковина), при чим помогав мені отаман д[окто]р Н. Гірняк^308. Щоб утруднити догляд над собою й над УСС, перенісся я з ними до села Черняківки, до якого шлях дуже не вигідний: інспекції з дивізії припинилися.

Там перебував я до 6 жовтня 1918 р. В тим дні по наказу вищої австрійської команди мусів я разом з УСС виїхати на Буковину й зі штабом й вишколом став у Чернівцях, кіш — у Вижниці, а сотні на границі і частина їх у Бесарабії. Гуцульська сотня стояла в селі Чагор коло Черновець.

Намісник (президент) Буковини гр. Ецендорф, тирольський німець, звертав постійну мою увагу на те, що заноситься на щось. Робив він це в той спосіб, що присилав мені ріжні депеші з Відня, з міністерства внутрішніх справ. Було очевидно, що розпад Австрії наближався.

Я лежав тоді хворий. Коло 15 жовтня 1918 приїхали до мене два українські офіцери з Галичини й повідомили мене, що галицькі українці лагодяться переняти владу в Галичині. Вже тоді обговорювали ми справу висадження моста на Сяні. Чому його у відповідний час не висадили — не знаю. Не кажу, що через те був би врятований Львів, бо критикувати легко. Але цікаво було б знати, хто в тим завинив.

Дня 19 жовтня 1918 зійшлися у Львові Українські Установчі Збори. Я не був на них, але мав докладні відомости від старшин УСС. Дня 1-го листопада 1918 р. рано українські війська захопили Львів під командою сотника УСС Вітовського, який був там на урльопі. Ще того самого дня одержав я про те депешу, вислану Вітовським, який домагався в ній негайної висилки цілого легіону УСС до Львова. Я лежав у шпиталі. О годині 9 рано прийшов до мене командант вишколу УСС Осип Букшований^309 з запитом, чи й гуцульська сотня має їхати. Я відповів: «Розуміється». Букшований був одинокий, що розумів ситуації: зрештою цілий легіон хотів боронити Чернівець перед румунами. Коли Букшований виїхав до Львова на поміч нашим військам з вишколом і з гуцульською сотнею (мене заступав сотник Микитка^310), збудили мене вночі й сказали, що дальші частини УСС не хочуть їхати до Галичини, бо думають, що там усе добре, а тут румуни можуть забрати Буковину. Я встав, зібрався в лихорадці й автом поїхав на станцію. Там побачив я транспорта УСС в повнім порядку, тільки обоз не був ще завагонований. Я покликав до себе ком. Микитку, коменданта Черновецького вокзалу й четаря Івановича та наказав, що до 4 годин рано останній транспорт УСС мусить бути в дорозі на Львів. Ніхто з УСС не відповів на це нічого. І дійсно до 4 години рано всі ешелони УСС від’їхали на Львів.

Було вже зимно і дуже мрачно. Через мій виїзд вночі збільшилася у мене горячка так, що я не міг їхати. Щойно 9 листопада опустив я Чернівці мимо хвороби, бо румуни надходили. Я виїхав автом через Сторожинець і Вижницю до Косова. Біля Косова переночував я в селі Кабаках. В Косові я був присутнім при тім, як жандармерія присягала на вірність Українській Державі. В Коломиї був я три дні. В Станіславові задержався я два дні. З Янчина коло Перемишлян говорив я вже телефонно з Вітовським, який ще держав Львів. Я приїхав до Львова як чоловік приватний. І там сидів я приватно аж до 21 листопада 1918, коли українці опустили Львів. Я поїхав автом до Жовкви, відтам через Кам’янку до Золочева, відтам до Тернополя і Бучача. В Бучачі я мешкав в монастирі о. о. Василіян аж до 6 мая 1919. Потому жив я коло Станіславова аж до румунського ультиматума з 24 мая 1919 року. Того ж дня раненько поїхав я через Делятин до Ворохти. Там під стрілами румунів завернув я й поїхав до Березова, де застряг з автом. Пішки вночі пішов я зі своїм ад’ютантом і його дружиною та Петром Шекериком^311 до с. Текуча, де переночував і пішки пішов дальше до Космача, де я знову ночував (в останній хаті під верхом Грегіт). На другий день раненько пішли ми через Грегіт великими снігами серед сильної мряки до с. Ільці, по дорозі двічі заблудивши. В Ільці я знов ночував (ніде за нічліг гуцули не хотіли принята заплату) і пішов раненько до Жаб’я, перебравшися в Ільці по гуцульськи. По дорозі зустрів я весільний похід знайомого гуцула, сів на коня і поїхав до церкви до Слупейки. Там зустрів я вже багато УСС знакомих, м. и. Юру Бендейчука. В Жаб’ю ночував я у Гуньовського. На другий день рано прийшли до мене Бендейчук і Венгрин, котрі запровадили мене до Шекерика. Там був я дві години й пішов на Матуру до знакомого гуцула, де мешкав сім днів. На Зелені Свята пішов я до Ільці на храм і мешкав там у пароха Глібовицького. Там полонили нас 6 червня румуни. Обходилися при тому брутально. В Косові нас замкнули, а з Косова повезли автом до Коломиї і залізницею вечором до Черновець. Відтам на другий день повезли нас до Букарешту, а відтам автами до Монастиря Кальдарушани (50 км. на північний схід), де нас замкнули. Поводилися й тут не дуже добре. Тут сиділи ми три місяці аж до освобождения на просьбу УСС через Український Уряд. На Україну приїхав я дня 10 вересня 1919 року.

По моїм безробіттю в полоні мені дуже хочеться працювати для України і я працюю, доки матиму змогу.

Скінчено писати дня 9 жовтня 1919.

(Центральний державний архів вищих органів влади України — далі — ЦДАВОУ. — Ф. 1429. — Оп. 1. — Спр. 35. Оригінал укр. м.).

№ 2

Автобіографічні спогади Вільгельма Габсбурга-Лотрінгена

Українські Січові Стрільці з весни 1918 р. до перевороту в Австрії

В 1917 році я служив ще при 13 полку уланів, який складався з українців із околиць Золочева. Тоді я вже був у зв’язку з УСС-ами, які стояли на південно-галицькому фронті. До мене приїжджали часто старшини УСС, як отаман д[окто]р Никифор Гірняк, полковник Гриць Коссак^312 та інші. Саме в тому часі польські легіони під проводом полковника Галлєра^313 перейшли біля Черновець на бік москалів. Наслідком цього австрійські військові власті видали наказ роззброїти останні ще частини польського легіону й інтернувати їх у Мармароськім Сиготі. Проти зрадників виточено процес.

В австрійській начальній команді було багато старшин польської народности, вшехпольської орієнтації й вони, займаючи вищі посади в генеральній булаві, намагалися всіми силами, щоб і УСС були розв’язані, так само як польські легіони. Словом шалені інтриги проти УСС-ів почалися з усіх сторін. Ці відомості я мав з одного боку з Відня, з другого від тих старшин УСС, які приїжджали до мене. Вони жалілися мені, що грозить розв’язання УСС і що це була б велика втрата для загальної української справи. Я цілком поділяв цей погляд, однак рішучо відповідав їм, що це не може статися і що я сам беру цю річ у свої руки. Не вагаючись ні одної мінути, я зараз поїхав зо свого полку уланів до Відня, де я намагався всякими способами дістати УСС-ів під мою команду. Я мав багато труднощів і чимало різних ганебних інтриґ я мусів побороти. Вкінці мені вдалося, що цісар Карло особисто доручив мені команду над УСС-ами. Це рішення викликало велике обурення в генеральній булаві начальної команди і в польських колах — однак це нічого не помогло.

Я виїхав зараз взимку 1917/18[13] до Львова, де я порозумівся ще з деякими старшинами УСС. Весною 1918 р. почався наступ австрійських військ на Україну. Між УСС-ами настала велика радість.

В березні я виїхав через Тернопіль на Одесу, бо в тім районі були УСС. Переїжджаючи через Жмеринку я говорив з австрійським генералом Гофманом^314, командантом XII[14] корпусу й спитався його про погляд на УСС-ів. Він сказав мені дослівно: «Українські Січові Стрільці це банда!» На це я замовчав, обернувся і пішов на станцію, щоб далі їхати. Тоді все кипіло в мені з обурення — однак я нічого не міг відповісти, бо сам не знав ще добре УСС-ів, крім деяких старшин, які до мене приїжджали і які зробили на мене надзвичайно добре враження.

Приїхав я до Одеси і зараз далі на Миколаїв, де стрільці тоді стояли. В перших днях квітня я приїхав до маленької станції Копані, де я справді зустрів УСС-ів, і де я фактично обняв команду над ними.

Другого дня одержав наказ з II австрійської дивізії зробити разом із нею наступ на місто Херсон, де були великі московські сили.

Був чудовий ранок — степ широкий, безкрайній… Перший раз я побачив тоді УСС і не маю слів для описання моїх вражень. Гарні, здорові, молоді хлопці, — велика дисципліна, краща ніж в австрійськім війську. Тоді я згадав слова генерала Гофмана: «Це банда!» Засміявся я щиро й подумав: ось набрехав той туман!

Ввечорі, по тяжких боях, ми зайняли Херсон. УСС були закватировані в бараках зараз біля станції, а я й моя булава мешкали з одною сотнею УСС разом у вагонах. Відносини поміж УСС і тамошнім населенням були якнайкращі. Стрільці стали улюбленими дітьми тамошніх селян, як вони тільки ближче пізнали їх.

З першого часу тамошнім селянам було дивно, що наші хлопці говорять тою самою мовою, що й вони, що такі ідейні і що боряться за волю України.

Ми стояли там 10 днів.

Одного вечора я дістав наказ вирушити зо своїми частинами — кораблем і залізною дорогою — через Никопіль на Олександрівськ, себто в околиці славної Хортиці, де була колись славна мати Січ. У нас була велика радість, що саме ми мали щастя обсадити ці славні землі.

Потривало цілий день, заки військові частини сіли на дніпрові кораблі та у вагони. Цієї цікавої їзди не можу описувати із-за браку місця. Никопіль ми взяли легко одною сотнею (1 сотнею УСС), яка й залишилася там як залога. Решта пішла на Олександрівськ. Ми дізналися від наших розвідчих частин, що там стоїть сильна московська залога. Німці наближалися з півночі; а ми на кораблях із півдня. Однак німці не зважувалися наступати на місто; вони казали, що чекали на збільшення артилерії тяжкими гарматами. Вони й нам відраджували наступати на Олександрівськ — але даремно! наші хлопці прямо горіли бажанням бою й перемоги. Ми мали тільки одну батерію легких гармат. На Великім Лузі ми висадили наші частини й поволі, обережно наступали на місто. Мушу підкреслити, що під час цілої операції населення помагало нам усіми силами, що було для нас — очевидно — дуже корисним, але про це пізніше. Ми угрупувалися перед містом, в лісах Великого Лугу. Я мав у розпорядженні 6.000 крісів і одну батерію та два літаки. Вони сповняли дуже добре розвідчу службу. Вони й кидали на всі три двірці Олександрівська бомби з успіхом; на станціях стояло багато московських транспортів.

Другого дня вранці почався завзятий бій, ворог кидав усе нові й нові сили. Підкреслюю, що ми почали бій, не чекаючи приходу німців із півдня. По перших зустрічах ми мусіли відійти назад на Великий Луг, а деякі частини на кораблі. Я стягнув тоді всі частини, які мав ще в розпорядженні й кинув їх на один вузький відтинок, так що я мав безумовну перевагу. Німецьку артилерію я прохав обстрілювати північну станцію, звідкіля ворог кидав на нас усе нові резерви, щоб в цей спосіб перерізати йому цей шлях. І справді німецька артилерія помогла нам. Ворог думав, що наступ буде з півдня і там задержав свої резерви. Ми проламали фронт і по тяжких боях обсадили південну станцію Олександрівська. Всі стрільці тоді визначилися! Хоробро боролися. Я не маю слів похвали, бо таких слів нема! Надзвичайно відзначився тоді четар Никифорук, родом із Снятина, зо своїми частинами.

По тім успіху москалі втекли в паніці та залишили багато полонених і воєнного матеріялу. На превеликий жаль і ми мали втрати, однак ми знали, що герої, які тоді впали, не впали даром!

В цих днях я бачив Січових Стрільців у тяжкім бої і мушу ще раз підкреслити, що вони всі надзвичайно хоробро боролися. І знов згадав я слова австрійського генерала в Жмеринці…

УСС залишилися залогою в місті. Перша сотня стояла окремо в Никополі, а четверта (гуцульська) сотня, найкраща з усіх, була відокремлена в Катеринославі. По тяжких хвилинах наступили гарні, мирні часи відпочинку. Тоді ми ближче пізнали місцеве населення й тамошні обставини.

Цивільна адміністрація до нашого приходу була в руках тамішніх українців, дуже гарних людей, а також і військова адміністрація. Ми ж уважали себе тільки за братів, які помагають населенню в устроєнні своєї влади. Так само, як і в Херсоні, і тут стрільці скоро стали улюбленцями населення. Зорганізували національний театр і кожного дня давали українські вистави. На них була майже кожного дня збірка всіх славних УСС-ів. Наша музика грала кожного вечора в городськім саді, де сходилася вся українська інтелігенція. Я з радістю згадую ці гарні дні вільного і справді українського життя!

Українці почали видавати часопис «Січ», в якім працювали теж два стрільці — Кметь і М. Заклинський. Всюди, де тільки було треба, ішли стрільці з охотою помагати братам у розбудові українського життя. Я діставав від команди австрійської армії різні «гарні» накази, як висилка карних експедицій на селян і т. і. Однак усі ці «цінні папери» йшли в мене одною дорогою — а то до коша, який стояв під столом у моїй канцелярії. Ясно також, що я у висліді такої поведінки мав величезні труднощі і що прийшло до того, що наша австрійська влада вважала мене за політично ненадійну людину. Ми стояли вже з 10 днів в Олександрівську, коли там прибула дивізія генерала Натієва, яка була українською національною частиною. Гетьманський переворот^315 заскочив нас зовсім нагло й відкрито кажу, що і населення, і військо було з нього невдоволене від самого початку. Він так заскочив нас, що ми не могли вже нічого зробити.

Від того перевороту почалася для нас доба інтриґ, брехні й усяких труднощів. Всюди змінилися органи влади; багато українців уступило, а на їх місце посаджено москалів, чорносотенців, які давили всякий український національний рух. Рука-в-руку йшли з ними — вибачте за слово — дурні австрійські команди.

Першим кроком нової влади було усунення дивізії Натієва, що прибула була в Олександрівськ з Мелітополя, що був на південь від нас під німецькою владою. Мушу сказати, що ми жили дуже приязно з тим військом (Натієва) і що ніколи не було ніякого непорозуміння між нами. Ми часто влаштовували з козаками цієї дивізії прогульки — на Хортицю, до Великого Лугу і т. і. В цій дивізії був і третій кінний гайдамацький полк, а командантом його був полковник Петрів, що пізніше, в році 1919 був військовим міністром у Кам’янці-Под. Взагалі відносини були чудові: поміж стрільцями й козаками не було ніяких різниць — всі були українцями!

Коли згадаю ці часи, то з обуренням думаю про теперішню політичну пропасть, яка ділить галичан і наддніпрянців; я вважаю це страшним злочином, бо між обома частями нема ніякої різниці!

Німецька влада з дня-на-день все гірше виступала проти населення, а з нею спільно й австрійська влада. Тут стверджую, що знов поляки були в тому винуваті, бо майже всі розвідчі (розвідка й контррозвідка) частини генеральної булави австрійської армії були обсаджені старшинами польської народности.

Я й мої частини все обороняли місцеве населення й ішли проти австрійських військових влад та проти гетьманського уряду, бо ми ставили на перше місце Україну! Доноси до Відня, Берліна й до гетьмана збільшувалися щодня. Я з моїми частинами були оточені шпигунами німецькими та гетьманськими, бо і гетьман і німці боялися, що я зроблю переворот^316.

Всі українські діячі, які боялися німецьких тюрм, утікали в район, де стояли УСС, бо вони знали, що між ними вони безпечні. І так багато їх ми сховали у нас. Дуже часто приїздили до нас українські діячі порадитися з нами про ситуацію і про це знали різні шпигуни, які оточували нас і через те почалася нова кампанія проти нас. Раз мене покликали до Відня, до тодішнього шефа генеральної булави Арца. Він вручив мені може зо сто доносів на мене і на УСС-ів з питанням, що я на це скажу. Я взяв ці «бумажки» й сказав, що перегляну їх та дам мою відповідь. Я справді переглянув ці папери та спалив їх. Моя відповідь Арцові була коротка, лаконічна: «Брехня!» Потім я виїхав назад до УСС-ів. Так ми стояли може півтора місяця в Олександрівську, аж нагло ми дістали наказ від’їхати до Єлисаветгорода. За два дні ми заїхали туди через Катеринослав де й виконували службу залоги. Тяжко приходилося нам прощатися з нашими приятелями і — мабуть — їм теж було тяжко на серці.

Як тільки ми виїхали, гетьманський комісар закрив наш український часопис «Січ», а наших двох редакторів (стрільців) замкнув до тюрми. Я скоро дізнався про те від наших селян і вислав «грубу» депешу до австрійської команди, яка залишилась в Олександрівську, щоб вона негайно випустила стрільців на волю. І справді — це помогло; за два дні вони були в мене в Єлисаветгороді й розказували мені, як там тепер гуляють чорносотенці. Все це влаштував був австрійський військовий суддя (авдитор) д[окто]р Бляйхер з Перемишля, завзятий вшехполяк. З цим типом я особисто мав неприємну справу. Цей чоловік прийшов переслухати мене, як свідка в одній справі й вперто говорив про «русінів», а ніколи про українців. Я так обурився, що сказав йому в очі, що не дамся переслухати таким хамом і викинув його за двері. Наслідок був такий, що австрійська команда прислала мені «айнен штренґен фервайс», себто строгий виговір; це був для старшин рід кари, бо це вписувалося в кваліфікаційну листу і в наслідок цього старшина не міг скоро авансувати.

Єлисаветгород — це великий фабричний город. Було там багато робітників і австрійська військова влада остерігала нас перед ними. Але ми скоро переконалися, що це були гарні люди й ми жили з ними у дружніх відносинах. Тоді ми були під командою 7 австрійської дивізії, яка дуже ворожо відносилася до нас — з отаких причин: Командантом її був старий генерал, який у нашій справі зовсім не орієнтувався, так само не орієнтувався й у військових справах. Але зате він, хоч уже старий, любився в одній московці (казали, що це була навіть якась княгиня, але це байдуже!) і ця пані кермувала ним. Я поїхав до Відня, де й удалося мені добитися, що його відкликали. Але його наслідником був мадяр, зовсім не кращий. При дивізії був начальником розвідки — природно — жид-поляк, пан Епштайн, який усю свою роботу зосередив на інтригах проти УСС-ів. І того хама я висадив, а на його місце призначено щирого українця, поручника Кізюка з Бучача. Тоді нам стало краще. Так само при вищій команді — корпусі був наш чоловік, сотник Федитник.

Мушу заявити, що обидва вони нам дуже помогли й що я багато завдячую їм, а зо мною й УСС. Всі доноси, які вони діставали на нас, вони пересилали мені, замість того, щоб відсилати їх до австрійської начальної команди. Обидва щирі українці, добрі старшини й дуже віддані народові.

Тоді вже був у нас д[окто]р Володимир Старосольський^317, що його стрільці і я дуже любили. В Єлисаветгороді були тільки наші бойові частини, а недалеко стояв ще Кіш УСС і Вишкіл, які приїхали з Галичини під командою д[окто]ра Н. Гірняка, зг[о]л[овно] Гриця Коссака. Я мав тоді плян збільшити бойовий стан УСС-ів і тому утворив новий курінь, командантом якого став д[окто]р Володимир Старосольський. Я все працював спільно з ним і нам на спілку вдалося врятувати життя деяким українцям, які вже були засуджені на смерть.

Цей новий курінь — на жаль — довго не існував. Команда австр[ійської] 7 дивізії довідалася зо звітів про стан, що я утворив нову частину УСС-ів, яких вона взагалі вважала «небезпечними». І скоро прийшов наказ розформувати цей курінь. Як же тепер вдоволити обі сторони? Отже ми на папері розформували цей курінь, але в дійсності ми поповнили ним старі частини УСС-ів, так що стан був більший, ніж це дозволено, але на папері, в звітах все було в порядку.

Гуцульська сотня УСС-ів, що стояла в Масляниківці (село біля Єлисаветгорода) зорганізувала малий театр, в якім грали тільки самі аматори УСС. Він давав вистави в одній стодолі два рази в тижні. Тоді ціле село було приявне, а по виставі були танки і наші хлопці весело танцювали з тамошніми дівчатами до ранку. Якщо вранці була служба, то всі, що танцювали до ранку, добре її сповняли; з того дрібного факту видно, яке добре було це військо.

Чимало стрільців я на власну руку відкомандовував по різних губерніях України, щоб вони організували школи. Четар Микола Саєвич і сотник Дмитро Вітовський були з цим завданням на Поділлі і на Херсонщині й вони справді мали багато успіхів.

Якийсь час був спокій, себто не було інтриґ — але не довго. Через різних шпигунів команда армії в Одесі дізналася про цих стрільців-організаторів і з тої причини мене викликала до себе, щоб я вияснив, хто це доручив мені. Четаря Саєвича і його стрільців відіслали до мене з гострим наказом мені не висилати їх вдруге. Цілу цю справу підняв підполковник Гемпель із австрійської генеральної булави, який був шефом булави генерала Пельца в Одесі. Він сам — вшехполяк — служить тепер у польській армії і був свого часу на галицько-українськім фронті під Львовом. Він має жінку московку. Чогось іншого від цього шпигуна трудно було надіятися.

В тім часі трапилася мені ось-яка пригода: Я сиджу в канцелярії, а тут приходить до мене якийсь панич і питається, чи я є командантом цієї округи і чи тут стоять мої війська. Я відповів, що так. Але мене дуже здивувало, що цей чоловік гостро дивиться і навіть не представляється; по мові я пізнав москаля. Я спитався його, чим можу йому помогти. На це він виймає «бумаґу» й мовчки передає мені. Я читаю й бачу спис імен, мабуть, селян й питаюся його: «А то що?» А він гордо на це: «це спис селян мого села, які грабили і яких треба повісити!» Мов грім мене вдарив; в першій хвилині я мовчав, не знаючи ще, в чому річ. Але нагло виринула в мене думка, що це 7 дивізія прислала до мене того панка, щоб я наказав моїм воякам цих селян повісити. Тоді я встав, подер папір, кинув йому в лице та крикнув до нього, щоб він зараз щезав, бо в противнім випадку я його застрілю. Він зблід і пішов — мовчки. Але зараз пішов до дивізії пожалітися на мене. Другого дня кличуть мене туди, збирають згори, а я довідуюся, що це ніхто інший, тільки князь Урусов^318. Можна уявити собі, скільки було подібних випадків і скільки невинних селян згинуло цим шляхом. Але стрільці нікого не повісили, нічого не спалили, всюди, де вони були, тільки добро робили і всюди, де вони були, їх любили.

Давно вже п. гетьманові^319, німцям і австрійцям (себто полякам) приявність УСС-ів в Україні була дуже неприємна. Отже гетьман намагався через німців і через австрійців (графа Форґача в Києві), щоб відкликано УСС з території Великої України. Мене знову визвано до Відня, а потім до німецької головної квартири в Спаа (в Бельгії). Там питалися мене, чому я виступаю проти влади. Я відповів, що не виступаю проти влади, як такої, тільки проти тих людей, які ворожо ставляться до населення й до України, без огляду на те, чи це люди з влади, чи приватні особи. А мені байдуже, чи це німці, чи австрійці, бо я тут не знаю ніякої різниці. Не смакувала їм, мабуть, ця моя щира відповідь. Я вернувся на Велику Україну, але довго ми там уже не оставалися. Несподівано прийшов наказ, що всі мої частини мають виїхати на Буковину.

З болючим серцем ми покидали Наддніпрянщину. В перших днях жовтня ми виїхали з Єлисаветгорода в напрямку на Бесарабію. Однак ми не тратили надії, що колись ще повернемося. І я і стрільці були дуже пригноблені, але мовчали й слухали. В Києві, дуже зраділи, коли прийшла вістка про виїзд УСС-ів. Населення прощало нас дуже гарно, ми їхали з найкращими враженнями та мріяли про скорий поворот на вільну Україну.

По дорозі ми вже чули про розвал Болгарії й знали також, що скоро й у нас, в Галичині буде воля панувати. На Буковині ми мали граничний відтинок проти румунів. Що дня у часописах ми читали щось нового; то тут, то там показувалися перші ознаки близької революції, близького розвалу. Я післав сотника Вітовського до Львова, щоб він зорієнтувався там і дав нам знати, коли пора виїхати УСС-ам туди.

Кіш УСС-ів стояв у Вижниці і я дав д-ру Н. Гірнякові приказ всіми силами вербувати новобранців між гуцулами для збільшення нашого стану, але — очевидно — тільки нелегальним шляхом, бо інакше не було можливо. Так ми ждали…

Дня 19 жовтня уконституювалася у Львові Українська Національна Рада^320 й ми знали від Вітовського, що скоро УСС будуть там потрібні. Я занедужав тяжко і лежав у шпиталі в Чернівцях, однак усе був у курсі справи. Коротко перед перевотором я дістав наказ від 4 Генеральної Команди (австрійської) вирушити на Чортків і Збруч. Але рівночасно я дістав від Вітовського таємне повідомлення про стан речей у Львові та прохання не виконувати наказу відносно Чорткова. Я кинув цей наказ у кіш і ждав.

Буковинські румуни впливали знов на намісника Буковини графа Ецдорфа, щоб УСС-ів чим скорше видалено з терену Буковини. Між УСС-ами самими були думки поділені: одні хотіли зайняти Чернівці і боронити Буковину перед румунами, а я дістав депешу зо Львова, щоб УСС-ів відправити туди[15]. Я пішов до команданта міста Тільцера й сказав йому, що потребую вагонів для відправи УСС-ів до Львова. Він відмовився, а я заявив на те, що — коли він не дасть транспорту — то ми силою заберемо. Так ми і зробили. До нас прилучилися всі українці з 41 полку піхоти, який там стояв. Ми забрали всі склади, скоростріли й пр. Я лежав хворий у шпиталі, однак коли мав їхати перший транспорт УСС-ів під командою Букшованого, я встав з ліжка і поїхав на станцію, щоб попрощатися з ними. З болючим серцем я вертався до шпиталю. Найтяжче було тоді переконати самих УСС-ів, що вони там дуже потрібні; бо вони думали, що у Львові все в порядку і що конечно треба боронити Буковину. Я знав про ситуацію у Львові від Вітовського.

Ha цім я й кінчу свої короткі спогади, а на закінчення я хочу ще кілька слів сказати. Тепер УСС розкинені по великих просторах. Одні укриваються в Галичині, другі в Росії, знов інші мучаться в польських тюрмах. Однак це одне є певне, що всі ми держимося разом і що ніяка сила не роз’єднає нас. У нас один спільний дух, який родився з козацьких традицій, у нас одна ідея, одна програма, один прапор: одна, з’єдинена, самостійна, суверенна Українська Держава! Всі закиди, головно з боку деяких українських кол, є безпідставні. Ми — У.С.С. — ніколи не дамо сплямити наших традицій, нашої чести. Ми докажемо ділами, що ми вірні сини українського народу. Найкращі наші брати погинули в тяжких боях проти наших проклятих ворогів (катів), а їх могили показують кривавий шлях, яким ми ішли. Дух стрілецтва з’єднує і мертвих і живих в одну сім’ю. Ще прийде пора, коли стрілецтво покаже свою могутню силу. І я звертаюся до всіх УСС-ів з закликом: «Борімся, поки наш ідеал не буде здійснений!»

(Гірняк Никифір. Полк. Василь Вишиваний. — Вінніпег, 1956. — С. 45–56).

Документи №№ 3-86 Листування ерцгерцога Вільгельма Габсбурга-Лотрінгена[16]

Документи №№ 3-39 Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до барона Казимира Гужковського^321

№ 3

Вілла Райнер Баден біля Відня 30/1.1914

Любий друже!

Сьогодні я пишу дуже стисло, оскільки маю обмаль часу. Висилаю Вам фотографії, на яких зображено місце мого розташування, напишіть мені потім, кому Ви їх показували. Наша справа по-троху, але просувається, просувається також справа К.[322] Я почуваю себе добре, пізніше напишу довшого листа. Із щирими привітаннями, завжди Ваш старий та вірний

В. Габсбург

(Центральний державний історичний архів України у м. Львові—далі—ЦДІАЛУ. — Ф. 408. — Оп. 1. — Спр. 567. — Арк. 1. Автограф нім. м.).

№ 4

11.10.1916

Любий друже!

Насамперед прошу Вас вибачити мене за таке звертання до Вас у цьому листі, адже я вірю, що, зважаючи на нашу спільну, велику справу, я можу у такий спосіб звертатися до Вас, прошу також і до мене звертатися таким чином. Кожен щирий українець є моїм другом!

Я широ дякую Вам за Ваш теплий лист, який приніс мені велику втіху і сподіваюся, що Ви ще неодноразово вітатимете мене у моїй маленькій українській хатинці. Які цікаві листи я щойно прочитав — дуже цікаві. Фотографії також дуже гарні, особливо ті, з окопів.

Окремо дякую Вам, мій друже, за Вашу фотографію, яка особливо мене порадувала, і яку я завжди матиму при собі на згадку про мого друга та борця за Україну. Стосовно назви фотокамери лист відправиться завтра.

Я не можу Вам переказати, який я щасливий, що зустрів Вас — вірного порадника та провідника нашої великої справи. Звичайно, на мене чекають важкі часи, але я вірю та сподіваюся, що нам вдасться спрямувати та повести наших хоробрих людей по спільному шляху до щастя.

Я можу запевнити Вас від щирого серця, що віддам усі сили моїм хоробрим людям — [навіть віддам] моє життя — якщо це приведе до перемоги та успіху. Будьте певні, дорогий друже, що Ви будете моїм порадником, тому що я знаю — Ви будете відверті зі мною, так само як і я з Вами. Я додаю до листа одну з моїх фотокарток з проханням прийняти її як знак щирої довіри до Вас та Вашого народу. Я сподіваюся побачити Вас скоро знову, бо для мене є найбільшою втіхою, розмовляти з українцем про наш хоробрий, добрий народ.

Тут нічого важливого не відбувається — я щасливий та задоволений усім із моїми уланами, які є старими, добрими українцями, що люблять свого цісаря.

Ще раз від щирого серця дякую Вам за всю Вашу доброту та, закінчуючи закликом «Ще не вмерла Україна!», залишаюся завжди Ваш вірний друг

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 3–3 зв. Автограф нім. м.).

№ 5

15/10.1916 Польова п[ошта] 284

Любий друже!

Від щирого серця дякую Вам за горішки та яблука, чудові продукти з нашої так гаряче любимої землі — з України. Я не можу Вам переказати, який я був щасливий отримати ці продукти від Вас, любий пане Гужковський, отже ще раз щире, від глибини душі, спасибі. Дуже дякую також за ласку, що Ви доставили напій для моїх хоробрих запорізьких козаків. Завтра, у неділю, ми з моїми так щиро шанованими мною уланами проведемо радісний вечір, і, будьте певні, згадуватимемо Вас і Україну. Я вже радію завтрашньому дню, пісням, коломийкам, думам і т. д. Завтра знову з’являться в моїй уяві образи давніх часів, які скоро стануть реальними. Я не можу Вам переказати, любий друже, як я радію, що я прийматиму Вас у себе у п’ятницю. Я завжди радий нагоді переговорити про мій хоробрий народ, в який я, щиро кажучи, закоханий всім серцем, адже ж Вам, дорогий друже, я можу все сказати, все довірити, оскільки ми є «кровні» принаймні в нашому спільному способі мислення. Тут, якщо можна так сказати, у мирі та спокої, я почуваю себе щасливим серед мо'іх людей — я не бажаю собі нічого кращого! А надалі я хочу для себе щирого єднання з моїми людьми, я хочу їх всіх привести на мирну Україну, хочу зробити їх щасливими та сильними, хочу, щоб народ та справедливість однаково панували і хочу стати першим та найкращим провідником цієї країни.

Отже, ще раз, дякуючи та від щирого серця, любий друже, за Вашу доброту, та з словами «До скорого побачення», залишаюсь Ваш щирий, вдячний

Вільгельм Габсбург

№ 6

29. Х.1916

Любий друже!

Насамперед від щирого серця дякую Вам за милий лист, який приніс мені велику радість. Часто згадую час, проведений у Wygranka, де ми пережили такі чудові години. Зараз ми знаходимося не там, де сподівалися опинитися після Румунії, а на українській, отже на рідній землі, а саме біля Бродів. Вже два дні перебуваю із моїм 13-м полком хоробрих уланів на позиції, де нам усім дійсно дуже добре. Однак весь час падає дощ, вода підіймається в окопах, але, не зважаючи на це, ми у гарному настрої. Позиція знаходиться біля болота, тут панує спокій, якого мені так бракувало. Артилерія стріляє по нас біля полудня, але особливої шкоди не завдає. Я також щиро дякую Вам за поради, яких я, зрозуміло, буду дотримуватись. Зараз на війні, звичайно, неможливо бути у повній безпеці! Я дуже вірю у нашу справу, ми повинні перемогти і, ми переможемо! Коли я сиджу у моєму бліндажі, я згадую минуле, яке вже стало часткою всесвітньої історії, але зовсім скоро ці старі часи повернуться, і хоробрий народ повинен знову пережити добрі часи слави та пошани, у будь-якому разі мої люди вже працюють над тим, щоб зробити цей 13-й уланський] полк, а згодом і весь народ, щасливим.

Повірте, любий друже, що під час війни я дуже звик до українців та пізнав, який це хоробрий та вірний своєму цісареві народ, він допоможе нам створити сильну та могутню Велику Австрію. Коли піду у відпустку, ще не знаю, але я Вам, звичайно, повідомлю. Чи отримав Каетан^323 мою листівку? Я сподіваюся, любий пане підполковник, що Ви отримаєте цей лист у найкращому стані здоров’я. Мій образ дій у протилежність до Раціб [орського][324] та йому подібним буде мати постійний дипломатичний характер — Ви можете у цьому бути впевненим! Через відомі обставини я ще не маю відповіді, але, не зважаючи на це, я роблю усе можливе та сподіваюся на успіх. Найщасливіший час для мене — це вечори, коли мої українці співають українські пісні, тоді проминають у моїх думках щасливі часи, які я скоро маю пережити — дай Боже! Наразі закінчую та залишаюся завжди вірний Вам та нашим цілям Ваш старий, найщиріший

Вільгельм Габсбург

№ 7

7.11.1916

Любий друже!

Вибачте мені мою форму листа, адже час зараз дуже дорогий. «Проголошено королівство Польща!» — для мене це було блискавкою серед ясного неба! У це неможливо повірити! Я багато чого обмірковував та багато чого очікував, але такого — ніколи, ніколи про це не гадав! Я розбитий — у меланхолічному настрої — страшенно пригнічений. Друже, дайте мені поради — допоможіть! Зараз, у такі часи, не можна втрачати голову, не можна втрачати надію, нам потрібно ще дужче працювати, потрібно ще щось зробити — і наша мрія повинна здійснитись! У «Głos narodu» [325] я прочитав наступне проголошення:

Спеціально червоним підкреслено перший пункт про встановлення кордонів, які є незмінними. Але наступні пункти є для нас та для хоробрих українців тяжкими ударами. Я ще раз повторюю — не втрачайте голову, ми повинні і надалі спокійно, але більш наполегливо працювати над головним і не втрачати надій. Усе сьогодні є другорядним, першочерговою ж справою є Східна Галичина, не дозволити Україні відійти до Польщі, це було б нещастям як для українців, так і для монархії. Зараз потрібно усіма можливими способами працювати над тим, щоб створити з українських частин, таких як Східна Галичина та Буковина одну єдину провінцію «Україна» у складі Австрії. Вірте мені, мій любий друже, це зараз є головним завданням і робіть для цього усе, що Ви зможете. Я, звичайно, завжди до Ваших послуг, та все одно прошу Вашої поради. Зараз повинна уся українська нація підвестись як один, інакше з нами усе скінчено! Я вірю, що українці та їх провід повинні зробити цей крок разом і у Відні наполегливо вимагати, щоб ми залишилися при Австрії як провінція Україна, та щоб шанована Галичина не належала до Польщі, і це з часом все одно станеться. Будь ласка, любий друже, одразу відповідайте мені, що Ви про це думаєте та порадьтесь з цього приводу з українським проводом! Будь ласка, терміново напишіть Васильку^326, який зараз у Відні, і повинен про це знати, мабуть він зможе дати пораду, чи не є наша справа не в такому вже поганому стані як вона виглядає. Я щиро запевняю Вас, що переживаю зараз найтяжчі години мого життя. Якщо усій нашій справі судилося бути загубленою — тоді я зовсім не знаю що відбувається — але я все ще маю велику надію! Любий, дорогий друже, будьте так ласкаві, напишіть мені одразу — добра порада є дуже дорогою у такий важкий час!

Після того, як я дізнався про останні події, я зовсім нещасний і сумний, та здивований тим, що сталося. Усі мрії про майбутнє видаються розталими — але ні, — сміливіше! — треба діяти! Справедливість ще повинна перемогти!

Вашу брошуру та листи я отримав, 1000 спасибі за це. Я закінчую словами «Ще не вмерла Україна» та залишаюся завжди Ваш друг та друг нашій Україні.

Ваш щирий, вірний та вдячний Вільгельм Габсбург

Наш девіз повинен бути зараз — «Перемога — або смерть!»

(Там само. — Арк. 18а-18а зв. Автограф нім. м.).

№ 8

Польова пошта 289 2-U13

7. ХІ.1916

Любий друже!

Минулого листа я, мабуть, написав дещо поспішно та гарячково під впливом нового, незвичного для мене стану — через нервозність. Я наполегливо прошу Вас зберігати все у повній таємниці, бо у таких справах ніколи не можна бути у повній безпеці. Справа виявилася не такою вже і простою, як я собі гадав — навпаки, саме поступовання поляків є першим кроком, який наблизить нас до наших цілей. Таким чином, терпіння та очікування, все владнається помалу само собою, не панікувати і не втрачати голови! Я ще раз закликаю Вас — не зважайте на мій останній лист, — спаліть його, будьте так ласкаві, обіцяйте це мені![327] Та одразу напишіть мені відповідь щойно спалите мій останній лист! Порвіть, будь ласка, і конверт, я також не маю тут, в окопах, конверту із Вашою адресою. У мене все добре. Я здоровий. Отже, ще раз дуже прошу Вас, спаліть мій останній лист та напишіть мені про Ваші думки, як Ви живете та чи спалили мій лист?

Завжди вірний та щирий Вільгельм Габсбург

№ 9

17.11.1916 з фронту

Любий друже!

Велике спасибі за такий милий лист та малюнок, які принесли мені велику втіху і викликали нову надію та енергію. Я не сумніваюся у перемозі, навпаки, на мою думку та спокійно розмірковуючи, результати наших дій не такі вже і погані. Ми потихеньку, але впевнено йдемо прямим шляхом і повинні перемогти, ми переможемо, я також отримав відповідь від мого дядька про відому справу та докладаю його лист до мого з проханням цей лист мені повернути. Важливими є місця «без відома A.O.K.»[328] та «я буду мати справу на увазі»!

Будьте певні, любий друже, я і далі потихеньку працюю над відомою справою, і я сподіваюся, у нас усе вийде! Ви же знаєте, що я є вірним другом Вам та нашій справі, який заради неї усе віддасть від щирого серця, на мене Ви можете покластися як на міцну скелю. Дякую Вам за надану інформацію, яка виявилася для мене вкрай важливою і я прошу Вас, мій добрий друже, і надалі мене про все інформувати. Ті пункти, на які Ви нам вказали, вже дуже глибоко в моєму серці, і я зроблю усе можливе. Що стосується військового кордону, то тут я сподіваюся на легкий перехід, хоч там кожен під особливим наглядом та німців там [не] дуже затримують. Що у мирний час це робиться без перешкод, у цьому я впевнений, тому за це я хочу взятися і допомогти. Коли поїду у відпустку у грудні, я обов’язково відвідаю як A.O.K., так і [німецьку] штабквартиру, я сподіваюся, що побачу Гінденбурга та Кайзера^329 і, звичайно, буду при цій нагоді дуже наполегливий — я розраховую на найкраще.

Що робить Василько у Берліні? Я сподіваюся, що він там також багато із чим впорався. Будь ласка, про це тримайте мене теж у курсі справи, оскільки все це мені дуже потрібно, коли я буду у відпустці і навідаюсь до A.O.K. та до [німецької] штабквартири. Обіцяйте мені, оскільки це все дуже важливо.

Зараз я знову сповнений надій і вже бачу, як по-троху знову відроджується велика і прекрасна Україна. І ми ніколи не повинні забувати слова «Ще на вмерла Україна» і так воно повинно бути, й так воно і буде.

Я говорив про нову ситуацію, що склалася, з деякими з мо'іх людей, вони відповіли мені, що нічого страшного, ми сильні та можемо і будемо боротися, і ми безумовно переможемо. Ці сильні, скромні та прості слова наповнили мене новою силою та мужністю і принесли мені несказану радість та впевненість. Я маю тепер багато чого зробити, оскільки повинен написати велику кількість листів, щоб наші головні прихильники були поінформовані, я зроблю це з любов’ю та радістю, бо це для моїх людей, яких я люблю всім серцем, та для моєї країни та народу. Вечорами я часто сиджу у моєму бліндажі та мрію про велике майбутнє, яке постає перед нами, воно здійсниться, хоч, може, і не одразу; тому що цей народ має колосальну силу та є непереможним.

Поляки! Звичайно, це був колись високоцивілізований народ, я підкреслюю це ще раз, але зараз цей народ переживає свою осінь — занепад культури, — а українці — незіпсований, сильний, єдиний народ, який перебуває зараз у стадії весни — і чи може він не мати сил? Якщо дерево молоде та повне сил, то під вітром воно лише нахиляється, але підводиться у будь-яку погоду, а якщо воно старе, то воно потребує, щоб його підтримували, або при першому ж вітрі воно, охаючи, зломається, впаде і розсипеться у пил — у ніщо! Цього порівняння мені було досить, щоб зрозуміти, що відбувається з поляками, і що відбувається з українцями. Треба не гадати, а спокійно та впевнено працювати. Найближче майбутнє не можна залишати без уваги, від проголошення поляки були не у особливому захваті — це однак є чітким знаком.

Любий друже, наші справи йдуть непогано, тому ми повинні ще дужче боротися, і у цьому нас ніщо не зупинить, буду керувати цією боротьбою, до кінця боротися за мою Батьківщину та за мій хоробрий народ.

Я здоровий, знаходжуся ще на позиції з моїми українцями та маю гарний настрій, тут панує спокій та дуже зимно. Вечорами ми завжди разом співаємо українські пісні та налаштовуємо себе на майбутню боротьбу. Я Вас ще раз дуже прошу про все мені повідомляти, оскільки мушу дуже чітко та усе знати, також напишіть мені про результати поїздки Василька до Берліну.

Залишаюсь завжди Ваш вірний старий друже, щирий та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 13-1бзв. Автограф нім. м.).

№ 10

20/11.1916 з фронту

Любий друже!

Я сподіваюся, що за чей час Ви вже отримали мого останнього листа, який Ви, я думаю, прочитали у гарному самопочутті. Я почуваюся добре; зараз ми сховалися в окопах і у нас все гаразд. Тут панує затишшя. Я хотів би Вас широ попрохати усі наміри, рішення, пропозиції і т. д., які пропонують наші люди, мені надсилати, Ви ж розумієте мене, мій добрий друже, бо я цим дуже цікавлюся та займаюся нашою справою із щирим серцем. Я хотів би все ретельніше переглянути, щоб бути точніше інформованим, аби я зміг зробити якнайкраще все від мене залежне для просування нашої великої справи. Для Вас, звичайно, буде легко зібрати усі ці пропозиції, Ви можете довіряти мені так само як і я довіряю Вам, і, звичайно, я буду усе зберігати у повній таємниці. Перед тим, як йти у відпустку, за деякий час я Вам про це повідомлю, сподіваюся ще із Вами віч-на-віч переговорити, перш ніж їхати до дійових місць. Я проїзжатиму через Лемберг^330 та найкраще було б, якби Ви частину дороги проїхали разом зі мною. Через затишшя тут зараз майже нічого робити, тому у цей час я хотів би ближче ознайомитися із усіма актами, які у Вас є і які я сподіваюся від Вас отримати, щоб бути про все повністю у курсі справи. Вибачайте мені, мій любий друже, мабуть я надокучаю Вам із моїм проханням, яле я роблю це для нашої справи; Ви і уявити собі не можете, як це все близьке мені, я присвятив нашій справі всього себе і тому хочу боротися до переможного кінця. Часто обмірковую я цілі, поставлені у Wygranka, які були для мене такими близькими, та для досягення котрих я міг би віддати своє серце. Я знайшов розраду у моїх хоробрих та добрих людях, яких я щиро люблю. Ще раз нагадую про моє прохання і залишаюсь завжди Ваш, мій любий, добрий друже, щирий, вдячний та вірний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 17–18. Автограф нім. м.).

№ 11

5/12.1916

Дорогий, любий друже!

Повернувшись з Відню, спершу знайшов Ваш милий лист, який приніс мені велику втіху. Я поїхав до Відню із дуже зіпсованим настроєм та сумом через таку велику кількість подій, які мене заскочили. Але вже у доброму настрої, сповнений оптимізму, нової радості та свіжої сили я повертався. Наші дії принесли нам гарні результати, і у майбутньому я бачу для нас нову гарну епоху щастя та свободи, що вже наближається! Само собою зрозуміло, я жодної миті не забував про нашу справу та дуже плідно попрацював в усіх найважливіших місцях. Повірте мені, друже, все це дуже глибоко в моєму серці, увесь мій розум та думки працюють самовіддано задля нашої святої справи.

Я хотів би із Вами терміново переговорити, оскільки усе написати неможливо. Дуже дякую за статтю.

З 10 грудня я знаходжуся у Боложинові^331 біля приручених коней, та я дуже зрадів би побачити Вас у мене! Ми можемо це влаштувати наступним чином: Ви їдете до Лембергу, берете собі купе, на яке Ви, як підполковник, маєте повне право, потім їдете до Ожидова^332, де я Вас там на станції і заберу. Але, будь ласка, обов’язково попередьте мене за 2–3 дні по телеграфу, коли, тобто у який день та о котрій годині Ви прибудете до Ожидова. Якщо це не вийде, тоді я точно виїжджаю звідси рано вранці 21 грудня та вже о 12-ій 10 буду у Лемберзі, у якому я перебуватиму 2 години, і я був би дуже радий Вас там побачити та терміново із Вами переговорити. Таким чином, повідомте мене про Ваш від’їзд, або заздалегідь телеграфуйте. Щоб уникнути непорозумінь, можна зробити і те і те. Я не можу Вас, дорогий друже, про все повідомити, бо папір — це ненадійний носій інформації, але я хочу Вам сказати, що у Відні я навідався до К. К.[333], довго розмовляв з нашим послом князем Гогенлое^334 у Берліні а також з багатьма німецькими принцами. Я дуже багато працював і сподіваюся на найкраще. Я знову тут, із моїми хоробрими людьми і щасливий, що я з ними. Як Ви знаєте, я люблю моїх українців і готовий віддати їм усе, що маю і сподіваюся, що я зможу зробити для них усе найкраще. Я хотів би ще із Вами поговорити з приводу Вашої справи, перш ніж я піду у відпустку. Я у повному здоров’ї радий знову бути серед моїх українців. Ми всі дуже радіємо успіхам у Румунії і я думаю, що не виключено, що на початку наступного року ми звільнимо Східну Галичину та підемо далі вглиб українських областей — дай Боже, щоб ми досягли Києва, тоді свобода та щастя будуть з нами!

Часто згадую дні, проведені у Wygranka.

Наразі закінчую та прошу Вас якомога швидше мені відповісти. З цим залишаюся завжди щирий та вірний Вам, країні та народові

Вільгельм Габсбург

Я дуже розлючений через цю статтю у «Кур’єрі»[335]. Це дуже нахабно і дратує більш за все. Тому я хотів би Вас попрохати дати у «Ділі»[336] наступну замітку, але прошу Вас нікому не казати, що я є її автором, і в ній не повинно зазначатися звідки вона походить і кому належить:

«У газеті «Kurier Codzienny» від 30.11 повідомляється про ерцгерцога Вільгельма, якому підпорядовується 13 полк уланів, що складається із справжніх українців. Молодий ерцгерцог розмовляє із своїми уланами українською мовою та дуже цікавиться давньою українською культурою та її майбутнім. Він пристрастно прислуховується до національних пісень своїх підлеглих, «Коломийок», «Козаків», багато чому вчиться у своїх уланів, яких він, жартуючи, називає «козаченьки», вони є добрими, гарними українськими козаками, що співають такі меланхолічні «Думи» та жартівливі «Коломийки». Улани дуже щиро люблять та шанують свого молодого ерцгерцога і він користується серед них великою довірою.»

Я думаю, що ця замітка не є образливою ані для кого, але вона дуі же розлютить поляків та задовольнить українців. Отже, прослідкуйте, щоб ця замітка опинилася у «Ділі», але ніхто не повинен дізнатись, хто є її автором. Якщо це буде можливим, будь ласка, пришліть мені один примірник газети.

Заздалегідь вдячний Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 21–23. Автограф нім. м.).

№ 12

Вілла Райнер

Баден біля Відня

26/12.1916

Любий друже!

Насамперед мої найкращі побажання до свята Нового року, який нам, я сподіваюся, принесе все найкраще і наша справа закінчиться у наступному році повною перемогою.

Я вже знову тут і посилено харчуюсь, що буде тривати близько 8-10 тижнів. Я прошу Вас потаємно написати докладного листа, оскільки я зараз біля А.О.К., тому можна уникнути суворої цензури. Я також прошу переслати мені газету, в якій вміщена відома замітка, бо я дуже у ній зацікавлений. Наша справа зараз у доброму стані і дуже втішає те, що польська справа зовсім не рухається. Таким чином, сміливіше та більше впевненості! Я вже докладаю зусиль до відомого поділу, справа якого почала добре просуватися.

Наразі я закінчую, ще раз мої поздоровлення, та повторюю прохання переслати мені газету. Залишаюся завжди із щирою вірою у слова «Ще не вмерла Україна»

Ваш вірний та вдячний Вам Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 25–26. Автограф нім. м.).

№ 13

Вілла Райнер

Баден біля Відня

29.12.1916

Любий друже!

Я дуже радий, що маю можливість написати Вам про все у подробицях. Мені вже набагато краще, але все ж таки й після 8-10 тижнів не можна говорити про одужання. Я маю відбути ще одне посилене харчування та дотримуватись постільного режиму. Це дуже прикро, але потрібно. Та я усе це чітко виконую. Тут дуже, дуже тяжко отримати білий хліб, я отримую його дуже рідко та лише тільки чверть буханки. Але я маю їсти білий хліб, бо лікар сказав, що чорний тільки завдає мені шкоди. З цієї причини я хотів би Вас попрохати, любий друже, чи не могли б Ви бути таким ласкавим, присилати мені з ресторану кожного тижня 2 буханки білого хлібу, і саме такого, яким Ви мене пригощали перший раз у вагоні, це було дуже мило з Вашого боку; я був би Вам, мій любий друже, нескінченно вдячний, якщо Ви змогли б для мене це зробити, але якщо у зв’язку із цим виникнуть якісь проблеми, то, будь ласка, не намагайтесь зробити неможливе! Я прошу Вас, пересилати хліб у поліетиленовому пакеті на мою адресу у Бадені.

Як і обіцяв, я вже працюю у мого батька, дуже ретельно працюю над нашою справою, а саме над відомим поділом, як ми і обговорювали, у цій роботі я не відчув жодної протидії, навпаки, я бачу, що тут це вважається за само собою зрозумілий факт, що Західна Галичина відходить до Польщі, а Східна Галичина — як самостійна провінція до складу Австрії! Отже, одним словом все чудово! Я маю найкращі сподівання і з радістю дивлюся у наше золоте майбутнє і вже бачу, як виникає на Сході велика Імперія. Ще до цього додамо великі успіхи у Румунії, і тому подібне, і вже дуже скоро повинна Східна Галичина стати вільною!

Василька я не бачив — тим краще! У Відні я одразу намагався переговорити з ним з приводу єпископа Перемиського^337, але, нажаль, запізно, декрет про призначення було вже підписано і він почав діяти! Граф Берхтольд^338 є міським казначеем, що є дуже корисним для відомої справи. Щойно побачу його знов, залучу до нашої справи. Ті книги, що Ви мені, мій любий друже, передали у дорозі, подорожують вже повсюду — я роблю сильну рекламу! Тепер ще дещо, з приводу чого я радію особливо! Як Ви вже знаєте, я мав певні побоювання стосовно Східної Галичини, як у ній буде встановлюватися мир, тепер я їх вже не маю, оскільки із дуже надійного джерела я дізнався, що нашою найголовнішою умовою повинно бути: «Усю Галичину знову назад!» Отже, я заспокоєний та щасливий. Нове міністерство повинно бути іншим — отже, сподіваймося на найкраще.

Ще дуже цікаве: що стосується поляків, то справа не рухається зовсім, там панує жахлива анархія, вербування [прихильників] зовсім не просувається, вплив Пілсудського^339 стає із кожним днем небезпечнішим, партії розколюються чим далі тим більше, «русофільська» ідея стає все впливовішою і т. д., і т. д… У будь-якому разі до перемоги Німеччини та Австрії, як я думаю, ще недовго залишилося, взагалі, як говорить чимало людей, все одно скоро відбудеться повторний поділ. Таким чином, сподіваємося на найкраще. Тепер ще одне, але, будь ласка, зберігайте у повній таємниці, Папі запропоновано звернутися до Імператора та все врегулювати, у чому він делікатно відмовив, внаслідок чого поляки мають суттєво охолонути. Потім ще одне, теж важливе; зараз серед дуже впливових політиків народилася нова, на мій погляд дуже добра думка, яку невдовзі хочуть втілити скоро у життя, а саме: Федеративна держава Австрія, до складу якої входять саме «Австрія», «Угорщина», «Чехія (Богемія)», «Польща» як окремі королівства, далі приєднається федерація об’єднаних південних слов’ян та Велике князівство Україна. І тоді кожне королівство мало б свого короля. Король Угорщини, Богемії… і т. д. Для Укр[аїни], південних слов’ян і т. д. І у кожній з цих держав федерації виступатимете як регент один з ерцгерцогів — це одна із найкращих ідей для створення єдиної Великої Австрії! Дай Боже, щоб мир, який, здається, вже дійсно є близьким, приніс би нам так довго очікуване здійснення наших планів, у будь-якому разі ми повинні над цим старанно працювати, щоб створити нову, сильну Австрію на чолі із молодим монархом та велику та сильну Україну із столицею містом Києвом! Я часто розмірковую над українською справою, над Вашою героїчною історією та про ваше золоте майбутнє, яке ми повинні створити та створимо, ми ніколи не забудемо слова «Ще не вмерла Україна»! Незабаром я їду до Відня, щоб відвідати у шпиталі хоробрих поранених українців!

Будь ласка, пришліть мені також «Українське слово» із відомою статтею.

Таким чином, будьте певні, що я інтенсивно працюю для моїх хоробрих, добрих співвітчизників, для українців, для Вашого благополуччя та майбутнього. Сподіваюся Ваша історія страждань, Ваші тяжкі часи перетворяться на щасливий час миру, спокою, культури та плідної праці, де буде панувати лише справедливість — так хоче Господь!

Як тільки буде щось новеньке, я одразу напишу.

Із щирими привітаннями до Вас, любий друже, я залишаюся завжди Ваш вірний, надійний та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 28–29 зв. Автограф нім. м.).

№ 14

Вілла Райнер Баден біля Відня 1/1 — 1917

Любий друже!

Я пам’ятаю про свою обіцянку, і одразу, як дізнався про деякі новини, пишу Вам. Декілька днів тому я розмовляв з одним офіцером польського легіону. Само собою зрозуміло, він не знав про мою прихильність, про мої наміри, і, здається, мав мене за одного із прихильників польської ідеї, він розповів мені наступне: Поляки Королівства розраховують лише на Західну Галичину, на Східну — ні, тому що вони дійшли висновку, що український рух є ще надто сильним, з яким вони зовсім не бажають боротися. Українською справою в Королівстві займаються дуже ретельно, оскільки поляки кажуть, що велика Україна — це послаблення Росії та захист для Польщі й Австрії. Він також повідомив мені (ще раз нагадаю, що він не знав про мою прихильність до українців), що Україна — це загалом 60 мільйонів людей, які етнографічно є єдиним народом, що було б наразі для нього набагато кращим, якби він був автономною провінцією Австрії, і що, мабуть, через 50-100 років у цього народу буде можливість отримати незалежність!

Для нас справа стає яснішою, ми знаємо, що нарешті, останнє колись-таки настане! У будь-якому разі це дуже цікаво, що саме «поляк» так гадає, і він сказав мені, що […][17]. У будь-якому разі, «Vox populi — Vox Dei»[18]. Я маю дуже сильну віру у майбутнє! Якої Ви думки про це? Прошу ще раз, будь-ласка, зберігати у листах сувору обережність, оскільки тут дуже сувора цензура через A.O.K. Я наполегливо працюю далі. Прошу вислати мені «Українське слово»[340], де надрукована відома стаття. Я також готую Вашу справу і з цього приводу хочу дещо попрохати. Прошу популяризувати мене як серед низів, так і серед верхів.

Я думаю, що невдовзі маю з’явитися серед громадянства і хотів би бути вже відомим у моїй українській спільноті. Відома сторона^341 знову зробила мені зауваження, такі як: «Ти приходиш запізно» і т. д., або «Ти покладаєш на мої плечі занадто важкий тягар» і т. д. Отже, я прошу Вас попрацювати тут за мене, тому що і для Вас [українців] це важливо. Тепер ще одне. Німецький уряд дуже підтримує нашу справу. […] Крім того, справа в Румунії просувається вперед, прагнуть сягнути Одеси — серця нашої України — дай Боже нам зброю для перемоги! Я маю найкращі сподівання стосовно мого здоров’я. Постійно думаю про мою країну та про мій народ, їх я завжди маю у своєму серці, і ніколи не забуваю Тарасові слова «Ще не вмерла наша Україна!»[19]

Із цими словами залишаюсь завжди Ваш щирий, старий, справжній «український» вірний та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 30–31 зв. Автограф нім. м.).

№ 15

Баден 10.1.1917

Любий друже!

Насамперед тисяча спасибі за люб’язно надіслані хлібини, які дуже допоможуть мені швидше одужати, а також за Ваш милий лист і цікаві журнали. Я радий, що Каетан здоровий, Боже, даруй йому міцне здоров’я, бо скоро він мені буде дуже потрібний! Я Вам обіцяв, мій любий друже, колись взяти Каетана під свою опіку, — це має статися, пізніше він стане моїм секретарем, моєю правою рукою, на яку я, звісно, вже і зараз можу обпертися. Я тішуся, що зможу скоро відвідати мого Каетана! Мені вже краще, моє одужання відбувається дуже повільно, але все ж просувається; проте я дуже радий Вам повідомити, що за 14 днів набрав 2,5 кілограма! Почуваю себе добре, але професор Візель сказав мені тут ще на 8-10 тижнів залишитись!

Боже, як я Вам заздрю, що Ви поїхали у Пасічну^342, я Вам не можу переказати, із яким би задоволенням я до Вас приєднався, побачити цих хоробрих людей, героїв «Маківки»[343], як би я хотів їх побачити, яка це була б для мене честь, якщо я зміг би одному з цих героїв потиснути руку! На жаль, ми на великій відстані один від одного, але вірте мені, ті часи, коли ми були у Пасічній, я буду і тут відчувати і згадувати героїв нашої Батьківщини, будь ласка, любий друже, передайте нашим людям мої сердешні товариські та дружелюбні вітання! Часто я згадую мою Україну та наших хоробрих, добрих людей!

Я дуже інтенсивно працюватиму над відомою справою у суботу, 13 числа, я піду до К. відомства^344, щоб забрати відомий акт, який я хочу Й[ого] В[еличності] прочитати. Таким чином, вірте мені, я зроблю все можливе для Вас, для країни та для народу, усі ви можете на мене розраховувати. Ваша доля — це моя доля, я буду боротися разом з вами, досягати перемоги, і, якщо це буде потрібно, вмру за вас! Я переконаний, що на моїх співвітчизників я можу розраховувати! У мене постійно перед очима слова: «Ще не вмерла Україна», і ці Тарасові слова скоро справдяться. Ах, любий друже, я знову повторюю — як я заздрю Вам, що Ви поїхали на прогулянку до Пасічної. Як би я тільки міг до Вас приєднатися! Понад усе я хотів би побути там на самоті, але, на жаль, деякі причини не дозволяють мені цього, хоча невдовзі це стане можливим для мене. Я повинен сказати, що для мене було б великою честю стати протектором [саме цієї] української землі — дай Боже, що я зможу колись ним стати!

Відому статтю в «Українському слові»[345] я ще не отримав, і хочу Вас наполегливо попрохати, мені цю статтю прислати. Хліба я отримую вдосталь, навіть забагато, не знаю як Вам дякувати, мій добрий друже! Але, будь ласка, присилайте мені лише 2 хлібини, бо 4 — це забагато.

Я сповнений добрих надій, що все піде так, як ми хочемо. Будь ласка, прослідкуйте, щоб наші люди і надалі наполягали на відомому поділі, це дуже потрібно, всупереч всьому, я сповнений найкращих сподівань, бо хто хоче — той перемагає. Наразі я буду закінчувати, як щось новеньке дізнаюсь, то одразу Вам напишу. Ще раз дякую Вам від щирого серця за Вашу доброту. Залишаюся завжди вірний Вам та вірний моєму шановному народові, Ваш старий, щирий, вдячний та найвірніший

Вільгельм Габсбург.

P.S. Справа […] Раціборського, Красінського^346 є дуже елегантна! Це справжні […]. Але якщо Вам це все ж таки вдасться, я одразу переговорю з цього приводу з ерцгерцогом.

№ 16

Вілла Райнер Баден біля Відня

14.1.1917

Любий, добрий друже!

Сьогодні писати Вам мені особливо радісно, бо цього разу я маю переважно добрі новини! Я ж це завжди казав: «Ще не вмерла Україна!» У мене є так багато чого доброго Вам повідомити, що я і сам не знаю, з чого мушу почати!

Вчора я довго розмовляв з одним паном про 2 Н., якого Ви у свій час приймали у Перемишлі, і якого я з Wygranka провідував у Володимирі-Волинському — отже, я вірю, любий друже, що Ви мене розумієте, та, щоб бути точнішим, це та ж персона, якій я писав з приводу Вашої справи, і який мені на мій лист відповів, і цю відповідь я Вам для перегляду відіслав — отже, чи розумієте Ви мене? Насамперед я розповів йому про новий, добрий намір таких кавалерів як Красінський, Раціборський і так далі. Через це він був такий обурений! Він сказав мені слово в слово: «Які ж це свині, ці пани, адже я знаю, що G.[347] є дуже добрий, якщо не найкращий з тих, кого я знаю, який був з D.[348] до S. Зовсім несправедливим способом […], — так далі йти не може, я вже наведу тут порядок!» Після цього я його запитав: «Чому тоді це об’єднання було можливим?» Він відповів мені, що деяким євреям він зробив невірну рекламу, уряд тоді їм повірив. Він мав на увазі, що у цих справах A.O.K. не має права багато чого говорити, оскільки ця справа є виключно урядовою! Отже, будьте впевнені, що Раціборський та компанія вже не зможуть більше нічого зробити, як Ви бачите, я працюю всюди, де я тільки можу! Для моїх гаряче шановних людей, для цих хоробрих, добрих українців. Те, що я сказав, це найменша частина того, чого вони варті! Після довгих, важких зусиль нарешті вдалося мені позбутися Діллера та Ламеруна^349, але це лише на деякий час, оскільки їм ще не має заміни, як би був хтось на оці, було б добре. Одне ім’я вже пролунало, він із II армії, отже, можемо гадати, що він займе це місце. Більше мені нічого сказати. Таким чином, тільки терпіння, якщо не одразу, то дуже скоро Д[іллер] та Л[амерун] змушені будуть піти напевне! Так, що це в мене погано вийшло! Що Ви думаєте про це? Вважаю, що я впродовж усього часу вказував моєму народові — нації вірний шлях до перемоги. Отже, мій старий друже, Ви задоволені моєю працею? Я сам дуже пишаюся зробленою роботою, тому що це була тяжка боротьба! Після того, як я багато розмовляв із персоною, яку раніше зустрів, і він побачив, що я дуже добре поінформований, то він запросив мене на нараду з галицько-польської справи! Це така велика честь для мене, оскільки я там зможу багато зробити! Це вже тріумф, ми цього досягли, мій любий друже, із Вашою допомогою. А саме: відомі журнали справляли дуже добре, глибоке враження у трьох місцях, про які ми у Боложинові із нашим священником розмовляли, — отже, браво! Я поздоровляю Вас та дякую Вам, добрий друже, за Вашу діяльність, за Вашу відданість та старання від мого імені та від імені так гаряче мною шанованого народу та нації. Винагорода! Слава тобі, Боже! Через ці статті у всіх повідкривалися очі. І всі себе питали: так що ж трапилось? Що? Де? Як? Коли? Навіщо? Куди? І так далі. І тоді в один момент я зрозумів — це ж було ризиковано — але нам вдалося! Та й що вдалося! Мені вдалося схрестити зброю із паном Білінським^350! Ціла галицька справа внаслідок Ваших статтей, після моєї агітації, моїх висловлювань та після наданих мною проспектів була налаштована до зовсім нового ладу! […] Після війни (але я наполягаю вже впродовж війни) Схілна Галичина та Буковина будуть реорганізовані у єдину провінцію у складі Австрії, Західна Галичина відходить до Польщі, але з часом! На початковому етапі в цій провінції переважатиме німецький склад управління, тобто державні службовці спочатку будуть найматися з німецьких відомств, потім їх замінять українські службовці, тоді вся справа зрушить з місця і піде вперед. Спочатку провінція отримає військовий статус. Отже, що Ви скажете на це, любий друже? Чи не добре я попрацював? Це було варто навіть і того, що я захворів! Я залишаюся тут до середини травня, бо тут починаються важливі події. Я повинен тут ще у дечому порадитись. Через 3 тижні дасть Бог, я багато подорожуватиму, зараз буду впродовж тижня закінчувати лікування, потім візьмуся знову за роботу над нашою великою справою!

Що стосується Вашої справи, то тут я теж багато чого досягнув. Вашого акта я надіслав до К. відомства, потім з приводу нього там усе конкретно пояснив, щоб при нагоді Й[ого] В[еличності] все чітко доповіли, і якщо я зможу, то при нагоді сам усе йому докладно поясню. Отже, це також повинно вийти в мене найкращим способом — тільки терпіння! Я дуже надіюся, що буду мати можливість, для мого любого Павла здобути звання комісара! Отже, радійте!!! Я вже дійсно здоровий, українські справи сприяють моєму одужанню, яке просувається так добре! Я дуже радію вже зараз в зв’язку з моїм від’їздом, коли саме за тиждень напишу хороброму Каетану […]! Тепер ще про Шептицького (митрополита)[351], з ним я зробив низку кроків вперед. Незабаром ним буде проведена акція в Римі та одночасно у іспанському та американському посольствах, мені обіцяли успіх, але я прошу Вас зберігати усе у повній таємниці, тому що все влаштовується обхідними шляхами і мені це коштувало великої та тяжкої праці. Це все є цілковито новим! Я сподіваюся, що Ви задоволені моєю діяльністю!!! Часто це все зробити дуже тяжко, але я роблю від щирого серця для мого бідного доброго народу та для країни, яку повинні мати українці.

Як добре було у Пасічній. Боже, із яким би задоволенням я знову опинився там! Ах, мої хоробрі солдати — ці справжні герої! Дай-то Боже, щоб у нас усе вийшло так, як я запланував і роблю. Я впевнений, що країна, народ і Ви будете повністю задоволені моєю працею. Отже, будь-ласка, пишіть мені. Я висилаю Вам відому статтю з «Українського Слова»[352].

Залишаюсь завжди Ваш щирий та вірний

Вільгельм Габсбург

P.S. Василько розлючений на мене через мою пропозицію об’єднати Буковину та Східну Галичину у єдину провінцію! Це для мене нічого не значить — його гра вже закінчена! Але, будь ласка, не кажіть йому цього! Якщо він бачить Буковину окремою, то це марна справа, бо вже зараз мова йде про [об’єднання] Буковини та Східної Галичини, про що він й гадки не має!

(Там само. — Арк. 36 зв.-39зв. Автограф нім. м.).

№ 17

Вілла Райнер Баден біля Відня

17.1.1917

Любий друже!

Насамперед дякую Вам від щирого серця за присланий Вами хліб! Він мені дуже смакує, і, повірте він дуже сприяє моєму одужанню, тим паче, він надходить до мене від мого друга та був вирощений на моїй рідній землі. Я сподіваюся, Ви у доброму здоров’ї й отримали мій останній лист із приємними новинами, але я прошу Вас цей лист спалити, оскільки він містить дуже важливу інформацію, і ніколи не можна бути напевне у безпеці. Якщо ця інформація просочиться у суспільство, це тільки нашкодить нашій справі. Я дякую Вам також щиро за Ваш милий лист, за теплі слова та за гарні статті з журналів, які принесли мені велику радість. Я також дуже радий, що можу саме для Вас, мій любий друже, надіслати докази моєї праці. Отже, як я і обіцяв у листі від 13 числа цього місяця, я відіслав у К. відомство мого посильного, щоб дістати Ваш акт, але я не отримав його, оскільки ці справи знаходяться у скарбницькій резервній раді, адже я був дуже точно поінформований та попередньо зробив схематичну копію (примірник) справи, яку я додаю до листа із проханням обидва документи потім знову мені відіслати, оскільки вони мені ще потрібні. Справа виглядає дуже просто: на оригінальній сторінці все в порядку, проте зміст на копії не співпадає з тим, де К. відомство визнало приналежність Якова Гужковського до дворянства легітимною, яке він отримав 9 квітня 1776 від польського короля Станіслава Августа^353 — але не хвилюйтеся, те, що Вашу належність буде визнано, про це я вже дуже потурбуюся, що буде не важко і для цього я вже зробив потрібні кроки. Пославши цей [документ], я буду переконаний, що тут справа знаходиться у повному порядку, оскільки дворянин Гужковський вже був народжений у дворянській родині. Це передбачено на всякий випадок. Якщо навіть і це не буде визнано, у чому я сумніваюся, всупереч всьому я доповім справу особисто Кайзеру, і тут я вже впевнений в успіху! Отже, любий друже, будьте повністю спокійні, я взяв справу у свої руки і також хочу довести її до успішного кінця, і для мене буде великою радістю, щось для мого любого друга зробити, який був таким добрим зі мною, із своїм хоробрим народом, і я вірю, що з божою милістю та допомогою Господа, у якого ми свято віримо, ми переможемо! Отже, терпіння та будьте спокійні, я багато працюю увесь вільний час. Зараз ще одна приємна річ! Справа із митрополитом у дуже доброму стані і я впевнений в успіху моєї роботи. Мені вже вдалося впродовж переговорів із Росією справу так далеко просунути, що митрополит поїде не до Риму, а через Швецію-Німеччину до Австрії — чи це не задалеко? Звичайно, це ще не зовсім точно, оскільки росіяни, як це ми вже знаємо, дуже часто змінюють свою думку, але я все ж таки переконаний, що ми досягнемо найкращого успіху, і щоб бути до кінця впевненим я хочу спробувати піти іншим шляхом, який, на мою думку, матиме успіх. Я хочу викласти герцогині Кумберленд^354 усю справу, та попросити її листовно втрутися у неї. Вона іноді перебуває у верхній Австрії, де має брата Вальдемара — принца королівства Данії, який є братом короля Данії, та ще має сестру, яка є герцогині Кумберленд — мамою. Отже, вірте мені, вона щось влаштує, тим більш я вже знаю, що за її допомогою вже багато чого було здійснено, так, наприклад, коли до австрійських офіцерів ставилися у російських в’язницях дуже погано, після її листів та особистого втручання почали ставитися краще, навіть дуже добре, оскільки про це дізнавалася і сама її сестра […].

Чи не вважаєте Ви, що це є добрий шлях? Я впевнений, що і в цій справі ми досягнемо успіху! Отже, як Ви бачите, любий друже, я працюю всюди, де тільки можу, і це було б великою, гарною справою, якби ми допомогли графу Шептицькому, цій святій людині — дай Боже, щоб нам це вдалося! А врешті, наша справа у тому ж стані, про який я писав Вам у останньому листі, тобто у відмінному стані, також добре рухається справа університету, оскільки тут ми можемо випередити росіян.

Мені вже дійсно краще, але я хочу залишитися тут ще приблизно до середини березня, по-перше, щоб дійсно добре відпочити, і по-друге, я тут можу ще багато чого для нашої спільної справи зробити. Окрім того, хочу звернути увагу на підкреслені у листі слова, що сповнені надією, бо йдуть від самого наглядача [скарбницької резервної ради], який в таких справах чудово орієнтується.

Погода тут вже протягом кількох днів по-весняному тепла. Що стосується фотографій, то вони мені дуже подобаються, але я вишлю їх лише за декілька днів, оскільки сам сфотографувався лише сьогодні, а саме у блузі із декораціями, та ще у сорочці, що була вишита українською рукою, та у шубі, яка, я гадаю, буде виглядати справжньою. Я певен, мої хоробрі люди дуже зрадіють [фотокарткам]. Хотів би Вас просити, написати у наступному листі правильно «архикнязь Вільгельм», тому що я хочу так підписати фотографію. Я часто думаю про Вас, мій любий друже, а також про мою країну і про моїх людей. Як Ви провели час у Пасічній? Ви когось вітали там від мого імені? Я ще раз від щирого серця дякую Вам, мій любий друже, за всю Вашу доброту та за посилки, залишаюся завжди Ваш щирий, вдячний, вірний Вам та Вашому народові.

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 41 зв.-42 зв. Автограф нім. м.).

№ 18

Вілла Райнер Баден біля Відня

20.1.1917

Любий друже!

Сьогодні я пишу Вам дуже стисло, але одночасно надсилаю обіцяні фотографії і, якщо вони Вам сподобаються, тоді я вишлю Вам на наступних тижнях, тобто коли фотографії будуть готові, десь приблизно 50 штук. Ви їх можете розмножити, мій любий друже, та роздати усім людям, які їх хотіли мати. Мені вони дуже подобаються, тому що там навіть українська сорочка дуже добре вийшла, і я сподіваюся, що ним зрадіють наші хоробрі та добрі українці. Отже, напишіть мені про це.

Над усіма відомими справами я працюю, хоч і повільно, але впевнено і з просуванням. Я сповнений найкращих надій. 2 дні тому я мав довгу і дуже цікаву конференцію із док[торо]м Окунєвським^355, якого я думаю Ви ще не знаєте, але який є визначним у[країнцем]. У четвер я їду до Відня (23 числа), де особисто матиму засідання із док[торо]м Олесницьким^356 та док[торо]м Окунєвським, пізніше я маю дещо обговорити з док[торо]м Меленевським^357 про відому у[країнську] пропаганду серед полонених у таборах. Отже, як Ви бачите, я постійно знаходжуся у дії, але треба ще багато чого зробити. Звичайно проводитиметься ця конференція на квартирі Олесницького у повній таємниці. Пізніше я хотів би також познайомитися з Романчуком та Петрушевичем^358, але це ще може почекати. Будь-ласка, любий добрий друже, вибачте мені за стислий лист, але це виключно через брак часу. Після конференції я напишу Вам докладніше, мій любий друже, я завжди про все писатиму, і Ви завжди будете моїм вірним порадником. Я часто думаю про моїх хоробрих людей і про країну, яку я так гаряче та усім серцем люблю.

Наразі закінчую і хочу Вас ще раз запевнити, що мої думки завжди із моїми українцями, залишаюся завжди Ваш вірний, щирий та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 44–45 зв. Автограф нім. м.).

№ 19

25/1. 1917

Любий друже!

Після того, як я вже 2 тижні нічого від Вас не отримую, я побоююся, що Ви 2 моїх останніх листа не отримали. Перший лист — із добрими новинами, другий — із фотографією. Крім того, я до сьогодні не бачив того солдата, який мені завжди приносив від Вас листа, тому я трохи хвилююся, але мене все ж таки заспокоює лист від док [тор] а Олесницького, який мені повідомляв, що Ви були відсутні, тому що поїхали до Волині на відкриття школи або щось таке. Отже, я дуже прошу Вас, одразу після отримання цієї листівки мені написати, чи отримали Ви мої 2 останні листа, тому що це для мене дуже важливо!

Я почуваю себе вже дуже добре, сьогодні приїхав з Відня, де я мав відому конференцію. Більше зможу Вам написати лише після того, як я напевне знатиму чи Ви отримали мої листи. Тут нічого нового немає. Я старанно працюю далі, і сповнений найкращих надій! Я часто згадую мою дорогу країну та народ! Із щирими вітаннями залишаюся завжди Ваш вірний, щирий та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 49–49 зв. Автограф нім. м.).

№ 20

Вілла Райнер Баден біля Відня 25/1. 1917

Любий, добрий друже!

Я щойно отримав Вашого милого листа та посилку, від щирого серця дякую Вам за це! Сьогодні я пишу дуже стисло. Дякую також за документи, які для мене є дуже важливими! Справу К. я спробую прискорити. Справу Д[іллера] та Л[амеруна] я теж прискорю як тільки це стане можливим. Будьте впевнені, я дуже, дуже старанно працюю! У справі із новим будинком я, звичайно, допоможу, тим паче це зробити мені буде дуже легко, оскільки це ж моя пропозиція і я почав цю справу вже три тижні потому — отже, будь ласка, зберігайте повну таємницю! Як Ви бачите, я працюю повільно, але впевнено! З приводу жандармських офіцерів робиться усе можливе, насамперед працюю я над тим, щоб до Волині приїхав окружний комендант, а не польський. Нещодавно я познайомився із доктором Олесницьким — це чудова і дуже розумна людина. Ми розмовляли стосовно загальних важливих для нас питань з приводу моєї персони, потім розмовляли з приводу українського] легіону та полонених (російських, українських). Потім я познайомився ще із двома українцями д[окто]р[ом] Меленевським з Києва та д[окто]р[ом] Жуком^359 з Харкова, обидва є теж дуже милими людьми. Наступного тижня я знову їду до Відня, тому що мені потрібно дещо зробити у міністерстві зовнішніх справ, а також я потурбуюся з приводу N. справи. Я гадаю, що дуже скоро ми вже побачимо ознаки успіху. Це дуже важко зробити, оскільки постійно наштовхуєшся на якісь перешкоди чи на мафію! Я також працюю над тим, щоб Східну Галичину офіціально назвали Україною, а її народ «українцями». Я вважаю, що це теж був би добрий крок уперед! З приводу Василька, будь ласка, не турбуйтесь, я дуже Вам вдячний, любий друже, за Вашу роботу, і прошу Вас її і надалі проводити. Я дуже радий Вашим добрим новинам з Волині! Славно! Я дякую від щирого серця Вам, та воякам в окопах за слова та докази вірності, які викликали у мене сльози, будьте певні, українці, що я завжди буду вдячним вам за вашу любов та вірність! Хай живе наша славна та прекрасна Україна! Я хотів би, щоб Ви, мій любий друже, приїхали до Пасічної! Ви щаслива людина! Я прошу Вас потиснути руку від мого імені моїм хоробрим українцям в окопах, перекажіть їм мої вітання, і, хоча я й знаходжуся дуже далеко від Пасічної, все одно я із тремтінням у серці думаю про мою країну, про мій відданий та хоробрий народ! Я прошу Вас передати в окопи мої почуття вдячності та відданості, перекажіть що і я теж пожертвую усім заради нашої дорогої та святої країни! Хвала Вашій пам’яті! Скоро прийде новий, величний час і ми не повинні ніколи забувати слова: «Ще не вмерла Україна!», ці слова є незабутніми і зовсім скоро втіляться у життя.

На жаль, фотографії я ще не можу відіслати, оскільки вони не готові; але як тільки будуть виготовлені, я одразу вишлю Вам 30 штук необхідних фотографій (та негативи) для подальшого розповсюдження вже на Україні! Якщо це буде можливим, то, будь ласка, помістіть одну фотографію в українському журналі!

Я прошу Вас, якщо Ви поїдете у Пасічну та передаватимете [воякам] в окопах вітання, то додайте і мої також, перекажіть, що і я із задоволенням відвідав би Пасічну! Я вже дуже радію, що скоро побачу Каетана! Також щиро дякую за фотографії від Шептицького, від цієї святої людини, яку я дуже поважаю, і, по-друге, за фотографію, де зображені мої добрі, старі хоробрі друзі по окопах, отже, за це все дуже, дуже дякую! Будь ласка, після Вашого приїзду з Пасічної одразу пишіть мені, при можливості вишліть мені звідти фотографії, та не забудьте привітати від мене [вояків] в окопах, та висловіть мою любов і вірність моєму народові та країні. Я дотримуюсь кожної Вашої поради стосовно кожного пункту з Вашого останнього листа. Будьте певні, мій любий, добрий Гужковський, що я працюю дуже старанно та роблю все найкраще для нашої справи і з цим я залишаюсь вірний Вам, а також нашій країні та народові, вдячний, відданий та щирий

Вільгельм Габсбург

№ 21

Вілла Райнер Баден біля Відня

27.1.1917

Любий друже!

Я щойно отримав Ваш милий лист із добрими порадами, яких я, само собою зрозуміло, буду дотримуватися. Що стосується обережності, то тут будьте спокійні. Про важливі справи я розмовляв із д[окто]р[ом] 0[лесницьким], він виявився дуже симпатичним, розумним чоловіком та справжнім патріотом! Розмовляючи з д[окто]р[ом] Меленевським про загальні справи, я поцікавився у нього, чи можу познайомитись з якимось українцем з Києва. Доктора Окунєвського я знаю досить давно, ще з ранішніх часів. Він як лікар-терапевт у Полі^360, біля моря працює санітарним лікарем, він є справжній патріот, доволі надійна та стримана людина. Отже, любий друже, будьте спокійні. Я дуже радий, що Вам сподобались мої фотографії. Наступні будуть готові десь за тиждень, це ті, які Ви просили в мене для поширення серед українців. Я дуже радий знайомству із Каетаном. Ви питаєте мене, коли я піду до Й[ого] В[еличності], зараз відповісти Вам я поки ще не можу, оскільки, по-перше, його зараз немає, і я залишуся тут ще на 1–1/2 місяця, але Ви можете бути спокійні, тому що я обов’язково піду до нього з приводу К. справи, я не такий вже і слабкий для цієї справи, ця справа є дуже важливою і я Вас, любий друже, настільки поважаю, що не можу для Вас цього не зробити. З приводу нового будинку я працюю дуже багато і сподіваюся на успіх — тут в нашій справі є ще над чим працювати, тому я прошу дещо поспішити, бо всі справи повинні бути зроблені, поки я тут! З фронту все це зробити буде важко.

Я Вам дуже вдячний за відому рекламу, та прошу Вас і надалі проводити її і у Пасічній. Будь ласка, перекажіть Вашій дружині мої найщиріщі вітання, а також Каетану, моєму підопічному! А зараз я хочу із Вами ще дещо обговорити. Справа К. нам напевне вдасться, у цьому я переконаний. Якщо Ваше визнання пройде успішно, про нього напишуть у газеті, то тоді я Вам напишу «офіційного» вітального листа, якого я попрохав би Вас опублікувати в українській газеті. Це було б дуже добре, тому що це вітання надасть справі святкового завершення. Зміст цього листа я Вам обов’язково перешлю для попереднього перегляду. Я сподіваюся, що Ви погодитесь зі мною.

Наразі закінчую, я і надалі ретельно працюватиму та залишаюся із щирими вітаннями завжди Ваш щирий, вдячний та вірний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 54–55 зв. Автограф нім. м.).

№ 22

Вілла Райнер

Баден біля Відня

1.2.1917

Любий друже!

Нарешті я можу знову написати Вам, мій любий друже, вже довшого листа. У мене дійсно обмаль часу, адже українська справа є дуже складною, і завжди необхідно багато чого робити, якщо дійсно ретельно працювати. На наступних тижнях, десь 10–15 лютого, я маю намір піти до Й[ого] В[еличності] з приводу Вашої К. справи та одночасно хочу дещо нагадати про країну Україна та її народ, хоча разом обидві справи не можуть бути розглянуті; потім, на наступних днях я їду до Відня, щоб провести дещо для нашої справи у міністерстві зовнішніх справ, детальніше про це напишу після перемовин там. Йдеться про український легіон, по-перше, яким Ви будете керувати, по-друге, щоб Ви мали [український] провід, а не чеха на ім’я Кікаль![361] Потім я маю ще дещо зробити в АОК, де я хочу звільнити від військової служби д[окто]ра Цегельського^362, оскільки він буде потрібний у Відні, але я думаю, це буде важким завданням, тому що відносно звільнень від військової служби існують дуже суворі адміністративні розпорядження. Але все, що може бути зробленим, буде зроблено. Отже, як Ви бачите, любий друже, я працюю, наша справа рухається добре, потім, я також констатував той факт, що вітер у міністерстві зовнішніх справ віє в наш бік, тобто до справи поставилися із розумінням, прихильністю та із наміром допомоги, що є дуже добре. До цього листа я докладаю ще конверт із офіційним листом до Вас. Якщо Ви зможете, то, будь ласка, я прошу Вас віддати цей лист надрукувати в українській газеті, це може дуже вплинути на читача! І тому я впевнений, що К. справа піде легко! Отже, щойно Вас повідомлять про Ваше офіційне призначення, будь ласка, одразу віддайте мого листа до друку у газеті, оскільки я гадаю, що цим ми справимо дуже добре враження, а як Ви гадаєте? Будь ласка, зробіть так, як Ви вважаєте за потрібне, й одразу напишіть мені про це! Про Ваше ставлення до цього я потім напишу ще одну статтю, яку я Вас попрошу теж розмістити в українській газеті, але прошу зробити це, лите після того, як я Вам напишу, тобто після того, як я матиму зустріч із Й[ого] В[еличністю]. Я гадаю, що ця стаття також буде дуже корисною, оскільки, по-перше, українське суспільство знову почує щось від мене, по-друге, у цій статті можна буде прочитати, як я працював для нашої справи! Я маю написати цю статтю у досить стриманому тоні, тому я можу спокійно піти до газети. Будь ласка, напишіть мені, якої Ви про це думки та чи згідні Ви із цим? Знову лунає в моїй голові «Верховино», я знаходжуся із моєю країною та людьми у гарному настрої, і часто згадую таку гарну та таку далеку Україну. Я радію моєму знайомству із Каетаном! У мене дійсно хороший настрій і робота для моєї країни додає мені великої радості. Чи Ви вже отримали мою фотографію? Згодом я перешлю Вам залишок із негативами, щоб їх можна було розмножити. Як було у Пасічній? Я сподіваюся мати можливість у майбутньому зробити дещо для [вояків] в окопах, потім я працюватиму над тим, щоб українські (державні) школи прийшли до Волині, і щоб в офіційній мові вживався термін не «Рутенці», а — «Українці», і у цьому сподіваюся на успіх. Потім я хочу розшукати доктора Трильовського^363 та обговорити дещо з ним стосовно легіонерів; я його особисто ще не знаю, але вже листувався з ним. Більше тут нічого не відбувається, отже, ще раз, любий друже, я Вас запевняю, що старанно працюю над нашою справою; з приводу К. буду тоді одразу писати до міністерства. Я сподіваюся на найкраще.

Із щирими привітаннями залишаюся завжди Ваш старий, вірний та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 57–58 зв. Автограф нім. м.).

№ 23

Вілла Райнер Баден діля Відня

2.ІІ. 1917

Любий, добрий друже!

Від щирого серця я дякую Вам за прекрасний хліб та за милий лист! Добрі поради є для мене особливо приємні. Я буду дотримуватися Вашої поради та листування із згаданими Н., які припиняють справи із таборами, я вважаю це за краще та за надійніше. На жаль, я припустив одну необережність, але я гадаю, що вона буде без наслідків!

Одним українцям, з якими зустрівся, я віддав фотографію, яку я Вам теж відіслав; вони прохали мене віддати її до «Вісника»[364], я виконав їх бажання, тому що я у цьому нічого поганого не знаходжу, оскільки, по-перше, я можу фотографуватися так як я хочу, а по-друге, у цьому нема нічого поганого; цей журнал все одно ніхто не читає, тобто ніхто з поважних кіл суспільства, отже, це майже ні на що не впливає, я гадаю так. І потім ще до того йде безвинна стаття, яку я теж прочитав, а саме, що мій 13 полк уланів мене шанує, та що вишивану блузу я отримав від них як подарунок, отже, зовсім невинна стаття! Я сподіваюся, що це справі не зашкодить! Хвала Господу, що я був таким обережним і дав мою фотографію без підпису. За долучену газету дякую Вам від усього серця, стаття є дуже доброю, і, у свою чергу, я теж дякую Вам за добру та систематичну працю! З приводу легіонів я зроблю все можливе і зараз сконцентрую на цьому усю мою увагу. Я вважаю, що це є також дуже важливою справою. Тим часом Ви повинні будете отримати мій офіційний лист, який Ви, може, і використаєте! З приводу К. справи я хочу 15 числа цього місяця піти до Й[ого] В[еличності], якщо він тут буде, та одразу при нагоді хочу перемовитись декількома словами про легіон, яким він і сам опікується. Я сподіваюся, любий друже, що Ви не тримаєте на мене зла, що я так необережно відіслав фотографію! Адже на помилках вчаться, отже з цього моменту я буду ще обережнішим, більше нічого не робитиму без Вашої, любий друже, поради, тому і надалі, якщо Ви мені писатимете і радитиме, я буду нескінченно вдячний. Мене вже розбирає допитливість і я дуже переймаюсь з приводу Вашого відпочинку у Пасічній! Я вже цьому радію. Ці канікули на Волині були, мабуть, чудовими! Я часто думаю про моїх людей та чудову країну, яка стала мені новою Батьківщиною. Я і надалі працюю над нашою справою і буду далі працювати дуже обережно та систематично відповідно Вашої програми, бо Ви, любий друже, у пошуках знаєтеся найкраще! Мені вже дійсно добре і я поступово набираю вагу, чим зобов’язаний Вами надісланому хлібу, за що я дуже дякую. Я вже зараз дійсно радий майбутньому знайомству з Каетаном. Будь ласка, привітайте від мене Вашу дружину та мого підопічного і перекажіть мої поздоровлення до дня народження; за 8 днів, тобто 10 лютого, я святкуватиму свій 22 день народження. Тут зараз чудова зимова погода, багато снігу, добрі катки та мороз. Я був би Вам нескінченно вдячний, якби Ви мені написали найважливіші пункти стосовно легіонерів, тоді я одразу зміг би почати працювати над цією справою. Як я дізнався завдяки моїм розслідуванням у цій справі, міністерство оборони країни повинно у К. К. зробити заяву, у якій буде запропоновано АОК створити з 6 окремих підрозділів українську бригаду легіонів! Із цього могла би вийти гарна справа! Теперішній комендант, наскільки я знаю, чех і його звуть Кікаль! Він має тісний зв’язок із мафією, і якщо [вона] щось захоче, хто стане йому на шляху? Але, не зважаючи на це, я працюю далі, бо переконаний, що працюю для важливої та великої справи, яка незабаром втілиться у життя. І взагалі, я констатую, що зараз повсюду панує піднесення та активний, свіжий рух, який виник, звичайно, також завдяки нашим зусиллям. Тому я прошу Вас, любий, добрий друже, пробачити мені мою необережність, але я зробив це лише із добрими намірами. Із щирим проханням про дальші поради залишаюсь Ваш вірний, щирий, відданий українській справі та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 59–60 зв. Автограф нім. м.).

№ 24

Вілла Райнер Баден біля Відня

8.ІІ. 1917

Любий, добрий друже!

Сьогодні я пишу Вам повідомити найкращі новини! Сьогодні об III-ій я був у Й[ого] В[еличності] у справі К., яка була сприйнята дуже добре, я також повідомив йому про меморандум, що є дуже важливим для нашої справи. У розмові із ним я вказав на Вашу видатну діяльність, що було сприйнято дуже добре, і я сподіваюся, що дуже скоро я зможу Вас поздоровляти, мій любий друже. Він був зі мною дуже, дуже люб’язний, я пробув у нього довго, і ми розмовляли сидячи за одним столом, що трапляється дуже рідко, тому що зазвичай аудієнції тривають дуже недовго. Я сповнений «найкращих» сподівань стосовно нашого майбутнього. Тільки спокій та терпіння. Ті документи, що Ви мені прислали, які були для мого меморандуму дуже важливими, я відсилаю Вам знову та щиро дякую за них. Отже, я прошу Вас, любий друже, цю статтю про мене, яку переслав Вам у минулому листі, про те, що я 8 лютого був на аудієнції, віддати в українські газети! Я сподіваюся, що дуже скоро Вам дадуть знати, що справа К. вже вирішена, тому Ви можете і мій офіційний лист теж віддати до українських газет! Справу Б. я вже завчасно порушив, але вона зараз не вирішується, треба буде перечекати 1–2 роки і лише потім знову згадати про цю справу. Я пересилаю Вам також «Вісник» із моєю фотографією та статтею, все це вже пройшло відому цензуру, тобто тут немає ніякої небезпеки! Два дня потому я отримав телеграму від одного графа з українського легіону, яка дуже мене вразила і втішила! Але на жаль я був не в змозі йому подякувати, оскільки його ім’я було написано нерозбірливо. Тому я Вас дуже прошу одразу написати мені його ім’я та адресу, бо я дуже хотів би його подякувати за такі милі та теплі слова, які мене нескінченно порадували! Я дуже щасливий, що нарешті крига на верхівці скресла, і стало можливим, у будь-яку мить на самій верхівці зробити усе можливе для моїх людей! Я дуже радію, що нарешті нам це вдалося, хоча і не без перешкод, але про них я розповім Вам при зустрічі! Тому я дуже хотів би, щоб Ви, любий друже, приїхали б якось до Відня, бо я маю обговорити із Вами дещо дуже важливе. Точну дату я Вам наразі сказати не можу, і я себе питаю, чи взагалі Ви матимете можливість зі мною зустрітися? Далі, я чув у Відні, що Ламерун частенько буває у Діллера! Я сподіваюся, що це для Вас новина. Я надсилаю Вам мої фотографії із підписом, як і обіцяв. Тепер прошу Вас написати мені, чи є д[октор Кирило Трильовський надійною людиною? Я Вас питаю про це тому, що я лише після Вашої рекомендації хотів би потім із ним познайомитися. Вибачте мені будь ласка, що я пишу дуже стисло, адже я маю ще дуже багато чого зробити! Будь ласка, цю статтю про аудієнцію вже в українській газеті перешліть мені. Цими днями мені знову стало трошки гірше, але вже зараз, дякуючи Богові, зі мною все гаразд і знову здоровий, тому знову дуже наполегливо працюю і маю дійсно мало часу, бо дуже багато роботи! Я сподіваюся, що Ви задоволені моєю працею. Після сьогоднішньої аудієнції я піду ще й 15 числа, про що Вам одразу напишу, і спробую К. справу прискорити. Заздалегіть дуже радію з приводу Вашого повідомлення із Пасічної. Отже, будь ласка, любий друже, напишіть мені негайно, бо я вже тривалий час від Вас нічого не отримував!

Із щирими вітаннями залишаюся завжди Ваш старий, вірний та вдячний українець

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 62–63 зв. Автограф нім. м.).

№ 25

Вілла Райнер

Баден біля Відня

14.11.1917

Любий, добрий друже!

Щойно отримав речі, які Ви мені передали та переслали по пошті, а також довгого листа, за що я щиро вдячний. Як Ви вже знаєте, я був у Й[ого] В[еличності], та зробив усе можливе! Я сповнений великих надій. Хочу Вас запитати ще раз, чи не могли б Ви приїхати до Відню? Я маю з Вами дещо терміново обговорити! Будь ласка, напишіть мені одразу, чи можете Ви приїхати? Я щиро дякую Вам за цікаві документи. Що стосується справи ерцгерцогині Софії, то тут Ви можете бути впевнені, що я усе триматиму у таємниці!! Якої великої радості завдав мені милий лист від легіонерів! Але я дуже прошу Вас зберігати безпеку та потаємність! Через Трильовського Ви можете не переживати, оскільки я його особисто не знаю, і за Вашою порадою не маю наміру з ним знайомитись! Буду намагатися виконати все, що Ви вказали у переліку пунктів! Ви ж знаєте, що я для Вас роблю усе із задоволенням, усе можливе!

Ще раз повторюю, тримайте усе у повній таємниці, дотримуйтесь безпеки, оскільки, як мені стало відомо, пішли поголоски у Відні! Я не знаю саме через кого, але від одних єгерів почув: що я цікавлюся у[країнцями]та дуже за них заступаюся — ці кружляючі плітки мені дуже неприємні, і до того ж це може дуже зашкодити нашій справі! Через це я дуже стурбований і хочу негайно із Вами порадитись, це дуже важливо, щоб нарешті покласти цьому край — тому що це може нам дуже нашкодити, але, на жаль, я ще не знаю, від кого ці плітки йдуть. Тому ще раз як застереження я прошу Вас, негайно спаліть усі мої листи, і особливу увагу приділіть фотографіям! З приводу старшого лейтенанта Райсца навряд чи я зможу щось зробити, тому що стосовно цього є дуже суворі постанови. Тут я хотів би чимось зарадити, але маю мало надій. Я Вам навіть не можу переказати, наскільки мені є неприємними ці дурні розмови у Відні, сподіваюся, що це скоро закінчиться, бо для нас це може вилитися у дуже погані наслідки! Дай Боже, щоб це нам не нашкодило, тепер я повинен буду деякий час відмовлятися від підтримки і повинен бути дуже обережним, доки усе після цих пліток заспокоїться, я не можу второпати, як можна бути такими дурними людьми, щоб таке розповсюджувати, вони ж тільки заважають нашій справі! Тому прошу написати мені, чи можете Ви приїхати? Бо я вірю, любий, дорогий друже, що лише Ви можете усім цим панам сказати, щоб вони буди обережними, перш ніж через ці дурні плітки шкодити нашій справі! Я мушу відверто сказати, що це повідомлення зачепило мене дуже сильно і з неприємним відтінком, і я вірю, що Ви мене в цьому прекрасно розумієте. З приводу відомої статті про аудієнцію я можу йти до газети цілком спокійно, бо це аж ніяк не зашкодить, і вже ця стаття надрукована також в німецьких газетах. Та саме у Відні галасують, що я маю відносини із Левицьким, що є ще більш недоречним, оскільки я його зовсім не знаю, і, навіть, ніколи із ним не переписувався! Отже, це теж тримайте у повній таємниці! А в іншому тут більше нічого нового не відбувається. Я сподіваюся, що К. справа скоро буде завершена, це принесе мені чималу радість, що зовсім скоро я зможу Вас поздоровити. Мені вже дійсно дуже добре і сподіваюся скоро бути поруч із Вами! Ще я хочу попрохати у Вас поради та спитати Вас, якої Ви думки про ці плітки? Я сподіваюся, що всі ці неприємності скоро минуться і та про них усі забудуть, дай-то Боже, щоб усе так і трапилось! Ваше повідомлення з Пасічної мене дуже втішило і я дуже зворушений Вашими теплими словами. З тих пір як я тут, часто думаю про мій полк і моїх хоробрих людей, а також про таку гарну країну! Наразі закінчую, щиро дякую Вам, любий друже, за Вашу доброту та ще раз прошу у Вас про пораду, обережність та таємничість, і, будь ласка, напишіть мені, чи можете Ви приїхати до Відня?

Із найщирішими вітаннями залишаюсь завжди Ваш вдячний, щирий та завжди вірний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 65–67. Автограф нім.м.).

№ 26

Вілла Райнер, Баден біля Відня, 20.11. 1917

Любий, добрий друже!

Щиро дякую Вам за три милі листівки! Я слідуватиму усім Вашим порадам, звичайно, я не буду знайомитись із Трильовським. Ті плітки, про які я Вам писав, хвала Богові, виявилися нешкідливими і вже припинилися, чому я дуже радий. Й[ого] В[еличність] повинен скоро приїхати до Львова, щоб відвідати східний фронт, як я вже чув, туди вже їде все польське панство вклонитися цісарю. Я сподіваюся, що там будуть і українські представники, які висловлять ше більшу шану, це, звичайно, справило би враження. Я в цьому переконаний, так як я знаю, що Ви вже тут, і Ви, любий друже, зробите все можливе, щоб туди потрапити, звичайно, дотримуючись обережності, тому що Діллер може бути теж при цьому. Будь ласка, напишіть мені, які Ви маєте плани стосовно цього, і що Ви думаєте робити, щоб виявити велику українську шану! Неодмінно слід щось зробити, бо цісар є дуже доброю людиною, він є справжнім другом народу, все розуміє і усім допомагає, де це можливо. Отже, сміливіше! Пишу Вам сьогодні дуже стисло, бо маю обмаль часу, але цю новину я хотів Вам одразу повідомити, оскільки вона може бути дуже важливою. Будь ласка, напишіть мені теж одразу, що Ви плануєте зробити! Я і надалі помалу працюю для українського легіону, та сподіваюся на успіх.

Із щирими привітаннями та сповнений надії залишаюся завжди Ваш, любий друже, старий, вірний та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 69–70. Автограф нім. м.).

№ 27

Вілла Райнер Баден біля Відня 2. III. 1917

Любий, добрий друже!

Найщиріше спасибі за хлібини та милі подарунки, яким я неймовірно зрадів, вони є ще одним новим доказом того, яким щирим є український народ, будьте певні, що ці милі подарунки я буду у себе зберігати, і, коли я бачу їх у своїй кімнаті на столі, то одразу думаю про мій хоробрий український народ, з якого і я запросив собі уланів до мого полку. Я також щиро дякую за Ваш лист, і дуже радий, любий друже, що Ви мені так довіряєте, і ще я Вам дуже вдячний за те, що Ви пишете мені так відверто, що Ви прикладаєте до написання листів стільки старання. Повірте мені, я повністю розумію, в якій важкій ситуації Ви зараз опинились, яку жертву Ви несете з любов’ю [до свого народу]. Коли людина не знаходить визнання, це, звичайно, дуже важко перебороти та витримати, я відчуваю це як добрий та вірний друг, але все ж таки тішуся надією з приводу К. справи! Ви ж знаєте, як довго триває у нас вирішення якоїсь справи, шлях через Відень є найдовшим, тому я прошу Вас чекати! Досі я зробив усе, що було можливим, тобто висловив моє прохання у всіх найвищих інстанціях, вище вже йти нікуди, адже я сподіваюся, що ця справа буде вирішена на нашу користь. 5 березня я їду до Відня і там особисто піду до К. відомства, щоб дізнатися, як рухається наша справа, чи щось відбулося, чи Й[ого] В[еличність] обміркував вже по-іншому нашу справу. Про це я Вам одразу повідомлю і сподіваюся зробити це із позитивним змістом. Ваші 3 листа по пошті я отримав, відносно них Ви можете заспокоїтись, я їх отримую у точно зазначений час, як службові листи та без свідків. Я щиро дякую Вам за 2 такі цікаві книжки, грубшу продивлюся найближчим вільним часом. Стаття у «Газеті Вечоровій» не така вже й погана, та найрадіснішим є те, що вона дуже розлютить мафію, що буде дуже добре, це буде ніби наша маленька їм помста! Я ще раз прошу Вас, любий друже, про суворішу потаємність із моїми листами та із їх змістом, будь ласка, ні у якому разі не загубіть їх, тому що це буде дуже погано та може нашкодити нашій усій справі і мені також. Обережність, сувора обережність! Проти мене працює колосальна мафія, я це зміг почути та відчути ще у Відні, але, не зважаючи на це, я працюю далі у першу чергу для української молоді, але саме у цьому питанні я наштовхуюсь на великі перешкоди з усіх боків, але і всупереч цій обставині я із задоволенням працюю далі та сподіваюся, що моя діяльність призведе до успіху. Я з радістю працюю для хороброго та бідного народу, який я щиро люблю, та якому я присвячую усе моє життя, щоб він отримав своє щасливе майбутнє, щоб він зміг розквітнути у повній своїй силі, що я сподіваюся ще застати при житті, разом із Вами, мій любий друже, та потім ми разом посміхатимемось, оглядаючись назад на ці важкі часи, які ми зараз переживаємо у боротьбі і ще повинні пережити! З приводу прийомів та зустрічей із мафією Ви не хвилюйтесь, вони для нас не мають ніякого значення, тут відбулися конференції з приводу Королівства Польського та законів про експорт — ще раз, наскільки я знаю, до нашої справи вони ніякого відношення не мали! Я вже радію, що скоро особисто побачу Вас, бо маю Вам багато чого сказати, особисто про комічні епізоди, а саме як мафія проти мене працює — звичайно безуспішно, хвала Богові! Прошу Вас ще раз з приводу галицького питання і т. д., про що я вже у моєму листі згадував, який я передав через солдата, не згадувати, зберігати повну таємницю! Як Ви бачите, у ньому випадку я назву це чимось більшим, ніж просто перший крок моєї діяльності, і це є, я сподіваюся, чітким доказом того, що я повільно, але вірно працюю. Я сподіваюся, що й інші справи також повільно, але впевнено та вірно виконаються. 5 березня я йду також до Василька, щоб підлеститися до нього, як Ви мені написали, та при нагоді дещо обговорю із ним — звичайно, нічого особливого, лише якісь формальності, про солдатські гуртожитки, шпиталі і т. д. Ми до нього підлестимося, щоб він думав, що я потребую від нього поради, і я також сподіваюся дати йому потім завдання та використати його великі зв’язки, щоб провести велику пропаганду українського питання у Гогенлое, Герберштейна^365, Клама-Мартінця^366 т. д. Саме тому потрібно працювати та втручатися повсюди, де це можна. У справі д[октор]а Гірняка я невдовзі розпочну втручання і сподіваюся, що це йому легко минеться! Звичайно, напевне я нічого не можу обіцяти, бо роблю це без задоволення, я так кажу, оскільки почуваю себе жахливо, коли я щось пообіцяв та не виконав.

Будь ласка, напишіть мені, що Ви думаєте з приводу нового намісника, та що про це думає українське суспільство? Я вважаю, що це дуже добрий вибір, тому що граф Гуйн є дуже вірним цісарю, він сувора, але справедлива людина, і насамперед є солдатом! Верхівка мафії, я гадаю, не буде його особливо вітати, бо він не дозволить їм так просто щось зробити, так як це дозволяв попередній адміністратор. Та що я найбільше у ньому ціную, це те, що він є дуже відкритий та справедливий, дуже любить правду та вихований дійсно по-німецьки, тобто він думає, хвала Богові, як справжній австрієць, він був другом ерцгерцога Франца Фердинанда, і зі своєю світлою головою він може взятися за справу Галичини, і він побачить, якою потрібного могла би бути Остмарка (Східна Марка); у будь-якому разі, я особисто сповнений найкращих надій на цю людину та сподіваюся не розчаруватися в ній. Я хотів би попрохати Вас, любий друже, ще раз мені точно написати, що Ви хочете з приводу залучення офіцерів, потім як складаються справи у польському легіоні, та якою була досі реклама українського легіону, хто її робив, кому він підпорядковується, бо ці дані я хочу знати дуже точно. В іншому тут нічого нового не відбувається, я почуваю себе дійсно дуже добре, сподіваюся, що зможу звідси вже 1 квітня поїхати. Будь ласка, напишіть мені також номер польової пошти доктора Гірняка. Тут вже 3 дні не перестає падати сніг.

Наразі буду закінчувати, і я ще раз щиро дякую Вам за такі милі подарунки та теплу пам’ять від моїх людей, яких я щиро люблю, Ви можете бути певним, що я і надалі систематично працюватиму для країни та народу. Із щирими та теплими вітаннями залишаюся завжди Ваш щирий, вдячний, вірний та старий друг

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 72–75 зв. Автограф нім. м.).

№ 28

Вілла Райнер Баден біля Відня 2. III. 1917

Любий, добрий друже!

Щиро дякую за Ваш милий лист від 26 числа. Я гадаю, що Ви можете, любий друже, будь-що бути спокійним, оскільки, як я це вже довів, постійно працюю над нашою справою та приношу себе у жертву — тільки терпіння! — Я писав Вам ще 2 місяці тому, що Діллер повинен прибути — мабуть це не вийшло? Але повірте мені, з великими труднощами треба боротися, і, щоб їх подолати, потрібен час. Час покаже. Так каже прислів’я. З приводу доктора Гірняка я віддам усі необхідні розпорядження, і сподіваюся, що йому і робітникам це легко минеться. У мене склалося враження, що Ви, любий друже, гадаєте, що я працюю лише на словах — звичайно, ні. Приїжджайте до Відня — побачите самі, яке хороше ставлення тут панує до українців у найвищих колах — це коштувало праці! Й[ого] В[еличність] я головним чином вже налаштував на наш бік, Діллера я поінформував далі, і т.ін. Чи це не факти? Крім того, я вже працюю з українськими солдатами у гарнізонному шпиталі, звернувся з цим до першокласного терапевта — професора, який їх лікує, у якого я попрохав того відомого акта, професора Візеля, який є моїм особистим другом. Крім того я ще хочу виділити окрему грошову суму, щоб створити український гуртожиток для солдатів фронтовиків і т. д. Повірте, я працюю повільно, але за визначеним планом. Тепер про К. справу. Що ще залишається окрім того, як впасти на коліна? Я був у Й[ого] В[еличності], більшого я зробити не зможу! 5 березня я їду до Відня, і особисто довідаюся про все з приводу ваших хвилювань у К. відомстві, потім Вам про все повідомлю, у той же день я хочу піти до Василька з приводу вищевказаних гуртожитків для солдатів та з приводу української пропаганди серед російських полонених. У справі українських легіонерів я продовжую працювати насамперед, але дуже повільно, оскільки виникли великі труднощі, тому, зважаючи на це, прошу у Вас терпіння! Все обернеться на краще! Я дуже задоволений вибором нового намісника, я добре знаю його! Насамперед він справжній солдат, вірний цісареві та вихований дійсно по-німецьки! На мою думку, мафія не дуже зрадіє цій суворій людині, тому що вони від нього нічого не отримають, в той час коли із Діллером вони досягали усього, що їм забажалося. Я особисто є шанувальником Гуйна. Будь ласка, одразу напишіть мені, що з цього приводу думають українці?

Я сподіваюся, що Ви цим задоволені. У будь-якому разі мені вдалося запобігти великому нещастю, зараз, коли вже все позаду, я із задоволенням можу написати Вам. Намісником мав стати Ламерун, хвала Господу, це йому не вдалося! Але я прошу — найсуворіша потаємність! Отже, як Ви бачите, я роблю усе можливе, щодо моїх українців, яких я так щиро люблю. У справі К. я впевнений, вона обов’язково налагодиться, Й[ого] В[еличність] має у будь-якому разі її переглянути та прийти до іншого висновку, у що я дуже вірю, нічого ліпшого покищо сказати не можу, але я сповнений найкращих надій. Також з приводу нашого майбутнього я сповнений найкращих надій. Усі карти мафії вже розіграні, наша справа перебуває у стабільному стані. Виступи Бобжинського^367, Білінського, Голуховського^368 не мали ніякого значення, вони торкалися Королівства Польського — для нас там не було нічого особливого. Будь ласка, любий друже, не тримайте на мене зла, даруйте мені, що я так часто повторюю це прохання, ту статтю, яку я Вам переслав у останньому листі, віддайте до газети, так як це буде дуже важливим для українського суспільства, і потім перешліть аркуші газети з цією статтею до мене. Більше тут нічого не відбувається, і я себе почуваю добре.

Хочу Вас ще раз запевнити, що я все роблю для мого так гаряче шанованого українського народу і залишаюся завжди Ваш, любий друже, старий, вірний та вдячний

Вільгельм Габсбург

P.S. Щойно отримав Ваш хліб і такі милі посилочки, які мене дуже втішили! Щиро дякую Вам за це! Я щасливий!

(Там само. — Арк. 77–80. Автограф нім. м.).

№ 29

Вілла Райнер Баден біля Відня 10. III. 1917

Любий, добрий друже!

Тисяча «дякую» за Ваш милий лист, якому я дуже зрадів, повірте, мої слова у жодному разі не були злими, Ви ж знаєте, як сильно я люблю мою Україну, і все, що можу, роблю для Вас із превеликим задоволенням. До Відню цього разу я не їздив, тому що Берхтольд на декілька днів пішов у відпустку, Василько лежить у Cottagge Sanatorium із запаленням легенів, туди до нього я йти не хотів, тому що мене там усі знають і потім вийшло б у газетах: «Ерцгерцог Вільгельм у службовця Василька» і т. д. Треба бути мені дуже обережним. Я дуже радий, що справа Д[іллера] і Л[амеруна] так добре вирішилась, і я тішуся, що українці задоволені [призначенням] Гуйна. Тому зараз я буду працювати з новими та вдвічі більшими зусиллями. Я прикладаю Вам до цього листа ще одну статтю як доказ моєї діяльності. Мені все ж таки вдалося привернути увагу Черніна до важливості українського питання, і він дозволив цим людям прийти до нього. Але будь ласка, тримайте це в таємниці. У справі залучення офіцерів я вже працюю. А саме, я вже був у міністерстві зовнішніх справ з приводу Шептицького і мені здається, що на мій лист до герцогині Кумберленд (лист до Черніна) звернули велику увагу, він додав важливості справі, тому що, по-пер-ше, ми набагато краще опікуємся ним, по-друге, почалися переговори, за якими я буду спостерігати та сподіваюся на успіх. 29 числа цього місяця я поїду до Відня, провідаю Василька, який повинен зараз бути у Відні, про все обережно знову із ним переговорю, звичайно я не забуду про К. справу, та буду далі працювати у Відні. Те, чого вимагає Бобжинський, я вважаю за […] — я знаю його особисто — але за Вашим бажанням я все-таки врегулюю цю справу! З квітня о 7.05 я виїжджаю з Відня, у Кракові буду о 2-ій г[одині] 59 хв[илин] пополудню цього ж дня, тому я був би радий познайомитися із Каетаном, отже, любий друже, допоможіть мені у цьому, при тому що і ми могли б із Вами потім разом проїхатися до Лемберга. Будь ласка, любий друже, дотримуйтеся нашої програми, та попередьте мене завчасно, чи дійсно відбудеться наша зустріч у Кракові. Я був би нескінченно радий, якби Ви до Кракова взяли Бандрівського^369, щоб ми разом поїхали до Лемберга, у який мій поїзд прибуває 3 квітня о 10.25 ввечері та має зупинку 30 хвилин. За статтю про мене у «Ділі» я Вам дуже дякую, вона пречудова! Більше тут нічого нового не відбувається, я почуваюся дуже добре, вже набрав 6 кг. Я Вас хочу ще попрохати не присилати мені більше хліба, зараз я вже все можу їсти. Справа стосовно відомого поділу знаходиться у хорошому стані. З приводу Вашої К. справи я щойно розмовляв із Віднем по телефону, через 2 дні я отримаю відповідь, і одразу Вам про все повідомлю! Більше нічого нового, холодна зимова погода! Пробачте мені, любий друже, що я пишу Вам так стисло, адже я маю так багато чого ще зробити! Я вже дуже чекаю, коли відкриється Парламент, щоб одразу вирішились усі наші справи стосовно особливого становища.

Всі австрійці-німці за поділ, і вони всі підтримуватимуть нас у Парламенті. Найважливішим є те, що українські службовці вимагають поділу та обов’язкового німецького управління і зробити німецьку мову офіційною або мовою військового управління. Я впевнено дивлюся у майбутнє нашої прекрасної країни та народу, і впевнений, що наш справедливий Господь захистить такий благородний народ як українці! Я вже дуже радію з приводу статей у газетах, так я набуваю душевного спокою і знову [подумки] опиняюсь серед моїх любих українців. Я зробив усе можливе, і, мабуть, станеться, що Форстер^370 піде до Гуйна як помічник, це буде дуже добре, тому що він розумний і є великим другом Україні. Наразі закінчую, буду далі працювати, дуже дякую Вам, любий друже, за Ваш лист та залишаюсь завжди Ваш та українців вірний, вдячний та щирий

Вільгельм

(Там само. — Арк. 82–83 зв. Автограф нім. м.).

№ 30

Вілла Райнер Баден біля Відня 15. ІІІ.1917

Любий, добрий друже!

За хліб та за лист моє щире та велике спасибі. Я розумію Ваше становище, прекрасно розумію, адже вірте мені, для мене це було теж важким ударом, який я дуже тяжко переживаю. Але ще зберігаю надію, що лист Берхтольда з’явиться у Вас перш ніж він дізнається про моє прибуття, тобто він напевне не дізнається, для чого я ходив до Й[ого] В[еличністі], та мені здається можливим те, що Й[ого] В[еличність] через велику кількість своїх справ про нашу справу графу Берхтольду ще не повідомив. У будь-якому разі, мій запит у відомстві наробив багато шуму, та я ще не отримав позитивної заключної відповіді, на це я тільки сподіваюся. Ви ж знаєте мене, любий друже і повірте, я ще раз візьму усю справу у свої руки із останньою силою — і вже не попущу, і так я хотів би для Вас добитися цієї мети! Цей суд мафії є повністю несправедливим, всеодно я їй дуже вдячний, я це ж буду потім використовувати, щоб мою впевненість у тому, що мафія не варта нашої уваги, довести та підтвердити. Вони навіть не мають уяви, із якими труднощами я зустрічаюся, про це розповім при зустрічі, не зважаючи на це я намагаюся зробити все для моїх українців, для цього бідного, любого народу, який я люблю всім серцем, тому що він є таким добрим, таким надійним. Я ж Вам обіцяв, що метою мого життя стане піднесення народу, і знаю як її виконати. З приводу [Наукового] Товариства [імені] Шевченка^371 звичайно я хочу зробити усе, що тільки можна. Проте боюся, що зустрінуся тут із великими перешкодами, але — дай Боже — може усе і вийде. Отже, зроблю усе від мене залежне, я сам був би дуже щасливим, якби Й[ого] В[еличність] дозволив би мені взяти на себе протекторат. Василько почуває себе вже краще і я десь за 2 тижні поїду до Відню, щоб там особисто його провідати. Переговори стосовно Шептицького проходили до цього часу із задовільним результатом і я сподіваюся, що наші люди все ж таки наважаться його вивезти — у всякому разі ми маємо для цього усі найкращі умови. Я дуже радію, що зможу скоро зустрітися із Вами, Бандрівським та, сподіваюсь, із Каетаном у Кракові, та особливу увагу я приділяю зустрічі з Вами, тому що мені потрібно обговорити із Вами велику кількість питань! Більше тут немає нічого такого нового, що я міг би Вам повідомити, настрій щодо України тут, серед австрійських представників влади, покращується, тому від нас Ви отримаєте дуже сильну підтримку. У будь-якому разі за майбутнє України я не хвилююся. От тільки справа К. була для мене важким ударом. Я вже зробив і надалі ще буду робити все, що можу, адже я почуваю себе дуже незручно, неможливо навіть припустити, щоб я Вам завдав щось прикре, але прошу Вас у інтересах справи та нашого народу не припиняти працювати, тому що лише із сильним пориванням можна чогось досягти. Я вже цілком здоровий і тому скоро знову поїду до моїх українських уланів, щоб підняти їх дух, зараз я все так налаштував, що постійно матиму прямий контакт із Віднем, отже я прошу Вас і надалі, коли я буду нагорі, про все ретельно писати, тому що у Відні зможу влаштувати все, що прохатимуть українці. За 2 газетні статті я дякую Вам від щирого серця, Ви вмієте усе зберігати у таємниці, Вам це дуже добре вдається! Справа Форстера, із призначенням до Гуйна, як я вчора довідався, буде просуватися дуже важко, хоча негативної відповіді ще не дали, я відчуваю тут невдачу, тому що Г[уйн] отримав звідси добрі, дуже добрі інструкції. Отже я ще раз прошу Вас не хвилюватися. Наразі буду закінчувати і запевняю Вас, я зроблю у К. справі все, що тільки зможу.

З великою вдячністю залишаюся завжди Ваш вірний, щирий та вдячний

Вільгельм

(Там само. — Арк. 85–86 зв. Автограф нім. м.).

№ 31

Вілла Райнер

Баден біля Відня

22. III. 1917

Любий друже!

Я пишу Вам сьогодні дуже швидко, тільки щоб повідомити наступне. Вранці 3 квітня я їду з Відня, тобто 3 ж квітня десь біля 2.59 пополудню я буду у Кракові, де сподіваюся, Ви зможете до мене приєднатися та проїхати до Львова. На Краківській станції буде також мій швагер Радзивілл, але швагер нам не заважатиме, Ви повинні поїхати зі мною, оскільки я маю обговорити з Вами дуже термінові справи. Моєму швагеру я скажу, що Ви один з офіцерів мого полку, тому він ні про що не дізнається! Прошу Вас, не турбуйтеся ні про що і я розраховую на зустріч з Вами вже у Кракові!

Про все інше тоді вже потім при розмові. Я прошу Вас здивуватися, коли Ви побачите мене та мого швагера на станції, так ніби ми зустрілися зовсім раптово. Отже, до скорого.

Ваш вірний Вільгельм

(Там само. — Арк. 88–88 зв. Автограф нім. м.).

№ 32

27. III.1917

Любий друже!

У мене дуже мало часу, тому і пишу Вам стисло. Шептицький (митрополит) знову приїжджає до Австрії. Прошу Вас про найсуворішу потаємність. Я цьому дуже радий. Я прибуваю до Кракова 3/IV о 2.59. Дуже радію, що скоро знову Вас побачу, я маю Вам багато чого повідомити. Багато чого важливого та доброго! Якщо мій швагер буде зі мною на станції Краків, то на це не зважайте. Я повинен терміново із Вами переговорити. Нагадую Вам, щоб Ви при зустрічі сказали, що Ви є офіцер мого полку. Я також буду дуже радий побачити Каетана! Він міг би теж із нами трішки проїхати до Тарнова, тому що я із ним теж хотів би поговорити. Все виглядає добре. Звичайно, я сподіваюсь, що ми поїдемо з Кракова до Львова разом.

З повагою Вільгельм

(Там само. — Арк. 90–90 зв. Автограф нім. м.).

№ 33

У[ланський] [полк] — 13. П[ольова] п[ошта] 284.

25/ІV.1917

Любий друже!

Найщиріше спасибі за милий лист та такі гарні листівки, які мене дуже втішили. Я вже здоровий і вже на позиції, яка облаштована дуже добре і тут панує відносний спокій. Щасливий знову бути серед моїх українців, які є таким хоробрим народом, я завжди почуваю себе серед моїх уланів якнайкраще. Зараз у мене перепочинок у справах, я не так багато працюю, як під час моєї відпустки у Відні, хоч з цим містом постійно маю тісний контакт. Я гадаю, що дуже скоро проявляться плоди моєї праці у відпустці! У будь-якому разі В[асилько] працює зараз для нас дуже наполегливо і у цих взаємних діях є щось корисне. Я написав В[асилькові] одного дуже лестивого листа, хоча зміст його був нейтральним я гадаю, що слугуватиме Вашим інтересам. Як обстоять справи з Залізн[яком][372]???[20] Чи повідомив вам Бандр[івський] щось новеньке, якщо так, будь ласка напишіть мені, оскільки я маю бути про все поінформованим, цей момент, який може стати великим переломом для нашої справи, ми повинні використати. Дякуючи Богові, А. Шепт[ицький] скоро повертається, це ж велике щастя! Будь ласка, якщо ви побачите А. Шепт[ицького], одразу проінформуйте його про хід моїх думок, та ще, будь ласка, я прошу Вас водночас йому сказати, щоб він зберігав повну таємницю, тому що ніхто не повинен нічого знати про мою роботу, і скажіть йому, будь ласка, також, що він ніколи не повинен згадувати мого імені! Це дуже важливо! Тому що тільки у цьому разі я можу добре працювати. Що ви скажете з приводу Бобжин[ського]? Я вважаю, що зараз у польському клубі панує велике хвилювання! Так мафії і треба! Саме зараз починається новий справедливий час! Наша справа просувається дуже добре. До речі, за декілька днів приїжджає до мене кур’єр з Відня, який мене про все поінформує, і тоді я вам, любий друже, одразу про все детально напишу. Будь ласка, напишіть мені одразу, що у вас новенького, і як справи із Залізн[яком], та що нового повідомив Бандр[івський]. Я все ще вражений цими молодими уланами і сподіваюся, що далі на нас чекають славні часи. Якщо я зможу колись виражати інтереси К[айзера] публічно, то тоді я обов’язково візьму Бандр[івського] своїм секретарем — своєю людиною, якій я завжди можу довіритись. Він є досить славною людиною!

Ще з приводу К. справи я написав до ерцгерцога Ф[рідріха][373], хоча й не дуже вірю, що тут я доб’юся успіху! З приводу Червоного Хреста я вже написав, однак справа полягає у наступному. Треба довести, що гроші отримувались від Червоного Хреста, а саме близько 1000 кр[он] за хрест за заслуги перед Червоним Хрестом та близько 50 кр[он] за срібну та бронзову медалі за заслуги перед Червоним Хрестом. Отже, тут я нічого не можу зробити, але Ви могли б статути до Ч[ервоного] Х[реста] послати і таким чином самому внести відповідну суму для навчання Вашої дружини.

Будь ласка, якщо Вам стане відомо, коли приїжджає Шепт[ицький] до Львова, одразу напишіть мені. Наразі закінчую і прошу одразу мені написати, що у Вас нового, та що нового повідомили Шепт[ицький] і Бандр[івський]. Залишаюсь завжди вірний Вам та українцям

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 92–92 зв. Автограф нім. м.).

№ 34

9/VI 1917

Любий друже!

Щиро дякую Вам за такий милий лист та за Ваші повідомлення! Будь ласка, не сердьтеся на мене, але раніше Вам написати я ніяк не міг, по-перше, я нічого позитивного ще не отримав, а по-друге, я так багато працював над політично-українською справою, що навіть не мав часу займатися із моїми хоробрими уланами, я часто писав геть усю ніч, та кожного разу посилав кур’єра до Відня, саме тому я і не міг Вам писати! 2 дні, 28,29 травня, я був у Відні — будь ласка, повна таємниця! Цей візит відбувся, хоча я мусив бути у Львові. Тепер повернувшись та відпочивши 1 день, я маю час Вам написати. Само собою зрозуміло, я не відвідав жодного українця, тому що я хотів бути там абсолютно інкогніто. Все потрібне я впорядкував і хочу Вас зараз відверто запевнити, що наша справа знаходиться у відмінному положенні! Детальніше про це потім. У попередньому листі Ви писали мені про Трильовського, що він сказав, ніби я нічого не роблю, це пусте і я з цього приводу зовсім не хвилююся, тому що я все ж таки дещо зробив, а саме достатньо багато з того, що потребували від мене українці, і потім я працюю не для пана Трильовського, а для хороброго народу. Ще раз щиро Вас запевняю, любий друже, я роблю усе можливе, працюю так, як тільки можу — я сподіваюся, що такі події, як зокрема з Гуйном, теперішні та майбутні, чітко покажуть та доведуть, що я зробив для українського народу більше, ніж дехто гадає. Я ж можу відкрити Вам моє серце, що щиро люблю хоробрих українців, це добрий та благородний народ, я поставив за мету мого життя зробити цей народ щасливим і саме для цього я працюю і день, і ніч! Звичайно, є також і такі моменти, що заважають цілій справі! Хіба зараз ніхто не знає, що я все роблю? І покищо я не можу все розповісти суспільству, бо для цього ще не настав належний час і що вони (Трильовський і т. д.) лише гальмують визнання українців як нації! Все одно, будьте певні, що, не зважаючи на це, я і далі завзято працюватиму, тому що все це робиться для мого доброго, благородного народу, і потім я знаю, що Ви, мій старий друже, знаєте, що я роблю усе, що тільки можу — хоча питання з Вашого боку: чи це була моїх рук робота? — дає мені зрозуміти, що Ви в мені теж сумніваєтесь! У це я і сам не можу повірити!

Відомий збір я прошу [провести] у другій половині липня у [монастирі] Василіанів у Львові. Детальніше про це я напишу пізніше. Будь ласка, перекажіть моє велике спасибі за відому рекламу у Львові серед знайомих пана Дорошенко^374. Ви бачите, любий друже, наслідки цієї реклами — тільки перспективи — вже лише вони дають мені нове заохочення на подальшу наполегливу працю! Я прошу Вас енергійно продовжувати мене рекламувати, це дуже важливо!!! Я сподіваюся, що Зал[ізняк], Шепт[ицький] і Лип[инський][375] вже добре про мою діяльність поінформовані, саме вони могли б дуже допомогти мені у моїй справі — тому я ще раз прошу Вас продовжувати всебічно мене рекламувати! Ви ж мене розумієте.

Тепер до моїх новин:

Зі справою зараз все досить ясно, наша політика будується на 2 основних думках: 1. Перебудова монархії всупереч Німеччині (пріоритет); 2. Перша умова виконується в рамках нової державної організації (перегрупування); тим самим ці 2 пункти є невід’ємні один від одного. Отже, на що йти? — «До Trialismus!»[21] Це є щастям? Так, для нас це буде дуже великим щастям! Чому? В одній імперії виникнуть три [держави], які мабуть будуть міцніше триматися, ніж одна імперія з багатьма народами — особливо зараз, у сучасному соціально-демократично-му столітті! Цими трьома складовими імперії є >[22] Австрія, Угорщина, Польща, кожна з них повинна мати свого власного володаря, але водночас на самій верхівці повинен залишитися Імператор (Цісар) Австрії, одночасно король Угорщини та Польщі, так само, як у Німеччині король Пруссії є водночас і Цісарем Німеччини! Ну, а що відбуватиметься із Галичиною? А те, що я завжди казав — «розподіл» — а саме Західна Галичина відходить до королівства Польща, можливо відійде і ще одна частина — Сілезія, де є впливовими Wszechpolacy[23], у той час як Східна Галичина та Буковина утворять «Українську провінцію», яка буде у прямій залежності від Австрії і певного мірою автономною, як противага частині російської вільної України, а з іншого боку Угорщині! "Будь ласка, любий друже, одразу спаліть цей лист, і про те, що знаходиться ніколи і нікому не говорити, доки не настане слушний час, я Вам про нього ще напишу. Я прошу Вас в інтересах української справи про повне мовчання щодо вище написаного, інакше я не зможу далі працювати, якщо не знатиму, що маю одного найближчого друга, який абсолютно зберігає нашу таємницю!!! Я також вже маю повідомлення від Ганкевича^376 і Темницького^377 із Стокгольму, яке вони дістали через другі руки, на жаль більше нічого сказати не можу, бо я дав чесне слово мовчати, але коротко скажу, йдеться про те, що хід української справи кратним бути і не міг би! Першокласно!!

Зараз Вам також стане ясно, чому ставлення до українців стало раптово таким дружелюбним? Ще не ясно? Та це тому, що виклав нашу справу усім високим та найвищим чиновникам до найменшої деталі — і тоді до них прийшов страх, що українців визнаватимуть, і, нарешті, всі починають розуміти, яким важливим є це питання. Скоро також повідомлю і про новину з Стокгольму, яка всім цим персонам ще краще роз’яснить справу. Я сподіваюся, що Ви та інші українці не скажете якось потім, буцімто ерцгерцог Вільгельм для цього нічого не зробив!

Я також ризикую — тому що послуговуюсь не завжди правильними способами!

Робота Шептицького є колосальною, він є дуже славною людиною, бажаю йому багато щастя та всього найкращого, і щоб він прибув до нас вже повністю здоровим. Я також додаю деяку інформацію, яку я прошу Вас одразу після прочитання спалити. Пробачте мені, любий друже, що я пишу Вам у телеграфічному стилі, але саме зараз маю ще так багато чого зробити задля політично-української справи, отже ніколи не маю достатньо часу.

Наразі буду закінчувати, добрий старий друже, з проханням після отримання цього листа одразу мені написати та усе розповісти, що у Вас є новенького. Хочу ще додати, що нещодавно про все це повідомив Й[ого] В[еличність]! Він завжди добре до мене налаштований! Якщо Шепт[ицький] приїде, тоді все буде вирішено, у разі виникнення якихось зайвих запитань. Я також докладаю до цього листа Ваш меморандум, який я собі теж переписав, та звертаю Вашу увагу на червоні місця, які ми обговорювали раніше в окопах, та додаю також Ваше (на)гадування з минулого листа (уривок) та потім ще вирішальні слова «Меа сиіра» — «Це є моя провина»! Тобто я задоволений!

На закінчення ще раз повторюю моє прохання одразу мені написати! Із щирими вітаннями завжди Ваш старий, вірний та вдячний

Архикнязь Вільгельм

(Там само. — Арк. 100–104 зв. — Автограф нім. м.).

№ 35

20. VI.1917

Любий друже!

Велике спасибі від щирого серця за Ваш милий лист, який приніс мені велику радість. Що стосується нашої зустрічі у Львові, то я не зможу туди приїхати аж до кінця червня, по-перше, тому що усі відпустки уже розібрані через очікування російського наступу, та потім я тут єдиний незамінний у Сок[алі] офіцер. Але я все ж таки сподіваюся приїхати до Львову десь 15 або 25 липня, я сам дуже потребую цієї зустрічі, адже я хочу про все, якщо це буде можливим, віч-на-віч обговорити! Я хотів би, щоб ця справа залишалася повністю інкогніто, ніхто не повинен про неї знати. Йдеться про те, що я хотів би жити у Василіанів, їсти хочу не у місті, зовсім не збираюся нікуди виходити, будемо зустрічатися лише у них [у монастирі]! Дуже важливим є те, Щоб я і сам був дуже обережним! Пізніше я напишу Вам дату та час мого приїзду до Львова і було б непогано, якби Ви мене зустріли на платформі. І ми одразу могли б поїхати до Василіанів і там вдвох замешкати!

Ця наша справа не є вдячною, але вона рухає нас вперед.

Насамкінець щиро дякую за Ваш лист та сподіваюся на вашу швидку відповідь.

Старий Архикнязь Вільгельм

(Там само. — Арк. 106–107. Автограф нім. м.).

№ 36

22. VІ. 1917

Любий, добрий друже!

Найщиріше дякую за Ваш такий милий лист — це є чудовим доказом того, що Ви є моїм старим та добрим другом — отже, велике, велике спасибі за всю Вашу доброту! Благослови Вас, Боже, за всі Ваші дії, які невдовзі матимуть історичне значення! За відому рекламу моє щире, велике спасибі! Це є ще одним новим доказом Вашої дружби, за яку я Вам безмежно вдячний, я ледь можу це висловити словами! Заздрю Вашій політичній долі і можу лише дивуватися Вашій визначній діяльності, яку я обов’язково вихвалятиму серед вищих кіл щойно я там опинюсь, і насамперед через мою дружбу з Вами, мою прихильність та любов до Вас, любий друже! Вони завжди будуть для Вас знаками моєї вдячності. Відверто — без лестощів, я поздоровляю Вас із Вашим політичним затвердженням та із блискучим виконанням мого доручення!

Ідея Дорошенка грандіозна! Таке ж саме можете зробити і Ви! Чудово! Я прошу Вас зайнятися цим інтенсивно, а саме із змістом — «Геть від Росії!» Зовсім самостійна держава! Ви ж мене розумієте! Будь ласка, наступним кроком дайте цій ідеї поштовх і вважаю, що Ви, любий друже, є єдиний, хто зможе це зробити, я також дарую Вам мою повну, подальшу довіру, якої я ще не дарував жодній людині, Ви є єдиною людиною, хто працює «активно» і я знаю, що Ви постійно були моєю правою рукою, і залишитесь нею і у подальші славетні часи, тому що ми є нерозлучними друзями, тому що у нас одна мета у житті — це зробити Україну дуже щасливою! Я радію за кожного українця і я вже сам мало не українець, з кожним днем я все більше і більше люблю цей хоробрий народ і таку гарну країну!

Цей лист я передам через одного улана і також прошу відповісти! Як пройшло інтерв’ю з Дорошенком? Що нового він повідомив? Чи буде справа просуватися? Я сам сповнений великих надій, хоча у нас справа, на перший погляд, виглядає гіршою. Але це не так, наші (українські) дії у доброму стані, Ваші настійливі вимоги не зашкодили відносинам із урядом та короною! Я зробив усе від мене залежне, щоб українці отримали одного міністра-співвітчизника^378, так само як і поляки, і, на мою думку, моя ідея вдалася! Але будь ласка, це покищо між нами. Чернін також сьогодні дуже прихильний, Клам та нове міністерство також. Отже, Ви бачите, я працюю скрізь, де можу для моїх любих та хоробрих українців! Я скажу також, що існують чотири слова, які повинні постійно стояти у нас перед очима: «Ще не вмерла Україна та ніколи не вмре!»

Тарас Шевченко це знав і передбачав вже тоді, яке буде українське майбутнє! До цього листа я докладаю два цікавих видрукуваних листа, які прошу повернути мені після прочитання! У Вашому листі (відповіді) Ви можете усе написати, його передасть мені той самий надійний улан, який є дуже добрим українцем! Я Вам навіть не можу переказати, який я Вам вдячний за Вашу роботу — Ви зробили великий внесок у розбудову України. Я прошу у Вас план, який Ви розробили із Дорошенком відносно реклами через пресу, тому що це нас дуже цікавить! Ви ж не думаєте, що все це я роблю лише з особистих причин — ні — звичайно ні, а лише заради нашої України, отже залишається тоді — «зараз! — або ніколи!». Така діяльність може викликати конфлікт. Я почуваю себе дуже добре, здоровий і далі працюю на благо України і народу, яких дуже люблю. На жаль не можу приїхати до Львова, тому що зараз заборонили будь-які відлучення. Але я сподіваюся, що до середини чи кінця липня заборона буде відмінена, тоді звичайно я одразу поїду до Львова, тому що це для мене самого є дуже важливим! Наразі я хочу ще у Вас дещо попрохати. У нас є один улан на ім’я Шемко, у якого мати, Марія Шемко, не отримала грошову надбавку за свого сина, улана, який у мене служить, вона мешкає у селі Жужель біля Белзу поблизу локалю, після того, як це стало Вашою компетенцією, я прошу Вас проконтролювати, щоб вона отримала надбавку. Докладаю також до цього листа статтю з австрійсько-німецької газети, яка точно переказує враження, що склалося після тих настійливих вимог з боку Польщі!

Наразі буду закінчувати, із проханням, якщо Ви можете передати мені брошуру […], то віддайте її тому ж уланові. Я чекатиму на Вашу відповідь, улан може залишитись на 1–2 дні у локалі — я прошу Вас там розпорядитися.

Із 10000 найщиріших «дякую» залишаюся завжди Ваш старий та вірний

Архикнязь Вільгельм

(Там само. — Арк. 109–112. Автограф нім. м.).

№ 37

Польова пошта 284. 11/10. 1917

Любий, дорогий друже!

Нарешті я зібрався Вам написати, вибачте мені за затримку, але в мене так багато роботи; я весь час контактую з Віднем і навіть зараз, під час парламентської кризи, у мене ціла маса роботи, і все ж я сповнений впевненості щодо майбутнього у нас, на теренах Австрії, і особливо того, що стосується українського питання. Я маю добру звістку із Стокгольму від Бандрівського, який, як він мені написав, бажає приїхати скоро до Відню та Львова. Стосовно фотокарток я взагалі нічого не маю проти, але я не можу жодної надати у розпорядження, тому що їх у мене більше немає! Можливо, Ви можете дати ті, які Ви отримали від мене і, звичайно ж, може йти мова про репродукцію таких самих фотокарток, але без мого підпису. В мене все добре, я у доброму здоров’ї та працюю весь час лише для українського народу, це ж є мета мого життя. Я сподіваюсь, що невдовзі це призведе до щасливого майбутнього. Нещодавно мені написав капітан Гірняк, що він збирається приїхати до мене приблизно в середині місяця, щоб дещо передати; я дуже радію цьому приїзду, тому що ця людина мені дуже подобається — він надзвичайно приємний та розумний чоловік, з яким можна усе обговорити. Щойно я отримав листа від Його Екселенції прем’єр-міністра, який дуже впевнено говорить про наше майбутнє; тому в мене немає взагалі ніякого страху за австрійських українців. Що стосується польського правління у Східній Галичині, то я гадаю, що воно скоро закінчиться. Що поробляє товстун Бачинський^379??? Стосовно майна Народного Дому^380 та Спілки Качковського^381 навіть сьогодні писав мені прем’єр-міністр; зараз уся справа у роботі, і з усього видно, що майно цих двох спілок перейде до Ставропігійського інституту^382, і це було б найкраще! Як Ви бачите, я весь час працюю для моїх добрих українців, яких я люблю всім серцем. Ви читали мою телеграму до митрополита — вона була українською мовою! Вибачте, мій любий старий друже, що я пересилаю друкований текст, але оскільки все більше і більше писанини, я маю оволодіти цим способом. Тут у мене є такий секретар, який, само собою зрозуміло, українець. В іншому немає більше що Вам повідомити, хіба що поляки дуже роздратовані мною і моєю політикою, але мені це все, само собою зрозуміло, зовсім байдуже!

Я закінчую листа, і згодом напишу Вам докладніше про зовнішню політику, яка набирає хороших обертів. З найкращими привітаннями я залишаюсь завжди вірним Вам вдячний, старий Вільгельм.

(Там само. — Арк. 116. Машинопис, автограф нім. м.).

№ 38

14/10.

Любий друже!

Я посилаю капрала Назаркевича до Вас у локаль, любий друже, щоб він купив для моїх хоробрих українців пива та рому. Я посилаю його саме до Вас, тому що Ви на цьому найкраще розумієтесь, що йому для нас передати. У капрала гроші із ним. Йому доручено купити 225 літрів пива та 15 літрів рому для мо'іх хоробрих запорозьких козаків. Будьте так ласкаві, скажіть йому або вкажіть, де саме він може усе це придбати із найвищою якістю.

З приводу відомої справи я вже написав до маршала — відносно Камерера та Баутітеля^383 і сподіваюся на найкращий успіх. Лист учора було відправлено, із акцентованим проханням про відповідь — якщо така буде, то я Вам одразу повідомлю. Я дуже сподіваюся, любий друже, скоро Вас знову у мене побачити. Заздалегідь вдячний залишаюсь завжди вірний Вам та народові, вдячний

Вільгельм

(Там само. — Арк. 113. Автограф нім. м.).

№ 39

Ерцгерцог Вільгельм 13 уланський] [полк]

20.10.1917.

Любий друже!

Щиро дякую Вам за листа, якого я отримав з великим задоволенням. Сьогодні у мене був майор Коссак, і я з ним довго радився. Прошу бути цілком спокійним, бо я був дуже обережним. Віддав йому дуже цікаві документи для митрополита, якими митрополит буде цілком слушно зорієнтований для своєї подорожі до Відня. Є також надзвичайно цікаві новини із Стокгольму, які для нас можуть бути дуже важливими. Двадцять восьмого числа цього місяця у Пасічній велике свято, на яке я був запрошений сьогодні майором Коссаком від імені легіону, але я, на жаль, не зможу туди піти, тому що мене від цього утримують надто важливі причини. Докладніше Ви можете про це дізнатись у майора Коссака, бо написати про це я Вам на жаль не можу. Але я прошу Вас запитати пана майора, він надасть Вам пояснення, оскільки я доручив йому зробити повідомлення з цього приводу. І це дуже добрий план, який легко здійснити і який для українців має велике значення і матиме у подальшому як тут, так і там. Що стосується майбутнього, то я можу спокійно сказати, що в мене немає ніяких сумнівів, навіть якщо є певні загрози. Будь ласка, якщо Ви підете до митрополита, передайте йому мої найкращі привітання. Я читав промову Д[окто]ра Перфецького^384 і мушу сказати, що вона дуже добра. Від щирого серця я дякую Вам за Вашу діяльність, яка набуває тим більшого значення, чим довше тягнеться війна. Вже видно успіх Вашої діяльності, і я прошу Вас інтенсивно її продовжувати, це дуже важливо!!! Пробачте мені, якщо я не дуже часто пишу, але я маю так багато роботи! Якщо Ви дізнаєтесь щось нове стосовно української справи, прошу Вас одразу ж повідомити мені!!!

У мене все добре, я у доброму здоров’ї і почуваю себе дуже добре серед моїх хоробрих українців! Наступними днями до мене повинен приїхати капітан Гірняк, я цьому дуже радий. Якщо Ви підете до митрополита, було б дуже добре, якби Ви йому сказали, що він мусить наголосити у верхах, що я дуже популярний серед українців, це для мене дуже важливо, але прошу Вас не казати, що я попросив Вас зробити це. Крім того, було б дуже важливо, якби він згадав про поділ Галичини, бо справа зупинилась!!! Я вчу зараз дуже швидко українську і можу вже досить добре писати, хоча говорити мені дуже важко, але, звичайно, і це я зможу через деякий час! Що робить товстун Бачинський??? Як мені стало відомо, він також поїхав у Відень, оскільки був заступником депутата Фоліса^385. Бачинський буде дуже добре захищати українські інтереси в парламенті, але я боюсь, надто енергійно, що не завжди дуже добре!!! Наразі закінчую і залишаюсь завжди Вашим старим, добрим, відданим

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 114–115. Машинопис, автограф нім. м.).

Документи №№ 40–52 Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до барона Миколи Василька

№ 40[24]

Копія

18. IV.1917

Любий пане Василько!

Насамперед хочу від щирого серця подякувати Вам за календарі та газети. Мої хоробрі улани дуже їм зраділи, тим паче, що я роздав їх їм до свята Великодня.

Зараз я знаходжуся із моїм ескадроном на дуже вигідній позиції, тому що наша частина дуже добре облаштована і тут досить затишно. Вже 3 тижні панує справжня весняна погода.

Тут, я опинився зовсім відрізаним від усіх світових подій та політики, отримую зовсім мало новин, тому-то і хотів би Вас попрохати, любий пане Василько, повідомляти мені про стан нашої справи; звичайно, це є дуже нескромне прохання, але до цього мене спонукає моя симпатія та любов до «нашої» справи, і я сподіваюсь, що Ви вже переговорили із Його Екселенцією Черніним. З газет із тремтінням в серці я відслідковую події в Росії, а особливо ті, які стосуються автономії України!

Я дуже сподіваюсь, що у нас, нарешті, визнають серйозність теперішньої ситуації, і, беручи до уваги події у Росії, які стосуються також і України, здійснять потрібні кроки. Я гадаю, що настав час піти українцям Австрії на поступки, не зважаючи на те, що і досі до них не ставляться належним чином. Наразі я не дуже добре поінформований про стан справ, та я все одно сподіваюся на найкраще майбутнє, тим паче Ви знаходитесь наразі у Відні, і я вірю, що Ви докладете усіх своїх зусиль, щоб зробити з Австрії Велику Австрію, саме цієї мети всі ми прагнемо, саме за цей ідеал всі ми боремось. А хіба неможливо, щоб Україна відокремилася від Росії як самостійна держава — у випадку, якщо вона стане автономією, щоб у союзі з Австрією бути стіною-кордоном проти потужної Росії? Я вважаю, що ця ідея в російській Україні вірно пропагується, що вона незабаром там утвердиться і набуде для нашої вітчизни дуже великого значення, стане нам дуже корисною, але зараз втілити цю ідею у життя дуже важко, і саме Ви, любий пане Василько, можете цьому сприяти. Прошу Вас написати мені, що Ви про це думаєте, і чи Ви вважаєте, що цю ідею можна втілити у життя? Я вважаю це за можливе! Звичайно, цю ідею повинен підтримати міністр зовнішніх справ. Чи Вам що-небудь приблизно відомо, в яких рамках буде заключено мир? Якої думки у Вас про Східну Галичину та Буковину?

Будь ласка, не сердьтеся на мене через таку кількість питань, адже я надзвичайно люблю своїх людей, щоб усім цим не цікавитися. Я думаю, що в разі прояснення справи стосовно Східної Галичини та Буковини, було б дуже важливо дати публічний знак визнання українського народу, будь-то це у формі українського університету в Лемберзі, чи у іншій формі, наприклад, у формі введення виразу УКРАЇНЕЦЬ замість РУТЕНЕЦЬ у службовій мові. Якщо Ви, любий пане Василько, поділяєте мою думку, то, будь ласка, я прошу Вас порушити це питання у компетентних інстанціях. Я звертаюся до Вас із повною довірою, оскільки я впевнений, що Ви один з небагатьох, хто щось може зробити для українського народу! Я це міг би також робити, але я не хотів би відкритися перед партією націоналістів — так буде безпечніше і краще.

Стосовно українського легіону я вважаю наступне: Чи прийшов до Вас лист-відповідь від Його Екс[еленції][386]? Як ставиться міністр зовнішніх справ до подій в російській Україні? Я сподіваюся, що він не лише дізнається про ці події, а й слідкує за ними та здійснює контрзаходи!

Я посилаю Вам цього листа з одним уланом, який їде саме до Відня, він залишатиметься у Відні 5–6 днів, і я доручив йому, перед його від’їздом до полку знову до Вас навідатись, щоб, можливо, забрати від Вас відповідь. У випадку, якщо Ви не матимете часу, прошу Вас написати мені пізніше і про все детальніше — лист піде за спеціальним призначенням — тобто я отримаю його прямо в руки.

Наразі я закінчую, ще раз дякую Вам за Вашу ласку та прошу вибачити мене за таку кількість питань.

Я покладаю долю України до Ваших рук, залишаюсь завжди Ваш вірний, щирий та вдячний

Ерцгерцог Вільгельм м[ісце] п[ідпису]

18/1V. [1] 917 Пол[ьова пошта] 284. Н.13

2. Ескадрон.

(Там само. — Ф. 358. — Оп. 3. — Спр. 166. — Арк. 1–2. Машинописна копія нім. м.)

№ 41[25]

Копія

22. IV.1917

Любий пане Василько!

Насамперед прошу Вас вибачити за мій новий лист, адже замітка про те, що Бобжинський пішов у відставку, змушує мене його писати, тому що мені незрозуміло, чому ця людина складає з себе повноваження, чи прийняв він іншу орієнтацію стосовно питання особливого становища Галичини? Я сподіваюся, що вона на користь східної частини, що я встановив після дебатів у Польському клубі^387, що, здається, «тратив спокій? Як я дізнався, митрополит повинен незабаром приїхати до Відню, це було б дуже добре, щоб усе було «врівноважено».

Я гадаю, що саме зараз у Петербурзі він повинен зорієнтуватися стосовно теперішнього становища і по його поверненні, звичайно, повинен переговорити з Його Величністю; сподіваюся, що разом із політичними бажаннями українського народу він ознайомить також усі найвищі кола із питанням віри, тому що мені здається, завдяки цьому можна буде поставити українське питання в цілому. Одній людині церкви буде пуже важко не виконати, та він напевно досягне багато у цій справі завдяки релігії, навіть якщо ціла українська справа видаватиметься другорядною, але це буде найважливішим поштовхом для її вирішення; головним є лише початок — проведення її це вже інша справа.

У польських політичних колах розмовляють взагалі про поділ Галичини на дві частини, як і було свого часу задумано А.О.К. Я гадаю, що, власне, тому і пішов Бобжинський у відставку. Потім, здається, нібито Німеччина усі політичні намагання війни передала нам Австрії, а собі навпроти поставила завдання вирішення військових питань Центральних держав^388. Це звичайно було б прогресом, тому що не критикуючи їх політику, я вважаю, що Австрія до цього має більше таланту, тим паче, що Австрія у цій справі розглядається більш охоче, ніж німецький райх.

Цей лист я знову передаю Вам з одним уланом, якому я також доручив забрати від Вас відповідь, любий пане Василько, звичайно, лише у тому разі, якщо Ви не будете дуже зайняті.

Я часто згадую Ваші пророчі слова і повинен Вам щиро сказати, що я також вірю у щасливе вирішення такого важливого питання яким раніше ніхто не цікавився, але зараз змушує нас здійснювати щось на зразок російської революції.

Я сподіваюся, що Ви прочитаєте цього листа у доброму здоров’ї. Тут, я почуваю себе дуже добре серед моїх уланів, хоча дещо відокремленим від великої справи. Якщо я навіть і підтримую контакт із Віднем, то найчастіше потім не отримую ніякої пошти і мені залишається лише боязке очікування.

Наразі я закінчую із проханням, якщо Ви матимете час, зорієнтувати мене у ситуації, і залишаюсь завжди Ваш, любий пане Василько

Ерцгерцог Вільгельм м[ісце] п[ідпису]

(Там само. — Арк. 3–4. Машинописна копія нім. м.).

№ 42[26]

Копія

29/1V. 1917.

Любий пане Василько!

Насамперед хочу Вам висловити найщиріше та від усієї душі спасибі за приємний лист із такою важливою інформацією. Будьте певні, що я з великою наполегливістю буду доносити до керівних установ Ваші поради щодо здійснення разом із нашими сусідами спільних кроків і буду акцентувати на їх важливості та вчасності саме зараз. Я дуже зрадів, коли дізнався, що небезпека особливого стану для нашої України вже минула, та я завжди був впевнений, що такий важливий крок може бути зроблений лише на парламентському рівні. З іншого боку треба, на жаль, визнати, що прийти до цього наш уряд вимусила лише російська революція, що є дуже сумним знаком, але ж на помилках вчаться, і я сподіваюсь у майбутньому ці помилки не повторюватимуться.

Ті два листи, що Ви мені доклали, мене дуже зацікавили, але особливо зацікавив той, у якому Міністерство внутрішніх справ повідомляло, що не виключається введення назви «Україна».

У той же час я Вас дуже прошу, любий пане Василько, вибачити мені за зміст листа, оскільки зараз мені нічого не залишається, як [одночасно] з великим задоволенням відповісти на Ваш приємний лист від 24/IV^389. Я докладаю Вам одну статтю опубліковану урядом, в якій повідомляється по-перше, що Україна начебто хоче від Росії відокремитись! Спочатку вона не зможе існувати самостійно як окрема держава, Росія їй не допомагатиме, отже нашим завданням могло б бути допомога Україні, але у такому разі треба розробити активну політику, у жодному разі ніякої пасивності із девізом: «ми не втручатимемося у внутрішні справи Росії», ми повинні показати, що цим самим ми прагнемо покласти початок миру, а цими словами ми лише вкажемо на нашу слабкість.

Будь ласка, не сердьтеся на мене, любий пане Василько, але я знову прошу Вас про один проект, який Ви вже одного разу назвали таким, що не може бути виконаним: якщо справа дійсно дійде до того, що Україна відокремиться від Росії, про що йдеться у цій статті, то, на мою думку, не виключено, що треба буде надати знов створюваній державі Україні підтримку з боку центральної влади, звичайно із міцною підтримкою Міністерства зовнішніх справ, але при умові, що воно проводитиме сильну та активну політику. Через це ми: 1) зробимо собі велику користь; 2) зможемо зробити українців австрофілами саме за допомогою одного такого акту підтримки. Звичайно, тоді можна іти далі та домогтися федерації із нами через поступки окремим областям, що знов-таки принесе нам багато переваг, а саме:

1) краще мати прихильно налаштовану державу (народ), ніж незадоволений народ; 2) у цьому випадку ймовірна поступка областям була б почесною, що при теперішніх відносинах виливається у примус. Звичайно, всі ці роздуми можна було б втілити у життя лише за умови, якщо вже буде достовірно відомо, що відокремлення відбудеться.

Я саме сподіваюся, що граф Шептицький дуже точно зорієнтується під час свого теперішнього перебування та повідомить нам вірні дані, і тоді вже, я гадаю, настане той момент, коли треба буде звернути увагу уряду на здійснення того вирішального кроку, який визначить майбутнє існування Австрії. Іншого кращого рішення я не можу собі уявити.

Ви пишете, любий пане Василько, що майбутнє Вам здається чорним, я не поділяю з Вами цієї думки, тому що, по-перше, я завжди був і зараз є оптимістом, по-друге, австрійська монархія ше не досягла своєї найвищої точки, мені здається, вона досягне її лише після війни, коли відбуватимуться великі перетворення, і я впевнений, що Австрія крокує назустріч новому та славетному часу, так само і Україна!

Якщо Німеччина має за кінцеву мету насильство над не німецькими націями нашої держави, то я вважаю цю мету безперспективною з тієї причини, що Німеччина вже досягла всього, чого вона могла досягти та знаходиться зараз на похилій кривій світової історії, а у слов’янської нації проглядається велике майбутнє, яке вже багатьма визнається.

Я ще раз прошу Вас, любий пане Василько, вибачити мене за те, що я займаю Ваш такий дорогоцінний час, адже я Вам дуже довіряю і тому можу викласти Вам усе, що бентежить мою душу.

Я сподіваюся, що Ви читатимете цей лист у доброму здоров’ї, наразі закінчую лист і з щирими вітаннями залишаюся завжди Ваш вірний та вдячний

Ерцгерцог Вільгельм м[ісце] п[ідпису]

(Там само. — Арк. 14–16. Машинописна копія нім. м.).

№ 43[27]

Копія

30. IV.1917

Любий пане Василько!

Я щойно отримав Ваш милий лист, який приніс мені багато радості.

Не знаходжу слів висловити мою велику вдячність Вам за Ваші старання, які обов’язково приведуть до успіху. Дуже щасливий, що саме з моєї ініціативи Ви виконуєте усе із успіхом, впевнений, що прислана Вами до мене довірча особа зможе зробити багато чого доброго та корисного. Отже прошу Вас ще раз прийняти мою найщирішу вдячність, і Ви можете бути певними, що я одразу же візьмуся за роботу, щоб повністю вникнути в українську справу.

Незабаром до Бадену приїжджає принц Парма^390, який намагатиметься від мого імені зробити для українців усе можливе — само собою зрозуміло, що він зберігатиме повну таємницю.

Мене дуже порадувало Ваше повідомлення про те, що наші справи у доброму стані, тому що я дуже тісно зв’язаний із хоробрим українським народом та завжди охоче поділяю з ним і радощі, і горе. Мені було дуже приємно дізнатися про часткове заспокоєння, яке все ж таки встановлюється. З цього приводу я сподіваюся, що це не призведе до будь-яких хвилювань в українському таборі, і воно не буде більше напружувати наші й без того напружені нерви.

Вважаю дуже важливим, що Ви маєте можливість залишатися із своєю довірчою персоною у постійному контакті, тому я одразу хочу Вас попрохати, щойно надійдуть нові повідомлення, то одразу мене інформувати, і якщо Ви цього забажаєте, я можу розпорядитися та відправити за цими повідомленнями свою людину, яка передасть їх мені особисто, але я прошу Вас попередити мене про це бажання заздалегідь за 1–2 тижні.

Ви побоюєтеся, що закулісні дії Бобжинського можуть зашкодити Вашим планам — а я за це не хвилююся, тому що він не є великодушною людиною, він завжди пливе по малій течії, просто за вітром, просто за кожним окремим членом Польського клубу. Крім того про посилання довірчої людини він не повинен нічого дізнатися.

Вчора я також отримав повідомлення з Відню з одного дуже компетентного джерела, що, можливо, взагалі не буде проголошено жодного особливого стану, а просто здійснено поділ Галичини, що зараз Німеччина має побоювання стосовно провінції Познань, але, як вважає один мій знайомий, що саме це зараз є причиною великої дискусії між двома державами, яка і повинна завершитися здійсненням програми в Австрії, до втілення якої так прагнуть українці.

Я сподіваюся, що Шептицький незабаром повернеться, тому що, якщо він торкнеться у Й[ого] В[еличності] питання про церкву, тоді я вважаю, можна бути впевненими, що українська справа рушила з місця, і що вона повинна стати головним пунктом політики.

Щойно я отримав лист від одного мого знайомого, скажу, що це довірена особа з Берну (Швейцарія), де він повідомляє, що така нейтральна держава як Швейцарія із задоволенням сприймає факт створення України. У Швейцарії також перебувають декілька українців, які в свій час були вислані старим урядом. Серед них є також один чоловік, який представляє австрофільські погляди, він повинен вже через 4 тижні повернутися до Росії. Я буду намагатися встановити із ним зв’язок за допомогою моєї довірочної людини, і передам йому деякі інструкції. Перед цим я хочу Вас попрохати, любий пане Василько, порадити мені, в яких рамках подати йому ці інструкції. Я також охоче повідомив би Вам ім’я цього чоловіка, але я дав слово, його ім’я нікому не називати. Чим далі тим все більше я сподіваюся, що незабаром постане зовсім вільна Україна із австрофільським напрямком! Зараз залишився лише один фактор і ним є Міністерство закордонних справ, яке повинно стати важелем у цій політиці і в цьому напрямку ми мусимо найактивніше діяти і надалі. Що стосується українця з Швейцарії, то я прошу Вас про нього нікому не розповідати, тому що він поїде не через Австрію, а через Францію, Англію та Швецію. Контакт з ним залишається, але дуже далекими окольними шляхами через Росію, Швейцарію та Австрію!

Сьогодні я отримав листа від Гужковського, дуже дивно, що. він сповнений оптимізму, дивиться у майбутнє із великими сподіваннями, і я написав йому дуже зворушливого листа, який його підтримає.

Я дуже радію, любий пане Василько, що Ви себе добре почуваєте, але як людина, яка щойно почала одужувати, Ви не повинні так багато працювати.

Я також у доброму здоров’ї, і мені тут дуже добре серед моїх українців. Маю написати чимало листів, бо у Відні я багато чого досяг переговорами — але наразі вже такої можливості немає, тому мені залишається тільки писати. Перепрошую, що і надалі турбуватиму Вас своїми листами.

Ще раз від усієї душі дякую Вам від свого імені та від імені усіх українців, хоча вони про це й не здогадуються, і прошу Вас, як щось новеньке з’явиться, повідомте мені, будь ласка. Наразі я буду закінчувати, мій любий пане Василько, із найкращими побажаннями завжди Ваш вірний та вдячний

Ерцгерцог Вільгельм м[ісце] п[ідпису]

(Там само. — Арк. 17–19. Машинописна копія нім. м.).

№ 44[28]

Копія

20. V.1917

Любий пане Василько!

Я прошу Вас не ображатися на мене за те, що я знову Вам пишу та забираю у Вас дорогоцінний час, але я Вам хотів лише повідомити, що декілька днів тому до мене приїжджав підполковник Гужковський, і він попросив мене, коли я Вам писатиму передати Вам його найщиріші вітання.

Як я дізнався з газет, Ви були у графа Черніна та у начальника генерального штабу, і, виходячи з цього, я гадаю, що Ви отримали нову інформацію, отже я дуже прошу Вас її мені повідомити, якщо Ви тільки на це матимете час. Що стосується нової інформації з мого боку, то я можу Вам повідомити лише наступне: справа вирішення особливого положення Галичини дуже далеко відсунута через опозиціоністський настрій обох народів, що проживають в країні, але мені здається, що шанси поділу Галичини навпіл ще повністю не вичерпані. Зважаючи на промови Польського клубу стає зрозумілим, що набагато небезпечнішим для Австрії був і є намір поляків повністю заволодіти Галичиною: «Галичину — до Польщі!».

Одразу, як я дізнався від Вас про новини, з усією своєю енергією виклав стан справи усім нашим найважливішим установам, і отримавши їх відповіді я роблю висновок, що мої обґрунтування та мій хід думок були принаймні взяті до уваги та для використання, майбутнє покаже, якщо це не так. Крах кола Білінського та Бобжинського вказує на те, що уряд зовсім не збирається втілити у життя мрії Польського клубу. Потім, здається, що уряд дуже добре поінформований про події в Росії, і, на мою думку, його увага прикута до українських партій в Росії, а саме, партій Грушевського^391 (Федеративна)[392] та самостійницького напряму^393, які дуже швидко розвиваються та знаходяться у тісному контакті з народом, в той час як перша партія впливає головним чином сьогодні лише на інтелігенцію. До 2-ї належать: соц. — революційна] партія — укр[аїнська] національна п[артія][394], вона є дуже популярною, потім різні молодіжні організації та частина українських] соц[іал] демократів^395. І, здається, уряд звернув особливу увагу саме на другу, міцніючу партію. Я сподіваюся, що з приводу цього питання дійдуть висновку саме зараз, або вже ніколи! Тобто, що стосується нашої монархії, то автономна Україна буде утворена!

Чи від’їхала Ваша довірена людина? Я вважаю, що попри те, що ми часто переживаємо відчай, все одно повинні далі працювати заради свого ідеалу — заради мети свого життя.

Прочитав в «Українському кореспонденті» від 17.V., № 19/20, на сторінці 16, статтю про взаємодію як східних галичан, так і буковинців![396] Це все завдяки Вам, любий пане Василько! За це я Вам дуже вдячний!

У будь-якому разі я стою осторонь від партійних суперечок, але після того, як я зацікавився майбутнім України, яка стала моєю рідною Батьківщиною, вважаю своїм обов’язком від усієї душі подякувати Вам за те, що Ви доклали багато зусиль для досягнення так нами бажаного єднання, про яке я Вам розповідав у Відні.

Наразі завершую і прошу, якщо матимете на це час, то напишіть мені про усі новини, залишаюсь завжди Ваш вірний, щирий та вдячний

Вільгельм м[ісце] п[ідпису]

(Там само. — Арк. 22–23. Машинописна копія нім. м.).

№ 45[29]

Копія

8. VІ.1917.

Любий пане Василько!

Щиро дякую Вам за Ваш такий милий та докладний лист від 21 N. Ви не повинні на мене сердитися, що відповідаю Вам лише сьогодні, адже я на декілька днів від’їжджав, і коли повернувся, вже вдома отримав Вашого милого листа. Із превеликим задоволенням та радістю прочитав я цю особливу новину, яка стосується графа Клама. Я дуже радий, що зараз приділяється багато уваги українській справі і до самих українців ставляться надзвичайно шанобливо. Сподіваюся мати можливість зробити все для того, щоб таке ставлення залишилося і надалі, тому я постійно працюю та безперервно акцентую увагу на «Україні» у всіх найвпливовіших колах суспільства. Я також дуже радий переконатися, що мої високі помисли стосовно справи Східної Галичини, здається, починають втілюватися в життя. Як я і передбачав у правильності моїх намірів стосовно української справи та справи об’єднання Східної Галичини з Буковиною упевнив мене лист мого старшого брата. Я йому написав одразу після подій у Кракові, що там відбулися — насамперед, маю на увазі Польщу та Галицьке питання — і звідси роблю висновок, що мій брат напевне знає, що я цікавлюся українцями, і я отримав від нього наступну відповідь: «відома справа вирішиться для обох сторін позитивно, за своїх людей не хвилюйся, детальніше я напишу тобі пізніше, коли матиму час». Після цього листа я від нього я більше нічого не отримував, але очікую його, і звичайно, якщо у ньому буде щось важливе, одразу Вам повідомлю, любий пане Василько. Що стосується триалістичної ідеї, то вона є суто австрійською ідеєю, але втіленню її у життя багато перешкод завдає керівництво Німеччини. Але все одно, враховуючи здатність нашої влади до реорганізації у порівнянні з Німеччиною і вплив, принаймні частково демократичних подій в Росії, ця ідея невдовзі знайде своє втілення! Але цей вплив буде помірним, без революційного як у ворожій країні відтінку.

Я вважаю, що Ви, любий пане Василько, вчинили дуже добре, не сповістивши українців про повідомлення графа Клама, і я також поділяю Вашу думку.

Мені дуже цікаво, якими будуть новини із Стокгольму та з Росії! Якщо вони прийдуть раніше кінця червня місяця, то я прошу мене про це повідомити, тоді я пришлю Вам за ними свою людину, тому що поштою їх відправити було б занадто ризиковано! Те, що Ви, любий пане Василько, бажаєте приїхати до Лембергу, є доказом Вашої щирої вірності, за яку я Вам дякую від усієї душі, але я зовсім не хотів би забирати Ваш дорогоцінний час. У будь-якому разі Ваш приїзд може відбутися лише після отримання першого повідомлення. Я повинен приїхати до Відня на початку серпня і неодмінно завітаю до Вас. Ваші слова, що я можу з Вами радитися з будь-якого питання, мене дуже зворушили, тому в свою чергу я прошу Вас прийняти мою найщирішу вдячність, і я знову запевняю Вас у моїй глибокій довірі Вашій особі, а також у незмінній з мого боку вірності Вам та хороброму українському народові, який я так гаряче люблю.

З газет я дізнаюся, що Шептицький проводить колосальну роботу, я сподіваюсь, що ця людина незабаром повернеться до нас — тоді мені було б набагато легше працювати ніж зараз.

Я також від усієї душі дякую Вам за намагання об’єднати партії, хоча ще й не всю, але велику частину роботи в цьому напрямку Ви вже зробили. Адже завдяки Вашій невтомній діяльності справу буде завершено, та незабаром ми зможемо сказати: «Єдність робить нас сильними!».

Я прочитав у газеті промову Українського парламентського представництва, звернену до Й[ого] В[еличності] на аудієнції, тому я прошу Вас ласкаво повідомити мене, що Й[ого] В[еличність] відповів представництву — я впевнений, що Й[ого] В[еличність] повністю розуміє точку зору українців і візьме до уваги усі їх побажання. Принаймні, я вважаю, що Й[ого] В[еличність] підготує їх до виконання усіма прямими та непрямими шляхами. У будь-якому разі я констатую той факт, що симпатія до українців з кожним днем підвищується взагалі і в окремих випадках (серед компетентних осіб) — такому повороту ми безпосередньо завдячуємо полякам за їх зухвале та задирливе ставлення до нас.

А зараз, любий пане Василько, я переходжу до великого, дуже великого прохання:

Мій 13 полк уланів є суто українським, і він нещодавно заснував фонд інвалідів з пожертви наших хоробрих уланів (звичайно лише нашого полку). Тепер зовнішні надходження стали можливими, тому я прошу Вас, любий пане Василько, попрохати всіх оточуючих Вас українських людей зробити внесок у цей важливий та благородний фонд, який заснували українські солдати. Також я додаю нескромне прохання, по можливості передати усім знайомим Вам українцям, що 13 полк уланів є чисто українським, який заздалегідь від усієї душі дякує за кожну — навіть крихітну — пожертву у цей фонд. Я прошу Вас, любий пане Василько, зібрати усі можливі пожертвування та переслати на мою адресу.

Будь ласка, не сердьтеся на мене через таке дуже нескромне прохання, адже я роблю це для моїх хоробрих українських уланів, вважаю це моїм обов’язком як солдата, і вірного друга моїх людей. Ці пожертви збираються з високою та благородною метою.

Наразі закінчую і сподіваюся, що Ви прочитаєте цей лист у найкращому самопочутті. Ще раз прийміть мою вдячність від усієї душі за Ваш милий лист та Ваші старання.

З найкращими побажаннями залишаюся завжди Вам вірний та вдячний

Вільгельм м[ісце] п[ідпису]

(Там само. — Арк. 24–26. Машинописна копія нім. м.).

№ 46

Копія

1.8.1917.

Любий пане Василько!

Найщира подяка за дорогий для мене лист, який я сьогодні отримав. Коли я повернувся з обіду від Захера, то по телефону отримав наказ наступного дня разом з Й[ого] В[еличністю] їхати до Східної Галичини! Я був дуже радий за надану мені таку велику честь поїхати разом з Й[ого] В[еличністю]до цієї області, якою я, як українець, цікавлюсь особливо, але все ж я найбільш зрадів, коли під час мого прибуття, саме коли я вже сідав у поїзд у Відні, Й[ого] В[еличність] повідомив: «Чи знаєш ти, любий мій Вільгельме. шо я тебе взяв тому, шоб укряїнпі мали публічний знак, шо я виявляю інтерес до цієї країни та людей, і через те я беру саме тебе, тому шо ти дуже добре знаєш сучасні обставини». Цей вислів мені у тисячу разів дорожчий, ніж орден чи будь-яка пошана. Поїздка була дуже чудовою та цікавою: ми були у Калуші, Станиславові, Ясині, Надвірній, Делятині, Коломиї, Тернополі. Весь час була чудова погода та прекрасний прийом, при цьому я маю наголосити на зверненні одного зі священиків у Коломиї, яке було дуже чудове та справило глибоке враження на Й[ого] В[еличність]. На жаль, росіяни багато зруйнували. Під час поїздки я мав розмову з паном Зайдлером стосовно українських питань. Із поїздки з Й[ого] В[еличністю] я виніс наступне, тобто він мені пообіцяв:

1) залишається військовий намісник: 2) університет: 3) буде впроваджено заміну на «український» замість «рутенського». Стосовно цього Й[ого] В[еличність] теж розмовляв із Зайдлером.

Потім він найсуворішим образом наказав графу Гуйну і Його Екс[еленції] Бьому^397 стосовно справедливого та доброзичливого ставлення до укр. населення. Це торкнулось також і німецьких військ. В подальшому наказав також не проводити жодних реквізицій, якщо вони не є вкрай необхідними.

Далі, жодному українцю суд не може винести смертного вироку без згоди на це Й[ого] В[еличності].

Отже, як Ви бачите, шановний пане Василько, я працював із Й[ого] В[еличністю] і під час поїздки й таки дечого досяг. Я сподіваюсь, що і надалі справа буде так само успішно просуватися вперед. Коли я у Відні прощався із Й[ого] В[еличністю], перед поверненням додому, він ще раз висказав свої думки відносно України і доручив і нападі турбуватися про пю справу.

Учора я розмовляв з Сингалевичем^398, дуже приємною, стриманою людиною, він здається мені спокійним. Він справив на мене добре враження. Інші — Кост[ь] [Левицький][399], Романчук, Бачинський мають зайти до мене у Відні 5-ого або 6-ого числа. П’ятого я їду до Відня, щоб там ще раз зустрітися з Черніним, Зайдлером та українцями, потім я їду на 2 дні до батьків у Зайбуш і виїжджаю до рег[іменту]. Отже саме тому я прошу Вас писати мені листи лише до рег[іменту], тоді я їх неодмінно отримаю. Сподіваюсь, що коли митрополит знову прибуде до Відня, він мені подзвонить.

Вибачте мені за стислого листа. Але у мене дуже мало часу. Як тільки дізнаюсь щось нове, то одразу ж Вас повідомлю і Вас прохаю зробити те ж саме.

Вільгельм м[ісце] п[ідпису]

(Там само. — Арк. 34–35. Машинописна копія нім. м.).

№ 47[30]

Відень, 8 грудня 1920 р.

Високоповажний Пане После, Шановний Пане Васильку Як я чув, Ви маєте цими днями їхати до місця осідку Українського Уряду; при цій нагоді я хтів би просити Вас, Шановний Пане Василько, заопікуватися там справою мого авто, Міністр Ніковський^400 під час свого останнього перебування у Відні обіцяв мені сю справу залагодити.

Авто це — Мерседес, 60 сил, відкрите — моя власність; перед моїм від’їздом з Кам’янця-Подільського, я лишив його в користування Пану Доктору В. Сторосольському, в той час заступникові Міністра Закордонних Справ — п. Андрія Лівицького^401.

Авто прийшло після Варшави, і було у користуванні тамошньої нашої місії. Ви знаєте, Шановний Пане Василько, що у мене нема ані крейцера власних грошей, завдяки моїй ще з-за австрійських часів українській політиці, бо тоді мій батько відібрав мені права на спадщину. Вірьте мені, я ніколи б не звернувся до Вас із подібним проханням, як би я хоть трохи мав власних грошей, але, як це мені й є неприємне, обставини примушують мене зробити се. Я знаю, що таке авто зараз коштує величезних грошей, але я далекий від того, аби вимагати повне відшкодовання, тим більш, що як я знаю, в розпорядженні Українського Уряду нема багато зайвих грошей. Я прошу лише, аби мені, як що це можливо, Уряд виплатив звідти частину.

Я звертаюся до Вас строго довірочно, Шановний Пане Василько, тому, що я не хочу, аби хто-небудь про се знав, і тому, що справа ся дуже делікатна, тим більш, що Ви можливо один, що напевно знаєте про те, які кошти є в розпорядженню нашого Уряду. Таким чином ще раз прошу справу цю порушити лише тоді, коли буде для цього можливість, бо я як український патріот, далекий від того, аби пошкодити чим небудь нашому Урядові, бо перш за все — державна справа, а потім приватна.

Можливо буде для Вас, Шановний Пане Василько, допомогти мені в тій справі — прошу Вас зробити се і повідомити мене.

З запевненням мого правдивого поважання, зістаюся завжди Вам вдячний і відданий

Василь Вишиваний (підпис) Полковник

(ЦДАВОУ — Ф. 3696. — Оп. 2. — Спр. 315.-Арк. 45–45 зв. Машинописна копія укр. м.).

№ 48[31]

[11 січня 1921 р.]

Високоповажний Пане После!

Після одержаної Вашої телеграми удалося мені зараз же роздобути «Вінер Журналь». Що торкається статті, то іритує[32] мене її форма, зміст же її в головному відповідає оригінальному інтерв’ю, яке містить в собі, що я там підкреслив багато разів лише мої персональні переконання. Копію цього оригінала прикладаю[33]. Мене інтерв’ював один журналіст, якому я дав докладні інструкції щодо його опублікування. Останнє мало відбутись в той спосіб, як се зазначено в додаваємій копії, а між тим зроблено се в формі ніби моєї власної статті, проти моєї на то згоди. А до того ще-й зазначено: «Архикнязь Вільгельм Австрійський» — іменем, якого я не ношу і не смію носити як український громадянин Василь Вишиваний. Я прошу нічого в сій справі не робити, бо зміст де факто правдивий, а форму мінять вже запізно.

Ви пишете мені в своїй телеграмі, що з огляду на зміст Ви рахуєте се інтерв’ю фальсифікатом; сей уступ Вашої Телеграми для мене цілком незрозумілий, бо Ви, Високоповажний Пане Васильку, занадто докладно знаєте, що се є тверде переконання і я не боятимуся ні перед ким признатися в ньому одверто. В цім інтерв’ю я висловив мої персональні непохитні переконання, яких я триматимуся так довго, аж поки існуватимуть їх припущення. Мені дуже жаль, що я забув Вас повідомити раніш про се моє інтерв’ю, але я рахував і рахую сю справу за нічого не варту дрібницю, бо приватна людина, як я, завжди та перед кожним може висловлювати вільно свої думки. Я прошу Вас не надавати сій справі ніякого значіння надалі. Я був би дуже вдячний Вам, Високоповажний Пане Васильку, якби Ви були ласкаві повідомити мене про думки, які Ви маєте щодо змісту сього інтерв’ю.

Я з правдивим поважанням зістаю завжди Вам вдячний та відданий Василь Вишиваний, полковник в[ласно] р[учно].

(Там само. — Арк. 248–250. Машинописна копія укр. м.).

№ 49[34]

Копія

Рабенштайн, 13.1.1921

Високоповажний Пане После, Шановний Пане Васильку Сердечно та щиро дякую за Ваш лист від 11-го [січня], на який я поспішаю відповісти. Ви були ласкаві цілком одверто написати мені про все, се я дуже ціню і не можу Вам висловити як слід того, як я за се Вам вдячний. Тільки уступ: «Як урядник^402 Українського Правительства, який, не зважаючи на те довірря, яким він — гадав — користується у Вас і не був ознайомлений з намірами Вашого інтерв’ю та… мені зробив боляче. — Якщо й я не сказав Вам про се, то будьте певні, що лише тому, що я про се забув уважаючи всю сю справу дрібницею. Завжди я мав до Вас, Високоповажний Пане После, цілком непохитне довірря, з яким я ні до кого иньшого не відносився цього довірря до Вас не змінив я і сьогодні. І завжди рахував виключеним, щоби Ви, Шановний пане Васильку, будь коли в цьому стали сумніватися.

Будьте певні в одному: ніколи не мав я і не маю наміру шкодити Петлюрі^403, бо я стою далеко від дрібних особистих інтриг. В моєму інтерв’ю я не сказав ні одного слова ні про Петлюру, ні про його Уряд. Як Ви знаєте, я завжди тримався скептичної оцінки Петлюри, але я певний в одному, що Петлюра є український патріот, який певно проти своєї волі заключив союз з Польщею^404 і зробив се лише примушений до того обставинами. Бо який же український патріот міг-би відмовитися, не запитавши про то народ (Парлямент, Конституанта), від такої великої частини Української території, як Східна Галичина, Холмщина та Волиньщина, як би він не був в такому примусовому положенню, в якім був Петлюра.

Ви пишете, Петлюра заключив союз України з Польщею, а я кажу в інтерв’ю, що союз сей штучний. Так, — як те, так і друге правдиве. В зв’язку з цим виникає для мене питання: чи міг Петлюра без Народу (парламент), не запитавши останнього, сам на чужій території, під примусом, заключити такий союз правосильно? А такий союз (як вимушений) має бути природним? Петлюра, всі Українці, весь Український Народ в свій час (1918–1919) билися проти Поляків. Звідки, в який спосіб сорокапятиміліоновий нарід змінив так хутко свій політичний фронт?

Українці, Поляки і Антанта розуміють добре, що се так хутко не робиться, що се проти порядку річей, і по суті річей нічим иньшим бути не може. В якості приватної людини Ви, Шановний Пане Васильку мусите в цім зі мною погодитися, але як український урядник — я добре се розумію — цього зробити Ви не можете і не смієте. Український Нарід напевне стоїть осторонь від сього штучного союзу — в тому я непохитно переконаний, і таке саме внутрішнє переконання, наскільки я знаю, мусить мати й Петлюра, як український патріот.

В інтерв’ю я ясно зазначаю: ми мусимо шукати порозуміння з Польщею, але з Польщею «етнографічною». Це пишу я як український патріот, але ще більше маю права писати се як козак Української Армії, яка б’ється за самостійну Україну, що містить в собі всі українські землі, за таку Україну — я вірю — бореться також і Петлюра. Й ще більш я маю право опублікувати ці свої персональні думки як полковник тієї частини Армії, яка майже цілий рік кровію своєю боронила права самоопределения Східної Галичини та Волинщини. Тисячі наших товаришів полягло там за українську справу і ганьба була б мені, якби я мовчки пройшов біля цього.

Я дуже радий, Шановний Пане Василько, що Ви зробили доклад Правительству. Зі спокійною совістю дивлюся на майбутнє.

Коли Уряд розглядатиме мою статтю як направлену проти нього чи проти Петлюри, то може мене оголосити «поза законом», як злочинця — але вірьте мені, що незважаючи на се я лишатимуся на віки вірним моєму українському народові, і всіми засобами старатимуся допомогти сьому народові осягнути його вольности та незалежности на всіх українських землях.

Василь Вишиваний м[ісце] п[ідпису]

(Там само. — Ф. 1429. — Оп. 2. — Спр. 94. — Арк. 252–253. Машинописна копія укр. м.).

№ 50[35]

Рабенштайн, 23 січня 1921 р.

Високоповажний Пане После, Шановний Пане Васильку Від усього серця дякую я Вам за Ваші добрі та ласкаві слова. Будьте певні, що мені дуже цінна Ваша порада, і я не можу як слід висловити Вам мою подяку за Вашу ласку віддати до мого розпорядження Ваш досвід. Я щасливий, що Ви не зрозуміли мене зле, і сподіваюся, що з розмови з сотником Ляріченком^405, Ви ще ліпше побачите, що я робив усе з найліпшими намірами. Вибачте мені, що я пишу так коротенько, але я почуваю себе дуже слабим і тому не можу писати багато.

Щиро Вам вдячний Василь Вишиваний в. р.

(Там само. — Арк. 257. Машинописна копія укр. м.).

№ 51[36]

Копія

Рабенштайн, 3 березня 1921 р.

Шановний Пане Васильку!

Перш за все дякую Вам за те, що Ви Були ласкаві залагодити мою грошову справу. Зі слів мого осавула я зрозумів, на великий мій жаль, що і мою відповідь до мого батька^406 Ви, Шановний Пане Василько, трактуєте як направлену проти українсько-польської комбінації. Це мені тим більш боляче, що се зовсім не було в моїх намірах. Я розглядаю сю справу, як невеличкий родинний інцидент, і абсолютно не міг не реагувати на цю справу, бо в такім разі се було б моєю малодушностію. Що моя фамілія ще за часів монархії шкодила українській справі — це Вам найліпше відомо, і сей факт я лише сконстатував. Останній уступ також цілком відповідає дійсности, бо Поляки завжди казали Цісарю: «При тобі стоїм і за тебе голови покладем!» Сей факт я дозволив собі нагадати тим, які можливо дуже хтіли би стерти тепер з памяти інших людей та й самим позабути цю формулу вірности. Моя відповідь до мого батька йшла з глибини багато морально пережившого серця, яке все принесло в жертву своєму ідеалові — Українському Народові, навіть найсвятіше — родину. Ви Шановний Пане Василько, сподіваюся не поставите мені в вину моє прагнення, бо мені тільки 25 років, а я так багато морально та душевно пережив. Я людина без батьківщини, без дому; покинутий і, як Габсбург, можливо зненавиджений. Я не маю і не мав би нічого більше для себе чекати, якби мене не стримувало моє «останнє», моє «все» — віра у вільний Український Нарід. Цією вірою я живу, і се для мене моє «Все» і моє «Останнє». Моє інтерв’ю і мій лист до батька дуже пошкодили мені самому; це я знав добре, ще й до того заки я їх мав писати, і се може бути доказом того, що я працюю не в власних інтересах, а для народу, належати до якого — се моя гордість! Українська інтелігенція най ставиться до мене з презирством — се зрозуміло для мене, се маленькі люде, нарід же сього не зробить — се моє внутрішнє переконання і моя єдина втіха і нагорода в моєму сумному життю. Сі рядки мого листа, Шановний Пане Василько, ледве чи будуть й Вам зрозумілі, бо щоби їх зрозуміти треба пережити те, що пришилось пережити мені.

Я не пеїтик, а тому кажу завжди одверто все, чого інший не посміє сказати — така моя вада. Прошу Вас не доводити ні до чийого відома сього мого листа: він предназначений виключно для Вас, і я призвичаєний мої страждання переносити мовчки, бо часи, що ми переживаємо, і все те, що я пережив, зробили з мене фаталіста. До Вас-же пишу в надії, що Ви мене хоч трохи зрозумієте — та по старій приязні, яку я завжди відчував та відчуваю до Вас. Я сподіваюся, що Ви не будете мене суворо судити, коли передумаєте мого листа. При кінці його хочу ще раз сказати Вам лише слідуюче: Сам особисто я й не шукаю і не хочу нічого для себе від Українців; не мав і не маю ніякої амбіції, і ніколи її не матиму, бо мною керують лише мої ідеали. Я хочу пережити тільки одно: я хочу побачити вільний, незалежний об’єднаний Український Нарід. І нікому не дозволю я розбити сі мої ідеали, за які я завжди, при всяких умовах, буду боротися, бо ними й доля них лише я тільки й живу. Кінчаю свій лист проханням вірити мені, що сі рядки йдуть від серця, що тяжко зранено й кровиться, але й радіє, бо має своє найсвятіше в життю — Український Нарід.

Ваш завжди щирий Василь Вишиваний, в[ласно] р[учно].

Полковник УСС

(Там само. — Ф. 3696. — Оп. 2. — Спр. 7. — Арк. 216–217. Машинописна копія укр. м.).

№ 52[37]

Відень, 14.ІХ.1921 Таємно

Вельмишановний Пане Міністре, Любий Пане Василько Ваш лист був для мене несподіванкою і вразив мене дуже неприємно. 1. Що я маю вести велику агітацію проти уряду Петлюри — це просто брехня. Петлюра сам у всьому далеко краше з’орієнтований, ніж Ви, Вельмишановний Пане Міністре, догадуєтесь або може почуваєте. Петлюра поінформований про кожний крок; на внутрішньому українському фронтові панує абсолютна єдність і солідарність, хоч назверх ми на око поборюємося. Так мусить бути. Внутрі є прицім тільки одна орієнтація, а саме самостійної Великої України (Сян-Кавказ), яку бажають мати і здобути спільно всі напрямки серед українців, але щоб це здобути, на те діляться табори, бо назверх є різні орієнтації і різні шляхи. Так є з Петлюрою і мною. Внутрі ми одні, назверх на око смертельні вороги.

2. Що до мнимих грошових засобів, то я можу Вас запевнити, що не маю ніяких засобів до моєї особистої розпорядимості для мене.

3. Ви, здається, вибачайте за твердість, маєте про мене «ліпше» переконання, бо хоч би я мав гроші, чи на те чи на друге, я вжив би їх на означену ціль, а не на себе особисто.

4. Хочу подати Вам до відома і прошу Вас не робити з того абсолютно ніякого ужитку, що до Петлюри поїхав від нашої групи один чоловік, щоб його поінформувати докладно, а незабаром повинен приїхати від Петлюри один чоловік для нарад з нами.

Висловлюючи надію, що це останній раз, що ми займаємося вияснюванням сплетень, остаю Ваш, Вельмишановний Пане Міністре, щирий

Вишиваний У.С.С.

З копією вірно:

Начальник Канцелярії Міністра [закордонних справ] (підпис)

(Там само. — Ф. 3696. — Оп. 3. — Спр. 7.-Арк. 76. Машинописна копія укр. м.).

Документи №№ 53–62 Листи ерцгерцогу Вільгельму Габсбургу від барона Миколи Василька

№ 53

Відень, 24. Квітень 1917.

Ваша Цісарська Високість!

Вельмишановний Пане Ерцгерцоге!

Відповідно до бажання Вашої Цісарської Високості, я дозволю собі у відповідь на Ваш Вельмишановний лист від 18 числа цього місяця повідомити Вам наступне:

Стан української справи в Австрії видається на даний момент таким. шо вийшов із зони небезпеки: я думаю, що це ніколи не може привести до особливого стану Галичини, при збереженні Східної Галичини у складі існуючої досі всієї Галичини.

Цей факт є радісним для австрійських українців, але водночас є і не радісним, оскільки лише революція в Росії змусила наш уряд відмовитися від проекту, ще більшу кількість українців ніж до цього часу передати під польську владу.

Кожна спроба з моєї сторони та з боку моїх колег, таких, як Олесницький, Кость Левицький та ін. змусити змінити думку наших політичних кіл, що цей проект провалився після заміни Кербер[а][407] на Клама, зазнавала невдачі через те, що міністр Бобжинський повідомляв в усіх усюдах протилежне та пояснив свою відставку тим, що нібито для нього теперішнє рішення прем’єр-міністра було повністю неочікуваним сюрпризом!

Я хотів би від щирого серця побажати успіху графові Черніну, який вже після свого повернення із Бухаресту повторив мені, що проект про особливе становище розглядається як загрожуючий державі, і що він це «sua sponte»[38] усунув; але міністер Бобжинський стверджує протилежне, там між тим його підтримує також склавший свої повноваження німецький міністер Беренройтер, а також додає, що Чернін та Клам піддаються впливу російських подій.

Таким чином виходить, відповідно цього пояснення саме події в Росії, на жаль, стали порятунком для австрійських українців!

Отже, відкриття українського] університету у Лемберзі, визнання українців як нації та […] є відносно незначними знаками зміни негативного ставлення до нас, і виникнення відкритих симпатій у підросійській Україні до Австрії не пов’язані з цими кроками, вони вже застарілі. Австрія вже просто не встигає за подіями.

У Києві вже заснували гімназію, в університетах дозволено проводити лекції українською мовою; при Російській Раді Міністрів заснували посаду комісара з українських справ; Російська Рада Міністрів призначила одного українця на посаду російського комісара з українських справ^408; при губернаторі у Києві був призначений один український Adlatus[39] — з початком нового режиму у Росії поспішають випередити Австрію, вже у першому своєму зверненні Мілюков^409 назвав нас «українцями» — ім’ям, відібраним у нас Австрією!

На мою думку, з огляду на те, що відбувається в Росії, наші урядові кола схиляються до того, щоб усунути таку несправедливість, як «особливе становище», хоча офіційно поки що відкладено початок ліквідації!

Серйозний намір, щоб створити ліки і звільнити українців Галичини від болючого польського рабства, ше не сприймався як можливе.

Звичайно граф Чернін розуміє справу — але він зараз і сам дуже зайнятий своїми складними завданнями у його власній сфері дій, що підлягають його компетенції, та щоб він ще й внутрішній порядок наводив — це дуже складно!

Граф Клам є Cunctator[40], який, як свідчить його чотиримісячна діяльність, тільки тоді починає діяти, коли його до цього спонукає крайня необхідність. Правду кажучи, зараз ця крайня необхідність дійсно досягла найвищого ступеню: добре, що ми зараз знаходимося з Німеччиною в союзі — адже німецькі політики вважають, що в результаті війни вони матимуть право претендувати на керування усіма не німецькими націями в Австрії; із всією палкістю ми бажаємо миру — та цього ми, мабуть, можемо досягнути лише через Росію — але миротворчі партії Росії ставлять умовою виконання угоди вільний розвиток не німецьких націй в Австрії!

Щоб це реалізувати можливості графа Клама є занадто малими, тому він вдається від однієї крайності до іншої: спочатку він хотів на догоду німцям створити для парламенту Oktroi[41] передумови^410, зараз же були запропоновані ним на розгляд Його Величності п’ять чеських директорів банків — явних державних злочинців!

Якщо незабаром на чолі внутрішніх справ Австрії поруч із графом Черніним не постане така ж сильна та надійна персона, тоді треба буде такому австрійському патріоту та відверто налаштованій людині як я постати перед ним у ролі його покірного слуги, боятися майбутнього?

Ваша Цісарська Високість мали таку милість, надмірно переоцінити мої здібності як керівника і вимагали від мене виконання занадто важкого завдання: я також не бачу для мене можливості вплинути на важливий як для Австрії так і для нашої нації новий порядок в російській Україні, щоб вона прийняла вигідний для Австрії статус, а тим паче нестабільну австрійську політику, властиву теперішньому уряду, який відсуває назад ясний та чітко намічений план на майбутнє.

Не тільки я спостерігаю останнім часом відсутність жодного середовища, де б знайшлося розуміння для цієї [української] справи.

Щоб Його Величність, наш Вельмишановний Цісар, окрім графа Черніна мав ще одного політичного радника у особі принца Конрада Гогенлое, про це навряд чи може іти мова через його недостатню компетенцію для навіть просто політичного радника, тому що він не відповідає нашій великій добі.

І таким чином я приходжу до сумного висновку, який я маю Вашій Імператорській Високості з перших вуст повідомити: Я бачу майбутнє Австрії у дуже чорному кольорі!

Тому за таких обставин звичайно відпадають для мене будь-які майбутні комбінації стосовно австрійських українців.

Я гадаю, оскільки зобов’язаний бути насторожі, щоб мій власний австрійський дім не згорів, само собою зрозуміло, що не може бути й мови про велику українську будівлю в Росії!

Тому на заклик Вашої Цісарської Високості я сприятиму долі України, і слухатимуся тільки Вас, і прошу Вашу Імператорську Високість. цю мою роботу, яку я виконуватиму із патріотичним почуттям, великомилостиво помічати та по можливості використовувати.

Я гадаю, що навряд чи настане ще для Австрії та України такий добрий історичний момент, як саме зараз, але для нього лише моїх сил замало; я можу дещо зробити, лише за підтримки таких благородних та розумних осіб, як Ваша Цісарська Високість — сам з моїми колегами у дуже складному становищі, просто безвладний та безпомічний!

Я пропоную Вам для прочитання дві статті та два листи, що докладаю, і які вважаю зацікавлять Вашу Цісарську Високість, наразі закінчую цей не дуже радісний лист, але який я писав від щирого серця зі знанням та сумлінням, і в якому Вашу Цісарську Високість покірно прошу, разом із моїм від усієї душі спасибі за високомилостиву довіру до мене, яку Ваша Цісарська Високість до мене виказали в останньому листі, прийняти також віру у мою покірну готовність, із чим я зазначуюсь як покірний та відданий Вашій Цісарській Високості

Н[икола] В[асилько] м[ісце] п[ідпису].

(ЦДІАЛУ- Ф. 309. — Оп. 2. — Спр. 109. -Арк. 5–8. Машинописна копія нім. м.).

№ 54

Копія

Ерцгерцог Вільгельм Відень, 27. Квітень 1917.

Ваша Цісарська Високість!

Вельмишановний пане Ерцгерцоге!

У середу, 25 числа цього місяця, вахмістр забрав мою відповідь до Вас, вже цього ж дня я мав велику радість знову отримати листа від Вашої Цісарської Високості.

По суті, усі мої найголовніші погляди з приводу справ я покірно виклав Вашій Цісарській Високості у тому листі, про який я щойно писав.

З часу відправлення того листа трапилася лише одна зміна, графом Кламом була зроблена спроба заспокоїти поляків — звичайно, за рахунок українців. Я не вважаю такі погляди та ймовірні дії уряду з цього приводу несерйозними та гадаю, що вони повинні послужити саме тільки для заспокоєння — але все ж таки вони цілком можуть викликати серед українців Австрії велике занепокоєння, і можуть також, само собою зрозуміло, посилити і так вже нажаль занадто сильний розвиток зараз створюваної в Росії русофільної орієнтації^411.

Сьогодні я домігся від графа Черніна відіслання однієї для мене надійної довірочної особи (російського українця) за мій рахунок та під мою відповідальність до Петербургу. У цього українця там склалися найкращі стосунки із тамошніми революціонерами, а також із російським соціал-демократом Леніним^412 та Керенським^413. Він сам є надійним для Центральних держав та особливо для Австрії і можна сподіватися, що він там зможе на декого вплинути. Можливо, він зустрінеться там із нашим митрополитом, та потім зможе за допомогою поглялів та думок митрополита вплинути на російських українців.

Домовлено, що я отримаю від нього звістки через наше посольство в Стокгольмі, які можливо матимуть велике значення для миротворчих планів графа Черніна.

Ваша Цісарська Високість таким чином може переконатися, що я виконую все, ініціатором чого була Ваша Цісарська Високість. Але щоб мої старання не були ліквідовані закулісною політикою Бобжинського та йому подібними, я себе не переоцінюю.

Звичайно, це було б великим зрушенням, якби митрополит дійсно невдовзі прибув до нас — бо тільки він може внести рівновагу серед українських партій Австрії. І потім, тільки він може у Його Величності одразу просунути вперед нашу справу стосовно того, де саме в Росії буде запроваджено Унію, оскільки ця справа має для нас колосальне значення і рішуче може просунути нас вперед.

Мій покірний лист перетнувся із листом, який я вчора отримав від Вашої Цісарської Високості, і тим паче дивно, що думки в цих обох листах теж однакові, а саме та думка, яку Ваша Цісарська Високість так вірно зазначили: «Поки шо мало уваги приділяли українській справі, але нарешті до її вирішення спонукає російська революція».

Ваша Цісарська Високість мала милість поцікавитися про моє самопочуття: Мені зараз дуже добре, але на вимогу лікарів я повинен якомога довше відмовлятися від повернення додому, тобто залишатися ще у санаторії. Але я вже іноді виїжджаю до міста та, приймаючи до уваги колосальну кількість біженців та їх страшну знедоленість, власноручно та старанно виконую покладені на мене завдання, не кажучи вже про мою політичну діяльність.

Завжди готовий із превеликою радістю до послуг Вашої Цісарської Високості, свідчу свою глибоку відданість

Н[икола] В[асилько] м[ісце] п[ідпису].

(Там само. — Арк. 9-10. Машинописна копія нім.м.).

№ 55[42]

[Копія Ерцгерцог Вільгельм]

Не раніше 2 травня 1917 р.

[Ваша Цісарська Високість!]

У середу, 2 травня цього року, ввечері у голови галицького українського парламентського представництва Юліана Романчука із Ради міністрів з’явився гофрат^414 д[окто]р Юбельгер з повідомленням, що Цісар забажав при переїзді з фронту до Кракова прийняти у себе представників з Галичини, серед них депутацію України, а саме: обох українських єпископів, гофрата Олександра Барвінського^415 та ще деяких панів українського парламентського представництва. Його Величність особливо бажає участі у цій зустрічі голови Романчука та депутата парламенту д-ра Костя Левицького. Звичайно, Романчук сприйняв це повідомлення із превеликою радістю та обіцяв після переговорів з клубом^416 визначити у наступні дні осіб, які представлятимуть в Кракові українське парламентське представництво — але сам він ще не знає, чи дозволить йому стан його здоров’я здолати самому цю поїздку. Лише під час прощання д[окто]р Юбельгер згадав, що депутацію Галичини повинен буде представити Цісареві міністр Бобжинський.

У четвер Романчук повідомив цю розмову своєму клубові, який дуже жалкував, що Його Величність прийматиме вирази шани у польському місті Кракові, а не у державній столиці Лемберзі, та також він був роздратований тим, що саме міністр Бобжинський має представити Цісареві українську депутацію, в той час як його відомство (галицьке міністерство) ніколи не було визнане українцями, і який між тим з часу вступу на посаду особисто не мав жодних контактів з українцями, він спілкувався лише з польським клубом.

Щоб це роз’яснити прем’єр-міністру та ввести зміну в програму прийому, пішов Романчук із двома панами президії клубу (Петрушевичем і Трильовським) до Президії Ради міністрів, де прем’єр-міністр зміг прийняти їх лише у четвер ввечері. Прем’єр-міністр на їх здивування відповів їм наступне: «У відповідь на шану української депутації Цісар їм повідомить, що він матиме намір стежити за тим, щоб після взаємної згоди з поляками українці отримали університет; та щоб після введення у Галичині нового устрою вони мали своє представництво!» Потім прем’єр-міністр сказав, що він особисто хотів представити Цісареві українську депутацію, але за присутності міністра Бобжинського — і він повинен залишитись на своєму місці. На заперечення українських депутатів, що українці в Австрії хочуть жити тільки під керівництвом Австрії, а не під Польщею, що вони сподівалися на поділ Галичини на дві частини, та що вони хотіли б прийняти український університет лише з рук Цісаря та австрійського уряду, а не як милостиву пожертву Польщі, прем’єр-міністр відповів: «Це Ваша думка — мабуть для впровадження цих умов Ви хочете провести революцію — але уряд повинен рахуватися із поляками і тому уряд не може визнати себе відповідальним за таку думку!»

На це присутні там депутати пояснили, що українське парламентське представництво, знаходячись у польському місті Кракові і змушене виступати під керівництвом міністра Бобжинського, і не може постати [самостійно] перед Його Величністю, і має звертатися від основної маси населення через це злощасне посольство.

Думка делегації українського парламентського представництва Галичини повинна знайти схвалення усіх австрійських українців. Ця всесвітньо історична мить є зараз більш серйозною, ніж маніпуляції уряду, який для підтримки однієї партії (у даному випадку польського клубу) забезпечує собі парламентську більшість, яка для заспокоювальних акцій використовує святу персону Цісаря. Спотворений зміст промови Цісаря у Кракові до українців, який був поданий депутації, знаходиться у різкому протиріччі із тим, що Цісар повідомив милостиво депутатові Романчуку та докторові Костю Левицькому на аудієнції 15 лютого: «З українцями ніякої біди не трапиться, та тільки перед Краковом Його Величність не може їм нічого чітко сказати». Депутати зрозуміли наміри Цісаря таким чином, що про ці наміри українському суспільству в Австрії буде повідомлено, і всупереч різноманітним газетним повідомленням, які все ще повідомляли про наміри надання особливих повноважень урядові, в його переговорах із поляками і т. д., вони цими словами Цісаря заспокоїлися.

В Росії вирує революція — в ній українці відіграють не останню роль, і права, які вони досі даремно вимагали в Австрії, будуть їм після революції надані. Те, що російські українці не підтримують військові цілі Мілюкова, так, це добре, але одночасно вони повинні всупереч цьому вимагати якомога скорішого укладення миру без проголошення прав на українські області Австрії. Вони також повинні під патронатом Австрії мати певний вплив на своїх російських братів.

А який вплив можуть мати українські політичні керівники на російських українців, якщо вони погодяться на план прем’єр-міністра та міністра Бобжинського?

Що повинні думати російські українці про наміри Його Величності Цісаря Карла стосовно українців, якщо Цісар дійсно передасть українському суспільству своє повідомлення через вуста прем’єр-міністра під час виступу у Кракові?

Таким чином я вважаю, що нашим патріотичним обов’язком зараз повинна бути відмова від прийому в Кракові, але у всякому разі лише з суто національної української точки зору, і водночас ми можемо залишитися вірними Австрії і династії!

Н[икола] В[асилько] м[ісце] п[ідпису].

(Там само. — Арк. 11–13. Машинописна копія нім. м.).

№ 56

Копія принц Вільгельм Відень, 6. Травень 1917

Ваша Цісарська Високість!

Вельмишановний пане Ерцгерцог!

Високомилостиві листи Вашої Цісарської Високості від 29 та 30 квітня я отримав 2 та 3 травня, і я одразу б на них відповів, якби не приголомшлива та несподівана спроба нападу прем’єр-міністра на українське парламентське представництво, який я докладно описую у додатку І[43]. Вранці 4 травня, отже, саме перед від’їздом до міста Кракова обер-гофмейстера принца Гогенлое, я докладно розповів йому про стан справ та акцентував увагу на намірах прем’єр-міністра, які прямо загрожують настрою австрійських українців, майбутній орієнтації українців в Росії та теперішній думці цих же українців стосовно миру. Я також пояснив принцу Гогенлое причину ретировки української депутації з Кракова тим, що коли вже прем’єр-міністр знайшов можливим викласти нашому Високому Цісарю ту схвильовану відповідь українця, то тоді укр[аїнські] патріоти мусять зробити все, щоб ця відповідь дійсно дійшла до Його Величності. Принц Гогенлое, як мені здається, із цим погодився. Мені залишалося лише чекати на те, що відбудеться у Кракові.

Про те, що відбулося у Кракові прочитає Ваша Цісарська Високість у додатку II, який я щойно отримав у руки[44].

Моє внутрішнє потрясіння описати словами неможливо: я навіть не можу собі уявити, яким чином вдалося запевнити Його Величність, що відповідь, адресована полякам, була спокійно сприйнята українцями на тій і іншій стороні!

Зараз я повинен зібратись, переговорити із графом Черніним та дізнатися від нього відповідь на дуже важливе питання, чи раптово не була відмова Австрії від українців головною причиною цієї відповіді, щоб я зміг розповісти Вашій Цісарській Високості, яким я уявляю майбутнє, воно страшенно жахливе!

Тіса^417 з його вузьким мадярським горизонтом та Бобжинський з його вузьким польським горизонтом, здається, залишилися в «козирях», і я мав рацію, коли я в моєму листі від 24 квітня зізнався Вашій Цісарській Високості, що, враховуючи відомі поради Його Величності, кожний австрійський патріот та справжній представник Цісарської династії повинен бути перейнятий турботою за майбутнє Австрії.

Як я тепер, після того, що трапилось, можу сподіватися, що майбутня нова Україна вступить у життя із «австрійською орієнтацією»?

Ваша Цісарська Високість правомірно вважає, що австрійська монархія ще не досягла своєї найвищої точки історичного розвитку, і навпаки, у своїх внутрішньополітичних помилках вона себе вже зараз вичерпала!

Білінській, Бобжинський відкрито і сильно впливають на графа Клама, він, здається, ні про що інше і не думає, ніж про хвилеве створення парламентської більшості, для якої він обов’язково потребує підтримки Польського клубу, тому що він неспроможній досягти згоди між чехами та німцями. У такому розрізі буде викладено Його Величності теперішній стан справ.

Як результат — лише відчай, а яким великим він буде згодом у вже наразі так сильно розчарованих українців!

Довіра Вашої Цісарської Високості надає нових сил, та я хочу відверто вилити Вашій Цісарській Високості душу — через різні необхідні паспортні та інші формальності від’їзд моєї довірочної особи не здійснився, і наразі я також не знаю чи повинен я його взагалі посилати. Також про це я повинен переговорити з графом Черніним. Коли я заспокоюся від подій, що сталися, дозволю собі написати Вашій Цісарській Високості про все докладніше.

Завжди щиро відданий та готовий служити Вашій Цісарській Високості.

Н[икола] В[асилько] м[ісце] п[ідпису].

(Там само. — Арк. 20–21. Машинописна копія нім. м.).

№ 57

Копія Ерцгерцог Вільгельм Відень, 14. Червень 1917

Ваша Цісарська Високість!

Вельмишановний пане Ерцгерцог!

З огляду на те, що я повернувся з конференції лише у неділю пізно ввечері, а Ваш посильний повинен був передати Вельмишановний лист Вашої Цісарської Високості мені особисто в руки, я отримав листа лише у понеділок вранці 11 числа цього місяця. Під мою відповідальність я затримав посланця на деякий час, тому що сподіваюсь ще раз переговорити із графом Черніним, та повідомити Вашій Цісарській Високості зміст нашої розмови.

Австрійський парламент та угорська криза на стільки забирають час міністра зовнішніх справ, що я зміг його побачити та переговорити із ним лише стоячи в дверях, тому нашу повторну бесіду знову перенесено.

У моєму сьогоднішньому листі висловлюю здогад, що результат цієї бесіди буде не дуже оптимістичним.

Мені здається, що питання про українців в Росії оцінюється місцевими компетентними закладами все ще не вірно. У дійсності вони не вірять, що лише через прагнення наших співвітчизників в Росії до автономії та самостійності може бути створена нова формація. У будь-якому разі я не бачу з їхнього боку жодного наміру сприяти рухові на тій стороні. Можливо, мені вдасться, якщо я отримаю новини про Стокгольм, викликати у графа Черніна зацікавленість на користь «res ucrainicae»[45].

До урядової заяви графа Клама про попередній стан бюджету не було включено пункту про національність (громадянство), тому ми, українці, не розцінюємо відсутність у списку наших вимог як зневагу. Але ми починаємо хвилюватися з того приводу, що пан прем’єр-міністр не дав негативної відповіді на державно-правовий протест поляків — це вже занадто! Також тут підливає масла в вогонь нещодавня газетна стаття про конференцію поляків з прем’єр-міністром, яка нібито повинна втихомирити Польський клуб, та яка, нажаль, була скликана з приводу нашого питання! Далі слідує, що граф Гуйн поступиться якомусь одному польському цивільному регентові. Тільки цього не вистачало для успішного отруєння українських душ в Австрії!

Ваша Цісарська Високість можуть мені вірити, що я поділяю сподівання Вашої Цісарської Високості щодо щасливого вирішення українського питання в Австрії — однак за умови, що певна персона буде мовчати. Якщо ж українському суспільству здаватиметься, що у наміри уряду не входить вирішення українського питання, то лише через цей факт, чого я найбільше побоююсь, у народу може увірватися терпець.

З приводу попереднього стану бюджету я також хочу висловитись в парламенті мабуть у п’ятницю чи суботу та представити цю промову на розгляд Вашій Цісарській Високості у письмовому вигляді.

Якщо Ваша Цісарська Високість проводитиме порівняння між українською заявою, українськими промовами (Романчук-Петрушевич) та з промовами поляків, чехів та югославів, тоді повинні Ваша Цісарська Високість так само як і я, Ваш покірний слуга, не без здивування спитати чому ж уряд не відповів на простягнуту руку України, коли вона просила залишитися в Австрії та під її патронатом. Цю перепону я знаю: через страх перед поляками українцям ще не було сказано жодного доброзичливого слова, і за це нам може дорого воздатися!

Остання аудієнція українських депутатів з Галичини у Його Величності була доволі короткою, і Його Величність поставився до українських побажань набагато стриманіше, ніж під час аудієнції із колегами Левицьким та Романчуком. Прем’єр-міністр повідомив мені, що Його Величність також має намір викликати мене до себе — але до сьогодні я цього запрошення ще не отримав, що мене зовсім не дивує, тому що я напевне знаю, що минулого тижня увесь його час був розписаний по хвилинах. Що найбільше дивує, так це та працьовитість, на яку здатний Цісар — не враховуючи мене та українців із схожим способом мислення, яких переповнює довіра до намірів Його Величності, Цісареві, на щастя, все ще довіряють у інших українських колах. Але ця заява уряду вимальовує картину слабкості та відсутності послідовності. А для задоволення українців в Австрії потребується саме мужність, але граф Клам жодного разу не знайшов сміливих слів, і ще важче дочекатися від нього якихось мужніх дій.

Крім українського питання взагалі йдуть справи у парламенті дійсно повільно: партії залишилися самі по собі, вони відчувають, що через повагу до Росії парламент повинен залишатися у повному складі, це спонукає їх до великої самовпевненості, і перед ними стоїть уряд, який не знає чого він власне кажучи хоче, тому що зміст фрази «Програма уряду — це Австрія» не сприймається «як належне», вже й не кажучи, де ця програма буде проводитись!

Новин з Стокгольму я ще не маю, окрім деяких уривків з російських газет, які я потім друкую в «Буковині».

Само собою зрозуміло я їх одразу повідомлю Вашій Цісарській Високості.

Митрополит Шептицький дійсно повинен вже повертатися додому, і я дуже хвилююся, коли думаю про те, що я знову побачу цю таку незрівнянно цінну для держави та нації людину. Якщо Вашій Цісарській Високості трапиться переговорити з ним під час його повернення додому, тоді я сподіваюся, що наші справи підуть на краще.

Я дозволю собі передати кур’єром маленький внесок в розмірі 1000 к[орон] з моїх особистих коштів до фонду інвалідів, який Ви так великодушно для нашого українського полку заснували. Кур’єра я очікую від Вашої Цісарської Високості, і я сподіваюся потім мати можливість передати ще більшу суму як знак вдячності за милостиві наміри Вашої Цісарської Високості.

Я обов’язково виправдаю ту довіру, яку Ваша Цісарська Високість, на це воля Господня, високомилостиво виявили до мене.

Із побажаннями Вашій Цісарській Високості найкращого самопочуття я засвідчую свою повагу та готовність завжди служити Вашій Цісарській Високості, завжди вірний

Н[икола] В[асилько] м[ісце] п[ідпису].

(Там само. — Арк. 27–29. Машинописна копія нім. м.).

№ 58

Копія Ерцгерцог Вільгельм Відень, 15. Червень 1917

Ваша Цісарська Високість!

Вельмишановний пане Ерцгерцог!

Як і обіцяв, дозвольте мені повідомити Вашу Цісарську Високість про наступне:

Граф Чернін запросив мене вчора до себе та таємно мені повідомив, що намісником в Галичині буде Бобжинський. Отже, у моєму позавчорашньому листі до Вашої Цісарської Високості моє припущення було вірним!

Звичайно, я не міг далі приховати від графа Черніна правду про те, що це є дуже поганою справою, коли лише заради одного голосування він ігнорує принципове рішення про призначення «не польського намісника» в Галичині (тому що попередній проект бюджету не може бути прийнятий без голосів поляків). Це рішення є вкрай важливим для Австрії та українців в Галичині, яке виборювалося впродовж війни із такими великими зусиллями.

Оскільки Бобжинський як член міністерства Кербера ще й до того має статус «Міністр особливого стану», українці сприймуть його призначення [намісником] як початок практичного впровадження особливого становища, або щонайменше як підготовку до нього.

У цьому призначенні українці в Росії повинні побачити черговий крок до повного панування поляків у найвищих органах влади в Галичині, саме до панування, яке було до війни. Це звичайно може стати для російських] українців стимулом до «визволення їх братів в Австрії від польського ярма»!

Тому цей останній аргумент, який звісно дуже вплинув на графа Черніна вчора рикошетував тому, що він вочевидь був проінформований про те, що через незграбність відомої групи в Німеччині (граф Rewen-tow та товариші), що й без того негативний настрій Росії ще більше посилився проти нас!

Тому він хоче зробити свій крок до стрімкої консолідації парламентських відносин в Австрії, і, здається, він розглядає як дійсну можливість обов’язкового призначення графа Клама на посаду прем’єр-міністра як опору консолідації. Граф Клам не зможе керувати без поляків, тому, вочевидь, в Галичині знову буде при владі польське урядування, яке само собою зрозуміло під керівництвом військового намісника не дуже й то зміниться.

З цього листа Ваша Цісарська Високість може зробити висновок, що всі мої найгірші припущення реалізуються.

Дізнатися у графа Черніна про те, що зараз відбувається в Росії, я не зміг, але він зробив вигляд найсильнішої стурбованості з приводу того, що йому здається, що ця зимова кампанія ще не буде завершена.

Я мушу додати, що це не буде для мене сюрпризом, якщо при його нинішньому критичному положенні справ він поставиться до справи внутрішньої політики як до тимчасового паліативу.

Що стосується зв’язків з російською] Україною, то ця справа досі ігнорується, тому я теж починаю сумніватися, чи може бути вірно спрямованим рух українців, який сприяв би досягненню миру з Австрією та Німеччиною. У будь-якому разі така подія, як призначення Бобжинського, повинна певною мірою сприяти досягненню миру.

Недостатність паліативів для припинення хаосу у внутрішньому стані країни — стає дуже серйозною зовнішньою проблемою — погана спадщина — до початку року надія лише на американську мільйонну армію: саме такою є наша теперішня ситуація!

Із превеликим задоволенням я мав би радість повідомити Вашій Цісарській Високості більш приємні новини.

Завжди готовий служити Вашій Імператорській Високості, Вірнопідданий

Н[икола] В[асилько] м[ісце] п[ідпису].

(Там само. — Арк. 30–31. Машинописна копія нім. м.).

№ 59

Копія Ерцгерцог Вільгельм Карлсбад, 15. Серпень 1917

Ваша Цісарська Високість!

Вельмишановний пане Ерцгерцог!

Якщо я лише сьогодні відповідаю на доброзичливі листи В[ашої] Ц[ісарської] В[исокості] від 1, 6, 8, 10 числа цього місяця, як і на депешу, то причиною цьому є те, що остаточно про від’їзд В[ашої] Ц[ісарської] В[исокості] на фронт я дізнався лише з останнього листа від 10 числа цього місяця. Ще однією причиною цьому є те, що я до вчорашнього дня, коли мене відвідав президент Левицький, та до сьогодні, коли я отримав в листі копії депеші Залізняка, мав мало чого цікавого повідомити.

Посилаючись на високомилостиві повідомлення В[ашої] Ц[ісарської] В[исокості], я хотів би висловити лише відверте захоплення від того, що В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] лише під час однієї аудієнції і впродовж єдиної поїздки одним великим ривком домігся для українців важливих досягнень стосовно 4 актуальних пунктів. [Ними є]: принцип військового намісництва; заміна назви «рутенський» на «український»; лікування укр. населення на повернутій під час війни території; університет — 3 пункти вже виконані — а те, що останній пункт ще не став фактом, то це можна було б сприймати як належне, особливо враховуючи вплив на Київ саме тепер, чому я зовсім не дивуюсь, до того ж вже впродовж 2 десятиліть я знаю з якими складнощами зіштовхувались політики, які прискіпливо вивчали дане питання і готували його вирішення. Саме зараз як ніколи ще досі має вагу вираз «qui cito dat, bis dat!»[46] Переговори В[ашої] Ц[ісарської] В[исокості] з графом Гуйном без сумніву будуть дуже корисними для нашої справи. Переведення українських чиновників з Західної Галичини до Східної є дуже старим укр. постулатом, виконання якого принесе спокій широкій верстві населення; минулого тижня Левицький був у прем’єр-міністра у справі відбудови вже майже звільненої Східної Галичини. У четвер в президії Кабінету міністрів проводитиметься засідання під головуванням прем’єр-міністра, який ще вочевидь знаходиться під впливом вражень від недавньої поїздки, або ж під впливом розмови з В[ашою] Ц[ісарською] В[исокістю], в якому візьмуть участь міністр праці та міністр землеробства, а також до якого буде залучено укр. панство, яке делеговане для відбудови з боку партій. Після цього засідання Левицький наголосить В[ашій] Ц[ісарській] В[исокості], що збереження теперішнього швидкого темпу врегулювання цього питання може справити найбільший вплив на орієнтацію в Києві! Міністерське питання в даний момент неактуальне, бо, як вірно відмітила В[аша] Ц[ісарська] В[исокість],Зайдлер дав різку негативну відповідь на реалізацію ідей Бека. Він повідомив мені, очевидно під впливом розмови В[ашої] Ц[ісарської] В[исокості] з Вілкенсом^418 (додаток II)[47], саме перед цим я поздоровив його з орденом Леопольда, що з цього додатку В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] зроблять висновок про мою відповідь. Отже, я розмовлятиму з ним 21 числа у Відні. Звичайно, я одразу повідомлю про все В[ашу] Ц[ісарську] В[исокість].

Надзвичайно важливим є план Візнера^419 «Власний український] реферат». Є лише 2 українці, які могли б там добре працювати в якості референтів! Це доцент географії д[окто]р С. Рудницький^420, Відень XVI., Arnetgasse 98/29 [його адреса], який створив чудовий твір «Україна», який В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] безперечно знає, а ще кращим є доцент нашого університету з східно-європейської історії д[окто]р С. Томашівський^421, зараз ополченець у Міглиці, Моравія. Вчений Юбер-шпергер, який працює за контрактом у Міністерстві зовнішніх справ і до нас, українців, прихильно ставиться, знає обох, і певно якнайкраще надасть гофрату Візнеру, кого з цих двох панів слід обрати. Я знав, що Темницький непридатний до цієї роботи, він рекомендований мною лише для реферування українських] газет, і з цією справою він дуже добре справляється. Що стосується партійної спрямованості і поглядів цих двох панів, то вони є безумовними прихильниками напрямку К. Левицького і разом з цим мого — вони обидва є дуже надійні, старанні, порядні. Зрештою, обидва чоловіки дружні один з одним як близнюки.

Я чув одного разу, що Візнер, або ж відповідно Оппенгеймер^422 мав намір закликати теперішнього старшого лейтенанта, аудитора д[окто]ра Премінгера на посаду заступника цивільного прокурора до Чернівців, до міністерства.

Премінгер був позивачем у справі Крамаржа^423: він є дуже вмілим, дуже добре зорієнтованим і дуже інтелігентним. За підтримки одного з цих укр. професорів він, звісно, міг би досягти колосальних успіхів. Якщо Візнер не сам обговорить зі мною цю справу, тоді я обов’язково мушу його відшукати 21 або 22 серпня, і, само собою зрозуміло, що я не згадаю жодного слова.

Отже, згідно доданої депеші, Бандрівський повинен вже бути в дорозі — я дуже хочу дізнатися, чи запрошує Візнер Черніна до справи — у всякому випадку вже настав для цього час. Те, що з Залізняком і Бандрівським я справді схитрував, доводить наступне: згідно з додатком III[48] депутат Державної Ради д[окто]р Зюдекум повідомив мене про своє прибуття з Берліну і протягом 3-х днів (субота, неділя і понеділок) був тут, у мене в Карлсбаді. Зюдекум є одним з найзначніших соціал-демократичних депутатів Німеччини (має Залізний Хрест) і займає в партії крайню праву позицію, звідси, як він мені віч-на-віч зізнався, і походить його тісний зв’язок з державною установою. Він прийшов до мене, щоб сказати, що всі прихильники миру у Німеччині мають шанси на швидке закінчення війни, але до того ж для центральних держав «задовільне» закінчення бачать лише в прийнятті центральними державами рішучих заходів з приводу українського питання в Росії.

Він знав — і я це бачу, що Міністерство іноземних справ мабуть говорило з ним з цього приводу, оскільки тільки воно може про це знати через льготні умови, які були випрошені у Залізняка та Бандрівського — що у мене в Стокгольмі сидять 2 пана, і ясно і чітко розумів, що він також знає, що ці пани єдині, хто міг би щось зробити в російській Україні, через що він був за те, що через цих панів треба провести широкомасштабну пропаганду. Зрозуміло, що я мусив бути, зважаючи на те, що я не знаю, наскільки граф Чернін в своїх українських планах хоче мати Німеччину як співучасника, дуже стриманим, проте Зюдекум не хоче легковажно відмовлятися, особливо тому, що він наприкінці тижня особисто їде до Стокгольму, бо сам хоче поговорити з Залізняком. Звичайно без мого доручення Залізняк ні на що не зважиться. Про візит Зюдекума я звичайно побалакаю з Візнером і графом Черніним і тоді повідомлю про це В[ашу] Ц[ісарську] В[исокість].

Завідуючий секцією д-р Вількенс є моїм шкільним другом з Theresia-num^424 — дуже порядна і сумлінна людина, але, як В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] правильно визнав, геній з нього ніякий. В неділю один з завідуючих секцією був «журнальним черговим» в Президії Ради Міністрів, і саме в цю неділю, коли В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] хотів поговорити з Зайдлером, здається, був найменьш здібним мій любий колега Вількенс. В президії Ради Міністрів взагалі є тільки одна голова: завсекцією д[окто]р барон Ергардт.

З додатку IV В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] зрозуміють різницю у відповідях Його Величності на телеграму румунів і на мою: «щиро» дякує Й[ого] В[еличність] колезі Ізопескулу (чия партія підступно зрадила інтелігенцію і врятувалась втечею з Румунії) і дякує Й[ого] В[еличнійсть] мені! З додатку V з повідомлення редактора моєї газети «Буковина» відносно огляду сьогоднішнього випуску, В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] зрозуміють, як сприймають мої люди цю різницю. Точну характеристику дають В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] на хороброго старого Романчука, не менш вірно В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] оцінюють Сингалевича, чоловіка, який ще буде корисним у майбутньому.

Додаток VI містить переклад випуску «Новое время»[425] від 31 травня 1917 року № 14780, де надрукована телеграма з принесенням присяги на вірність митрополитом Шептицьким царю Миколі у вересні 1914 р. З мого розпорядження по редакції «Діла» В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] зрозуміють, що я думаю з цього приводу. Додаток VII містить мою телеграфну кореспонденцію з 4 лідерами і В[аша] Ц[ісарська] В[исокість] звісно відчуватимуть задоволення з приводу особливо теплої відповіді ерцгерцога Йосифа^426.

В додатку VIII я передаю В[ашій] Ц[ісарській] В[исокості] наступний внесок у розмірі 3 000 крон австрійської кредитної установи для інвалідного фонду 13 полку уланів та умовну подяку В [ашій] Ц[ісарській] В[исокості] директору Людвігу Нейрату, Австрійська кредитна установа, Відень І,Амхоф 6. Бажання В[ашої] Ц[ісарської] В[исокості] отримати інформацію про внутрішню політику взагалі та про ситуацію в парламенті, я, зрозуміло, виконаю з превеликим задоволенням, але тут, в Карлсбаді, я чув лише підтвердження того, що я доповідав В [ашій] Ц[ісарській] В[исокості] на протязі всієї подорожі: ніякої перспективи на те, що в безладдя буде внесено якийсь порядок. І найменше надії стосовно цього на любого Зайдлера! Можливо у Відні я залишуся з 21-ого до четверга 23-го включно. Ввечері назад — і я знов у Карлсбаді. Моє суворе лікування закінчується 20-ого, але після 24-ого я хочу ще днів 8-10 повністю відпочити на свіжому повітрі. У Відні я й без того — як п’ята спиця в колесі — не маю що робити. Поки я можу всю підготовчу роботу для близької Батьківщини (Буковини) зробити через кореспонденцію. Я доклав усіх зусиль, щоб повідомити В [ашій] Ц[ісарській] В[исокості] все варте уваги у самій стислій формі і закінчую з чесним і щирим бажанням: В [ашій] Ц[ісарській] В[исокості] бажаю повернутися з фронту у такому ж доброму самопочутті, у якому я залишив його. Доброзичливі думки і довіра, висловлені у такій кількості у листах до мене дозволяють мені дивитися у майбутнє з надією, що мені буде можливо зробити ще багато корисного для В[ашої] Ц[ісарської] В[исокості] на благо інтересів моєї нації. Бажання для цього в мене звичайно є. З гарячою відданістю постійно служити В [ашій] Ц[ісарській] В[исокості].

[Н[икола] В[асилько] м[ісце] п[ідпису].

(Там само. — Арк. 36–39. Машинописна копія нім. м.).

№ 60[49]

Дублікат в перекладі з німецького кор. Лупошко

Шеф

Надзвичайної Української

Дипломатичної місії в Швейцарії

Берлін, дня 23 жовтня 1919 р.

Ваша Високість Найдорожчий Принце!

Ще в місяці серпні думав я, що Ваша Високість інтерновані в Румунії, і використовував мої добрі зносини з тутешніми румунськими дипломатами, щодо порушення справи Вашого звільнення.

До сьогодні я не знаю жодної відомости, чи я міг чим допомогти Вам в цій справі. За те повідомляють мене — приватно, що в місці перебування мого Уряду відбулася на щастя невдала спроба перевороту, з метою скинути теперішній режим, а на його місце обрати Вашу Високість.

Вже в тім, що я кажу: «на щастя» пізнають Ваша Високість, мій погляд: Україна буде і може бути лише тоді відродженою, як самостійна держава, коли її судьба в цім тяжкім часі затримає головою держави і начальним вождем війська Петлюру.

Лише він зможе перед широкими масами України нести прапор державної самостійності і лише він один може усунути, хоч-би частинно перед впливовою тепер групою держав те недовір’я, яке існує переважно, з часів Берестя^427, до Українців (Німецько-Австрійсько-Габсбурська приязнь).

Я переконаний, що також і Ваша Високість лише так, а не іначе думають: бо непохитне є моє довір’я до Вашої безкорисної любові до нашого народу, як також і запорука, що Ваша Високість правдиво розуміють наше сучасне положення і тому логічно мусять прийти до тих самих, як і я, висновків, що саме корисно в цей час для України! Тому мета цих рядків не є ні в якому разі відтягнути Вашу Високість від участи в такій акції, бо я ні на хвилину не сумніваюсь, що ця акція, напевно, не була інсценована з відома Вашої Високости — але я хочу, як Ваш старий, Вам від серця вірно відданий дорадник, лише просити Вашу Високість, вжити Вашого впливу, який Ви маєте заслужено в багатьох українських патріотів, лише і лише для того, щоб все гуртувалось коло останнього якоря і порятунку, якого ще має тепер Українська ідея — коло Петлюри й щоби передчасно не надуживали Вашої особи. Особисті самолюби (честолюбці), які, на жаль, маються також і у нас, можуть думати, що коли б лише влада була вкинута в Ваші руки, то всі патріоти стали б до Вашого розпорядження, ні, Ваша Високість, так справа не стоїть: я був, є і остаюсь Вашим вірним прихильником і приятелем: жоден інший як я не знає оцінити Вашу витривалу приязнь до нас Українців за часів старої Австрії, одначе… коли б Петлюра був усунений і мене повідомили б, що Ваша Високість стоять у влади, полишив би я свою посаду (Без різниці чи Ваша Високість брала участь в перевороті, чи цей видвинув Вашу Високість без Вашого Відома). І так само, як і я, Ваша Високість знають докладно, що я звичайно знаю настрої, зроблять всі поважні Українські патріоти. Це було б моїм мужнім обов’язком чесно, як я завжди призвичаєний, відкрити очі Вашій Високості також і в цьому випадку.

Зі згаданої на початку чутки лише одно мене дійсно втішило, це те, що Ваша Високість повинні вже благополучно знаходитись на Українській території. Коли це дійсно так, то повинні Ваша Високість бути повідомлені, що я з липня місяця працюю тут у Швейцарії, як голова дипломатичної місії.

Тому що ніхто не знає нашого колишнього листування, не знає також ніхто, які погляди на німецький курс і др[угі] заступав я, також ніхто не знає, як зненавидів мене наш останній цісар, то буде легко багатьом ворогам України представити мене як «Германофіла».

Також і мої зносини з Вами, Ваша Високість, дають почин ворожим доносчикам поширювати байку нашої співпраці на користь Цісаря Карла.

Один з нас повинен колись писати спогади (мемуари), щоб правда вийшла на світло денне і тоді буде ясно, що колишній Архикнязь Вільгельм не був звичайним княжим честолюбцем, лише щирим українським патріотом. Щоб цей Ваш образ не був знищений в історії почуваюся своїм обов’язком написати вищезгадане Вашій Високости.

Хай Господь береже Вашу Високість.

З найщирішою повагою і приязністю

Миколай Василько м[ісце] п[ідпису]. [428]

(ЦДАВОУ.-Ф. 3696. — Оп. 1. — Спр. 177.-Арк. 3–5 зв. Машинописна копія укр. м.).

№ 61[50]

Відень, 11 січня 1921 р.

Ваше Височество![429]

Мене повідомляють, що мені не потрібно вживати будь-яких заходів в справі інтерв’ю, бо зміст його де факто правдивий, а щодо форми, то міняти її вже запізно, а тому я й мушу обмежитися лише, — по-скільки взагалі я рахую себе зобов’язаним зайнятися цією справою як урядник УНР, — лише сим інтерв’ю, як воно було надруковано в неділю у «Вінер Журналь», не торкаючись зовсім ласкаво мені надісланого оригінала-копії.

Цілком розумію, що Ваше Височество можуть і мусять мати власні погляди, але право публічного висловлювання цих поглядів мусить терпіти обмеження, які накладають на нього не тільки писаний, але й натуральний зрозумілий сам по собі закон, в тому випадку коли публічно висловлює свої погляди той, хто стоїть на службі того чи иньшого Прав[ительст]ва. Се положення має скрізь по всьому світу ще більше значіння для військових.

Ваш Начальний Шеф, Ваше Височество, Головний Отаман Петлюра; він заключив союз України з Польщею, а Ви, Ваше Височество, — пишете: «…Теперешний союз України з Польщею я уважаю за ненатуральний». Ви пишете також далі: «Тому і Український Нарід стоїть цілком осторонь від цього союзу». Цим другим реченням Ви власно кажете, що Голова нашої Держави, Ваш Військовий Начальник, заключив союз, який суперечить волі Українського Народу, себто Ви допускаєте одної з найгостріших критик проти Вашого Шефа, яка взагалі тільки можлива. Ваше Височество вибачать мені, але я, по своєму вихованню та по своїй попередній діяльности занадто дисциплінована Людина, аби не висловити мого здивовання з приводу того, що Ваше Височество, по суті сієї справи, мені пишуть:

«Я рахую справу як нічого не варту дрібницю». Правда, Ви додаєте далі: «Бо приватна Людина як я завжди та перед кожним має право висловити свої думки».

Але тут помилка з Вашого боку; бо Ваше Височество не є приватна Людина, а полковник в службі Української Держави, Шефом якої є в сей час Головний Отаман Петлюра.

Ваше Височество бажають, щоби я не надавав будь-якого значіння сій справі надалі. Але я не можу сього зробити при моїй компетенції та при тих уповноваженнях, які я маю на руках; мало того, я зобов’язаний раніш ніж хто інший доведе сю справу до відома мого Уряду, зробити Урядові відповідний в ній доклад. І це буде вже залежати від Прав[ительст]ва та від мого Голови Держави, — надати чи ні яке будь значіння сій справі. В кожнім разі я гадаю, що Ваше Височество власне в цей мент, коли ми та наша армія користується гостинністю Польщі, через се своє інтерв’ю спричинилися до великої неприємності нашому Голові Держави та його Прав[ительст]ву, наслідки якої можуть бути цілком несподівані, коли, відповідно до Вашого бажання, відповідальні чинники нашого Прав[ительст]ва дійсно поставляться до цієї справи, як до немаючої значіння.

Ваше Височество пишуть: «Мені дуже жаль, що я позабув повідомити Вас раніш про се інтерв’ю», але сожаління се в більшій мірі лежить по моїй стороні, і власне не тільки як приватної особи, в якости якої я до сього дня виявляв Вам завжди моє глибоке поважання, але також і урядника Українського] Прав[ительст]ва, який не вважаючи на те довір’я, яким він — гадав — користується у Вас, не був ознайомлений з намірами Вашого інтерв’ю, а тому і не міг йому перешкодити, — сожаління, що Ваше Височество без усякого наміру, я в тому певний, зробили моєму Голові Держави та моєму Прав[ительст]ву таку величезну дипльоматичну та політичну неприємність.

Сердечно жаль мені, що зобов’язаний був написати Вашому Височеству цього листа; але я сказав в ньому лише правду, і тільки правду, цілком одверто, і зробити се мусів сьогодня, коли виникла така серіозна справа, тим більше, що я переконаний в тому, що коли Українці, котрі з презирством ставляться до внутрішньої анархії поміж урядовців та військових, такі українці напевне мусять поділять мої думки.

Зістаю з глибоким поважанням Вашому Височеству завжди відданий

Василько в[ласно] р[учно].

(Там само. — Арк. 248–250. Машинописна копія укр. м.).

№ 62[51]

Відень, 21 січня 1921 р

Ваше Височество!

Певно із-за поштового страйку одержав я Ваш лист-відповідь від 13-го б.м. тільки тепер.

Останній [лист] знову лише новий доказ Вашого благородного характеру та ідеального світогляду, які виявляють в тім способі, в якій Ви свідчите Вашу відданість нашій нації.

Але Ваше Височество зовсім не торкаються мною як урядником У.Н.Р. цілком слушно заступленого того принципового пункту, що персональні політичні погляди, навіть і тоді коли вони виникають з таких ідеальних та патріотичних як в даннім випадку мотивів, при опублікуванню їх з боку урядника, на кажу вже офіцера, що можуть йти всупереч напрямку діяльності Уряду та Начального Голови Держави, якщо вони не мають повести до анархічного стану в гражданським та військовому правлінню — так само як оминають Ваше Височество й висловлені мною побоювання, що саме в сей мент, коли ми та наша армія користуємося гостинністю Польщі, інтерв’ю Вашого Височества — якого я не можу одобрити, тримаючися вищезазначеного принципового погляду, — може викликати для нашого Голови Держави та його Правительства неприємности, наслідки яких не можна передбачити.

В Вашому листі-відповіді я читав багато звучних патріотичних фраз, що йдуть від Вашого благородного почуття, але одного бракує мені там, Ваше Височество, се обґрунтування того, чому Ваше Височество, рахують себе покликаним, без згоди на то Вашої Начальної Влади, шкодити тій сизифовій роботі, яку переводять зараз наш Голова Держави Петлюра та його Уряд, шкодити через се інтерв’ю, яке напевне найде собі популярний відгук в широких українських колах, але яке може пошкодити головному завданню відповідальних чинників нашого Правительства на чолі з Головним Отаманом Петлюрою, се — «відбудованню незалежної української держави».

Най Ваше Височество перегорнуть ласкаво декілька сторінок історії Сербії та Румунії. Куза та Карл Гогенцоллерни^430 в Румунії, Карагеоргієвич^431 та Обренович в Сербії^432 заснували сі держави не в масштабі ідеального, максимального програму, а й я сумніваюся також, щоби в арміях цих засновників держав висші офіцери, на яких ці голови держав в їх тяжкій роботі покладалися повністю, шкодили їм тим, що скріплювали своїм авторитетом шабльонні, громкі фрази занадто запаленої в своїм патріотичнім настрою інтелігенції та політично несвідомих мас.

Ваше Височество! Занадто цінна для мене Ваша симпатія яку Ви мені ласкаво висловлюєте в своєму останньому листі від 13 6. м., щоби я в тій важній справі не сказав Вам зараз-же одвертої та нічим не прикрашеної правди: Ви, Ваше Височество, молода людина і покладаєтесь підлещуванню чи глупости людей, що близько стоять до Вас; якщо я мушу справдити Ваше довір’я до мене я не можу тоді полишити Вас без моєї обґрунтованої передостороги робити те, що здається Вам в Вашій добрій вірі найсправедливим та найліпшим; я зобов’язаний віддати до Вашого розпорядження мій життєвий досвід, а останній мені каже, що без дисципліни не можна збудувати держави.

Зостаю з глибоким поважанням Вашому Височеству відданий Василько в[ласно]р[учно]

За згідність копії з копією (підпис)

(Там само. — Ф. 3696. — Оп. 2. — Спр. 315.-Арк. 53–54. Машинописна копія укр. м.).

Документи №№ 63–75 Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до митрополита Андрія Шептицького

№ 63

Ерцгерцог Вільгельм

18. V.1917 13 ULAN

Ваша Екселенціє!

Прошу Вас дозволити мені висловити Вам велику та щиру вдячність за той гарний лист, що Ви мені написали.

Звістка, що Ваша Екселенція приїжджає до нас, порадувала мене та моїх хоробрих українських солдатів нескінченно!

За той лист до графа Гуйна, що Ви скопіювали, доклали до свого та переслали мені дякую Вам від усієї душі та особливо дякую за ту довіру, що Ви таким чином до мене виявляєте, і яку я буду і надалі намагатися виправдовувати. Я сподіваюся, що граф Гуйн усвідомить ці причини, і впевнений, що він обов’язково познайомиться із багатьма українцями.

Сьогодні я отримав листа з Міністерства зовнішніх справ, який повідомив мені добрі новини для українців, але пекучий момент полягає у тому, що це все можна провести лише після укладення миру, тому що без цього воно гальмувалося б саме через поляків та їх надмірну чутливість.

Наразі у мене дуже багато роботи, і мушу особливо багато писати, але роблю цю роботу від щирого серця, тому що це потрібно для такого хороброго народу, як українці.

Пробачте мені, Ваша Екселенціє, що лист надто короткий. Німеччина починає із великим завзяттям займатися нашим питанням і мені було видано на пропаганду нашої справи біля 3,000.000, чим я дуже задоволений.

Я з радістю констатував різницю публікацій у «Ділі» та «Українському Слові», прочитав обидва варіанти і вважаю, що ця різниця має велике значення. Поведінка українських парламентаріїв була зразковою, і я дуже задоволений, що вони не приєдналися до опозиції з тієї причини, що українські газети вже давно не писали проти уряду, що має велике значення для російських українців. І, мабуть, з тієї причини, що наші українці не в опозиції, тому довіра центральної влади до російських українців стає дедалі міцнішою.

За добрі слова про те, що український народ в Австрії любить мене, я Вам дякую, Ваша Екселенціє, від щирого серця, і можу Вас завірити, що я також люблю цей народ і поставив за мету свого життя зробити їх майбутнє щасливим.

Я ще раз висловлюю Вам, Ваша Екселенціє, мою найщирішу вдячність за Ваш милий лист та залишаюсь завжди Ваш, Ваша Екселенціє, щирий, вдячний та вірний

Ерцгерцог Вільгельм Габсбург

(ЦДІАЛУ. — Ф. 358. — Оп. 3. — Спр. 166. — Арк. 1–2. Автограф нім. м.).

№ 64

ТЕЛЕГРАМА

З.Х.1917

Прошу Вашу Екселенцію принята від мене моє найщиріше співчуття в так тяжкій родинній страті.

Вашій Ексцеленції вірний

Архикнязь Вільгельм просить послушно (підпис)

(Там само. — Арк. 3. Оригінал нім. м.).

№ 65

П[ольова] п[ошта] 284

4. ХІІ.1917

Ваша Екселенція!

Щойно я дізнався від Василька, що Ваша Екселенція повернулися до Лембергу і відразу хочу Вас запитати, чи не має Ваша Екселенція щось надзвичайно термінове зі мною обговорити, у цьому випадку я завжди готовий прибути до Лембергу. Місце розташування мого полку зараз не дуже зручне і погода теж не найкраща, тому я прошу Вашу Екселенцію, якщо це можливо, відкласти відвідання солдат до початку наступного року. До того ж ми ще не дуже ретельно підготувалися до зустрічі з Вами, оскільки взагалі не розраховували на Ваш візит узимку. З цієї причини прошу Вашу Екселенцію якнайшвидше надіслати мені повідомлення коли я повинен приїхати до Лембергу, у випадку якщо Ваша Екселенція має зі мною щось обговорити. З виразом поваги та щирої вдячності

Вашій Екселенції завжди відданий Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 4. Автограф нім. м.).

№ 66

11. ХІІ.1917

Ваша Екселенціє!

Дозволю собі від усієї душі подякувати Вам за ту гостинність, яку Ви від щирого серця виявили до мене.

Пересилаю Вам у цьому конверті лист (уривок), про який ми з Вами, Ваша Екселенціє, останнім разом говорили, сподіваючись при цьому, що Ваша Екселенціє довідається з нього, що не все так погано, як Ви боялись.

Насамкінець ще раз засвідчую щиру вдячність та уклінно прошу передати мені копію. З цим залишаюсь відданий Вашій Екселенції

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 5. Автограф нім. м.).

№ 67

14.11.1918

П[ольова] п[ошта] 284

Ваша Екселенціє!

Для мене є особливо великою радістю щиро привітати Вас з нагоди щасливого миру з Україною. Будь ласка, вірте мені, що день 9 лютого є для мене, як українця, а я відчуваю себе українцем, одним з найпрекрасніших днів мого життя. Дасть Бог, і стосунки в Галичині влаштуються так само добре, в чому я повністю переконаний. Граф Чернін є певно кращим політиком, ніж ми думали. Поляки киплять від злості, а я, Ваша Екселенціє, радію цьому, і прошу не ставити нам в рахунок, як щось погане, все це я хочу обґрунтувати таким чином: Поляки постійно заперечували існування українців як нації, а зараз вона відродилася та стає в ряд з великими державами, чим дратує поляків, а я з цього радію як дитина — Хвала Богові! Можливо це наштовхне врешті-решт [австрійський] уряд на думку, що без поляків також можна мати велич! Я прошу Вас, Ваша Екселенціє, вибачити мені за мої слова, але з нагоди великої події особливим щастям для мене є можливість відкрити Вашій Екселенції свою душу, тим більше, що я вже довго працюю над вирішенням українського питання для доброго хороброго [українського] народу. Все, що я пророкував Й[ого] В[еличності] та Черніну здійснилося точно і тому ще раз впевнююсь у правильності моєї позиції, яку хочу використати на благо галицьких українців. Звичайно нам необхідно довести до кінця боротьбу з Польщею, але на рахунок цього я спокійний. Я впевнений, що українців у Галичині очікує щасливе майбутнє. Безмежно щасливий з цього приводу, тому що я постійно казав хороброму народові: «Не хвилюйтеся, прийде добре майбутнє». Слава Богові! Здійснилося, якщо б не здійснилося, то це розбило б моє серце, бо українці вважали б мене шахраєм. Вибір кордонів Тарноград-Білгорай і далі є дуже вдалим, так як на півдні відразу Сян є продовженням кордону для Сх[ідної] Галичини. Безмежна радість. Я зовсім не взмозі передати словами Вашій Екселенції, яке щастя і яку радість я відчуваю! Граф Чернін телеграфував одразу ж на днях про укладення миру і додав до цього, що домовленості є дуже добрими, що мене вразило, отримати від нього таку радісну звістку, в той час, коли він дуже зайнятий. Я одразу дозволив йому телеграфувати Вашій Екселенції. Дозвольте мені, Ваша Екселенціє, також подякувати Вам за Ваш візит від мого імені та від імені моїх українських солдат!

Я закінчую і повторюю ще раз мої вітання від усього серця одночасно із запевненням, що буду все робити для українців, бо сам відчуваю себе [українцем]; з виразом найглибшої пошани, щирої вірності, завжди відданий Вашій Екселенції Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 7–9 зв. Автограф нім. м.).

№ 68

18.11.1918

П[ольова] п[ошта] 284

Ваша Екселенціє!

Я дозволю собі Вам повідомити, Ваша Екселенціє, що окрім тих домовленостей з українцями, які відомі мені по газетах, були ще також укладені і «таємні» домовленості, про які я Вам, Ваша Екселенціє, і повідомляю, але цілком таємно, тому що про це знають лише Чернін, Василько та я. Домовленості стосуються наступного:

1. Зобов’язання Австрії, перетворити Східну Галичину та Буковину до 1 липня 1918 року у самостійну провінцію.

2. Зобов’язання України поставити всі надлишки зерна до Австрії до 1 липня 1918 року.

Між цими двома пунктами існує взаємна обумовленість, та ратифікація договорів залежить саме від виконання цих двох пунктів.

Але я побоююся за графа Черніна, оскільки через його невміння зберігати таємницю київська справа може стати відомою небажаним особам, тому що він має намір найпізніше впродовж наступних 6 тижнів виступити перед парламентом із проектом закону, що стосується цієї справи, але ж він не повинен цього робити, тому що, судячи з усього, справу з Oktroi[52] було б скоріш за все вирішено, що було б краще та легше, тому що одночасно було б також вирішене і німецько-богем-ське питання! На мій погляд, це набагато краще, коли справа буде врегулювана за нашою власного ініціативою, бо інакше українці Австрії потім матимуть повне право казати, що вони за все вдячні революції, а тому-то уряд Австрії зможе мати вихідну точку, щоб стверджувати: «вони тяжіють до нас!», що могло б нашкодити утворенню нової держави (Галичини). Статус, назва та інш. нової держави ще не визначені, але, судячи з усього, здається результатом наших дій може стати дуже самостійне та автономне державне утворення.

Я щасливий, Ваша Екселенціє, що можу передати Вам це повідомлення кур’єром.

Мабуть незабаром настане момент, коли Вам, Ваша Екселенціє, треба буде віч-на-віч переговорити з графом Черніним з приводу відомої справи, про яку ми з Вами говорили в автомобілі. Я Вас прошу ще раз, Ваша Екселенціє, ніколи не згадувати, що Ви почули це повідомлення від мене, і прошу Вас поставитися до цього дуже серйозно. Я думаю поїхати 10 березня до Відня, і також сподіваюсь по змозі заїхати на 1–2 дні до Лембергу, щоб обговорити з Вами дещо усно, якщо це звичайно мені вдасться.

Я нескінченно щасливий, що, нарешті, після стількох тяжких років українці досягають своєї великої мети, і що вони вже крокують назустріч своєму розквіту.

Із почуттям великої поваги та довіри до Вас, Ваша Екселенціє, залишаюся завжди Ваш вірний та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 11–13. Автограф нім. м.).

№ 69

19.11.1918

Ваша Екселенціє!

Найщиріше дякую Вам за Ваш лист!

Я доручив Гірняку від мого імені усно переговорити із Вами. Часу для написання листів просто не вистачає. Я вважаю, що справа легіону є дуже важливою, тому я прошу Вас, Ваша Екселенціє, особисто переговорити із Черніним та Й[ого] В[еличністю]. І якомога скоріше, бо я щойно отримав депешу, що Й[ого] В[еличність] може прийняти мене після 24 числа цього місяця. Отже, найраніше я поїду до Відня 25 числа, тому дуже важливо, щоб Ви, Ваша Екселенціє, саме перед моїм приїздом до Відня повідомили Черніна та Й[ого] В[еличність] про бажання нації щодо легіону, у цьому випадку ми уникнемо будь-яких підозрінь, ніби ми це щойно вже у Відні обговорили під час прогулянки містом. Гірняк повинен усно Вам усе пояснити. Я дуже очікую від Вас, Ваша Екселенціє, великих та вирішальних планів, проти яких, я впевнений, у Відні ніхто нічого не матиме.

Із глибокою повагою до Вас, Ваша Екселенціє, залишаюся завжди Ваш вірний та вдячний

Архикнязь Вільгельм

(Там само. — Арк. 15–16. Автограф нім. м.).

№ 70

18. III.1918

Ваша Екселенціє!

Я дуже жалкую, що не зустрів Вас минулого разу, але повинен письмово повідомити дещо приємне, але прошу Вас зберігати це в таємниці.

Поділ краю є неминучий, час, звичайно, ще не визначений. Його Величність був дуже радий відносно моєї подорожі, а також відносно мого повідомлення, найкращим доказом чого є те, що Його Величність віддав перевагу моїм прихильникам, так, наприклад, генерал Фішер^433 вже призначений комендантом жандармів; далі я повідомляю, Вашу Екселенцію, що сьогодні після обіду відбудеться поїздка до Одеси, з цієї нагоди Його Величність люб’язно надав мені команду, що складається з українського (австрійського) піхотного батальйону і Українського легіону, з приводу чого я звичайно дуже щасливий. Його Величність дав мені командування за власною ініціативою, без мого на це прохання. Його Величність був зі мною надзвичайно люб’язний і дав мені доручення — діяти в Україні не по-військовому, а політично, і в цьому відношенні він мені залишає повну свободу, як новий доказ його довіри.

Я вірю, що поступово мені вдасться досягти всього, що бажають хоробрі українці — я маю великі надії на майбутнє. Я щасливий, Ваша Екселенціє, з Вами цим поділитися, однак мені дуже шкода, що не можу з Вами особисто переговорити.

Прошу, Ваша Екселенціє, і надалі давати мені Ваше благословення і залишаюсь з твердою вірою в Бога та у здійснення всіх бажань нації. Завжди Ваш вірний та вдячний, Ваша Екселенціє.

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 17–18. Автограф нім. м.).

№ 71

Олександрівськ 26/IV. 1918

Ваша Екселенціє!

Найщиріше дякую Вам за пересланий мені лист про акцію рятування українського населення із східної Галичини, звичайно, я зроблю все для того, щоб ця акція пройшла успішно, тому що про благополуччя нашого хороброго народу я хвилююся усією душею.

Приблизно 2 тижні тому мене викликали до Відня до Його Величності, і зараз я знову із хоробрими легіонерами на «Запоріжжі», тут так чудово! Тут люди дійсно впевнені в собі, справжні українці, і вони все ще досить ретельно дотримуються усіх запорізьких традицій; я щасливий тут знаходитися, тому що маю багато роботи. Я дуже подружився як із народом, так і з отаманом, тому робота просувається дуже добре! Зараз я безпосередньо зайнявся утворенням груп вільних козаків. Вибачте мені, будь ласка, Ваша Екселенціє, що я так стисло пишу, оскільки дуже багато роботи.

Тут, в Олександрівську, є дуже гарний український театр, де щоденно грають українські національні вистави.

Я ще раз запевняю Вас, Ваша Екселенціє, що обов’язково виступлю на захист статті про акцію у Східній Галичині і залишаюся завжди Ваш вірний та вдячний

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 19–20. Автограф нім. м.).

№ 72

Олександрівськ

24. V.1918

Ваша Екселенціє!

Щиро дякую за гарний лист, що приніс мені велику радість. Тут, в Україні, становище наразі досить серйозне, але я впевнено дивлюсь у майбутнє, оскільки маю тверде переконання, що український народ має велику силу, щоб змінити життя на краще. Скоропадський не має ніякої популярності, не має партії, на яку б він спирався, а його русифікаторство викликає в країні колосальну лють, внаслідок чого, Ваша Екселенціє, будьте певні, що цьому Гетьману нічого більше не вдасться. Народ не проти Гетьмана, але проти Скоропадського, бо бачить у ньому русифікатора, що підтримується великими землевласниками, кадетами (частково) та іноземними елементами. Вчора в мене були Бандрівський та Степанківський^434 з Києва, обидва розповідали, що Скоропадський почувається невпевнено, не наважується ані в церкву, ані на вулицю, не викликає ні в кого ніякої особливої симпатії, а ще він оточив себе великим церемоніалом, що в нинішній час в країні діє як холодний душ! Я тут дуже багато зробив, займаючись українізацією, що на Запоріжжі проростає на доброму ґрунті, вражаючи прогресивними результатами. Я не знаю, як довго зможу утримати прихильність народу, бо проти моєї роботи інтригують не лише з протилежної сторони, але й зі сторони самого Скоропадського, та я сподіваюсь не залишити свої принципи, тому що я їх маю з бажання працювати для українського] народу, проти русифікації, при цьому є два вирішення: або ж вдасться моїм ворогам провести русифікацію, або ж вдасться мені здійснити українізацію. Я маю думку, що нинішній Гетьман довго протриматися не зможе, а також впевнений, що ця постійна зміна уряду, яка кожного разу все ставить догори ногами, не добре впливає на країну та населення. Дорошенко^435 повинен бути міністром іноземних справ, що буде дуже добре виглядати, бо ту ж саму специфіку Галич[ини], як і питання Хелму він триматиме в руках без найменших поступок чи без пом’якшуючих кроків згідно Берестейського договору (таємного договору)[436]. В Києві обставини складаються цілком добре. Зараз виникає нова партія під керівництвом Липинського та Міхновського^437 — двох дуже добрих українців, яка охопить усіх селян і дрібних власників, що виступають за гетьманську орієнтацію, але проти Скоропадського, ця партія здобуває багато прихильників. Німців, що були причиною всіх справ Скоропадського, страшенно ненавидять в країні і ненависть росте до них нестримно, та на противагу, симпатія до Австрії сильно укорінюється. Я прошу всіх це підтримувати, та я сам себе питаю, чи уряд R. і R. це також буде робити!? Я звичайно сподіваюсь на щасливу долю галицького питання, але уряд повинен мені тут ще багато допомогти в багатьох інших справах, і я констатую, що є цілком один, без підтримки уряду й однієї моєї сили зовсім недостатньо, щоб вирішити тут всі питання. Я часто розчаровуюсь, коли про це думаю, бо можуть бути колосальні досягнення для Австрії й України, багато з яких розбиваються через безталанність, брак ініціативи і страх. Я вже довгий час підтримую тут у країні усіляку працю, яка на мою думку буде підбадьорювати хоробрий український народ, до якого я ставлюся з любов’ю і душею.

Тут знаходиться українська дивізія, з якою у мене склались дуже добрі стосунки, особливо з підрозділом гайдамаків^438, з якими я започаткував велику дружбу. Останнім часом я був за містом і там ми провели з хоробрими бравими гайдамаками дуже гарну зустріч, і мені більше не хотілось вертатись назад. Як я щойно довідався по телефону з Києва, обставини там повинні були змінитись на краще, бо Скоропадський йде на поступки і можливо триватимуть поступки стосовно українізації, що вже буде означати успіх, який приведе країну до добра. Будь ласка, Ваша Екселенціє, вибачте мені цей почерк, він є таким внаслідок нестачі вільного часу і тому іншим він бути не може. Стосовно церковного питання в Хелмі, то я сильно засмутився, що сам так мало присвятив Хелму: причина полягає в дурості та безталанності наших відомств, а частково у стійкому страхові перед поляками, який ми не можемо з себе вижити. Дозвольте мені, Ваша Екселенціє, висловити таку пораду: я гадаю, що у цьому випадку було б найкраще, якщо б Ваша Екселенціє звернулись прямо до Його Величності, щоб вплив на наше генерал-губернаторство в Любліні здійснювався на найвищому рівні.

Я ще раз хочу вибачитись, Ваша Екселенціє, за цей почерк і запевняю, що я й надалі буду робити все, що в моїй силі, аби допомогти українському народові.

Залишаюсь із щирою вдячністю та незмінною вірністю Ваша Екселенціє

Вільгельм

(Там само. — Арк. 21–22. Автограф нім. м.).

№ 73

Чернівці, 18.Х.1918

Увага!

Найважливіше: сторінка II, увага до підкресленого!

Прочитати одразу.

Ваша Екселенціє!

У ці вирішальні для українського народу дні в Австрії я вимушений знову писати Вашій Екселенції. Я ще більше спілкуюся з цим народом і завжди залишаюся з ним за будь-яких обставин, не потребую від нього ані симпатії, ані вдячності, для такого мого ставлення до народу є інші, більш глибокі причини, які пов’язують мене із долею цього народу, якщо навіть вона і не є легкою, їх можна лише відчувати, але не можна переказати. Пишу, бо також знаю, що слово Вашої Екселенції має долучитися до спільного рішення. Я пишу у цьому листі дуже відверто, бо сьогодні можна говорити і діяти лише відкрито, реально, ідеально, долі багатьох народів знаходяться наразі у великій грі. Дозвольте мені, Ваша Екселенціє, коротко викласти мою думку щодо теперішнього становища:

Маніфест Його Величності^439 походить від волі Й[ого] В[еличності] зробити для народу все якнайкраще. — 3 цього приводу я зробив пропозицію до найвищих інстанцій вже 1/2 роки тому, але вона зазнала крах через бюрократію міністрів, які не думають прогресивно, вони навіть можуть її ніколи і не розгледіти, бо вони люди старого способу мислення, старого покрою, і не крокують разом із часом. Чи є сьогодні це рішення вже «запізнілим» — покаже майбутнє. — Дай Боже, щоб не було запізно! — Про розпад Австрії думати взагалі не треба, тому що Бісмарк^440 вже сказав: «Якщо б судилося Австрії зникнути, то це так і сталося б, але вона є для Європи крайньою необхідністю, тому розпаду не відбудеться!» Тому зараз все так, як воно і є, Антанта^441 роздрібнювати Австрію не хоче — навпаки, вона хоче нею заволодіти — про це свідчать всі наявні ознаки, отже, вона хоче нас від Німеччини відокремити, щоб її тим самим повністю знищити — для нас (Австрії) це є єдиний вихід, який з часом ми всеодно повинні пройти. Особисто я проти наступної думки: проти приєднання австрійської України до решти України, із яким нещодавно виступило парламентське представництво (Петрушевич та Є. Левицький^442) із д[окто]ром Бараном^443, К. Левицьким та Народним Комітетом, виступають як австрійці (об’єктивно), так і українці, яким себе вже дуже давно вважаю. На мою думку, яка також переможно панує серед українців, держава по той бік Збруча ще не повністю впевнена, вона стоїть на слабеньких ніжках і у будь-яку мить може впасти, тим більше, що уряд у Києві який все для цього і робить, хоча і не по своїй волі. Тому, якщо Україна повинна загинути по-перше від хвилі російсько-єврейської революції, по-друге від більшовиків, то принаймні тут Україну буде врятовано, якщо ж вся Україна об’єднається, тоді загинуть обидві її частини, і тоді вже ідея, зробити Україну знову вільною та самостійною не втілиться у життя ніколи! Ми живемо в самостійній країні від Сян-Серет, при підтримці Австрії Україна може розпастися щонайбільше на дві частини, але ж не загинути повністю. Для Унії це було б дуже важливою справою, якби тут заснувалася держава.

На тій стороні пануватимуть більшовики, вони вимагають нової аграрної реформи, а якщо ми матимемо тут ще одну власну державу, то ми зможемо і тут провести цю аграрну реформу, але яку зворотню реакцію матиме та сторона — легко здогадатися!

А зараз до маніфесту: він гарний, ідеально продуманий, але — тільки слова! Чи задовільнить це народи? У ньому є дві трудності. 1. Вираз: «Бажання австрійського народу повинні бути при цьому одне з одним ретельно узгоджені і повинні бути виконані». Це значить, що ми із поляками! Переговори з поляками треба виключити, і я являюся категоричним противником усього виразу. Поляки ведуть переговори на базі «Буг», тобто лінія Кросно-Станіславів-Калуш і т. д… Ну і що ж тоді залишиться від Східної Галичини? Для України існує лише один базис Сян-Серет, це є справедливою вимогою, тому що там проживають 75–90 % українців. Ще треба було б зважити, а чи не вимагати для галичан волинські її частини!? Після того, як у Відні цим польським державним злочинцям дозволено робити усе, та після того, як цей осел Буріан все ще вірить у австро-польський лозунг, в який зараз вже ніхто не вірить, я гадаю, що тут є тільки сподівання на збільшення польської корони, Галицьку ж справу завжди відсувають в самий кінець та цього вже народ більше не витримає. Ваша Екселенціє, пробачте мені, будь ласка, мою відвертість, я не стримався, бо я ж зараз із тих самих кіл (Буріан, Гуссарек^444, Шпіцмюлер, Векерле^445 і т. д.). Саме з цих причин у мене склалася думка, що 19 числа не треба вносити резолюції у Конституанту, тому що це є для Відня необміркованим кроком, а треба: проголосити Українську незалежну державу від Сян-Серет під керівництвом Австрії. У Відні із цим мають вже погодитись, по-друге, треба встановити непорушний факт для мирного конгресу, який мені дуже сильно знадобиться у боротьбі із польсько-буріанським імперіалізмом за рахунок України, це дозволило б далі здійснитися одному факту (одній дії) для українського народу, який дозволив би слова маніфесту підтвердити (досі було багато слів-обіцянок). А потім вже зміг би народ спокійно чекати на повне детальне перетворення, так як факт проголошення вже здійснився. Я прошу, Ваша Екселенціє, не вважати мене одним із радикалів — навпаки — але на все в свій час — зараз вже настала остання мить для порятунку українського народу, і для того, що б цей народ було врятовано, я віддам усього себе, ідеї мої є дуже прозорими та виваженими, які я вважаю єдиним можливим спасінням, і про які я дозволяю собі повідомити Вашій Екселенції. Я покірно прошу Вашу Екселенцію не розголошувати зміст цього листа — я мушу про таке Вашу Екселенцію просити.

Ще раз запевняю Вашу Екселенцію, що за будь-яких обставин я залишатимусь з українцями, і залишаюся завжди із щирою повагою та вдячністю вірний Вашій Екселенції

Вільгельм Габсбург

(Там само. — Арк. 23–25 зв. Автограф нім. м.).

№ 74

14 лютого 1927

Ваша Екселенціє!

Від усієї душі я дякую за милі строчки від 11 січня цього року, які мене невимовно порадували, бо я знову отримав від Вашої Екселенції добре повідомлення. І прочитав із великим сумом Ваше повідомлення про те, що Ви, Ваша Екселенціє, знову страждаєте від старих захворювань.

Я сам повернувся з мого шпиталю лише два дні тому, у якому я повинен був через збільшення однієї нирки перенести операцію.

Я дуже радію з того, що незабаром знову отримаю від Вашої Екселенції нові повідомлення, і також сподіваюсь, що зможу привітати Вашу Екселенцію у Франції.

Я вже повністю переселився у Францію, і дуже радий тут жити, бо тут усі приходять тобі на допомогу у будь-якому випадку.

За нашими справами я звичайно спостерігаю дуже уважно, але своєї думки про них не виказую.

Звичайно, в мене ще буде нагода написати Вашій Екселенції обіцяного листа, напишу чимало різних повідомлень, але не хотілося б починати у цьому листі.

Ще раз щиро подякую Вашу Екселенцію за милий лист, із цим залишаюсь з вітаннями від щирого серця Ваша Екселенціє і всім друзям та знайомим завжди вдячний та відданий Ваша Екселенціє

Вільгельм

(Там само. — Арк. 26–26 зв. Автограф нім. м.).

№ 75

Париж 15.VI.[1]934

Ваша Екселенціє, Позволюсь бажати Вам з цілого серця доброго здоровля і всього найкращого і надіюсь що при ті[й] нагоді д[окто]р Куницький^446 Вам, Екселенціє, розкаже дещо про нас.

Дуже прошу, Ваша Екселенціє, звернути увагу на те, що він Вам розкаже про одного з наших так званих «діячів», але який діяч єсть великим шкідником і гохштайлером [53].

Ще раз бажаючи Вам, Екселенціє, всього найкращого і залишаюся з глибокою пошаною, вдячний та відданий Вашій Екселенції

Архикнязь Вільгельм У.С.С.

(Там само. — Арк. 29. Автограф укр. м.).

Документи №№ 76–81 Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до Євгена Чикаленка^447

№ 76[54]

[Мюнхен 3. VII. 1921][55]

Справи добре ідуть і ми надіємся вертати з фактами! Поздоровляє Вас і дружину Вашу щиро Вишиваний. [56]

(Архів ім. Д. В. Антоновича Української вільної академії наук у США. — Фонд Є. Чикаленка (№ 86). — Листування. Поштова картка, автограф)

№ 77[57]

Мінхен 16. VII. [1]921.

Вельмишановний Пане Чикаленко!

Напишу Вам, щоб Вас повидомити що тут діло іде дуже добре і скоро вперед, на жаль годі все писати. Ми думаємо бути коло 27 у Відні і маємо намір передовсім тільки[58] з Вами з початку обговорити все, щоб зложити спільний плян. Вам може смішно здається що таки пишу до Вас, тім більше що Вас мало знаю, однак запевняю Вас що маю до Вас глибоке довіря, бо в Ваші[й] особи бачу кристально чистого Українця і діяча, від якого Украінци всіх течій тільки знають найкращого. Нам буде треба все добре обдумати і обговорити, бо тут зложиться дуже поважна і серіозна акц[і]я, яка базується на певних і сильних підставах. Найважнійша справа буде знайти певних Українців германофільського толку. Дуже було б Вам вдячно, Вельмишановний Пан Чикаленко, коли б Ви думали про це яких людей можна б притягти до діла. На Вас я складаю великі надії і прохаю Вас дуже не відмовити мені помогти нам в великім ділі, помогти українському народови, щоб його визволити з ярма чужих наїздииків. Дуже жалую, що не можу докладно писати, але годі через почту. По довгих боротьбах душевних я рішився почати активну акц[і]ю, щоб видвинути укр[аїнські] справи з мертв [о] і точки. Охочу це не зробив, однак для українського народу все дам що можу з цілого серця. Рішучо можу Вам заявити заразже з початку що особисто нічого не хочу, я уважаю себе тільки громадянином української] держави і яко такий я тільки починаю акц[і]ю — словом хочу помогти свому бідному Народови. Майте на увазі що я це у всіх своїх переговорах підчеркнув і німці це добре знають. Коли наші емігранти думають що я займаюся українською справою через особистих причин, то вони дуже помиляються і я рішучо відкидаю такі провокації, які розсіють мої вороги. Переговори тут ідуть дуже легко і успішно; прямо приємність договоритися; боюсь що найтяще буде договоритися з нашими Українцями і власне до той праці я Вас дуже прохаю помогти нам. Покищо прошу про те все нікому не говорити докі ми не обговоримо все спільно з Вами. Ми думаємо бути до 27. у Відні і повернемся вже з реальними річами.

В надії що скоро побачимся остаюсь, запевняючи Вас мого глибоко довірря, Вельмишановний Пане Чикаленко.

Ваш щирий

27[59]. VII. [1]921. Василь Вишиваний

Munchen Hotel Englischer Hof.[448]

(Там само. Автограф)

№ 78

Мінхен 20. VII. 1921.

Вельмишановний Пане Чикаленко!

Дуже дякую за Вашого листа з 18, якого я сьогодня одержав. Я дуже радий що Ви не відмоветесь від праці і допомоги, коли Ви будете в курсі діла і коли Ви згодень з моїми плянами. Зрозумію добре що Ви, Вельмишановний Пане Чикаленко, не можетесь ще рішати остаточно, не знаючи про наших плянів, однак думаю і надіюсь, що Ви будете згодень з німи. На авантюри, ясно що я не піду, бо це булоб шкода часу і праці і пошкодилоб тільки українській справи, бо авантюра по мої думці все компромітує. Коли тільки приіду у Відень то буду Вам телеграфувати і попрошу Вас тоді зайти до мого помешканя Wien VIII. Piaristengasse 56. bei Professor Wiesel (Mezzasnis). Мені дуже залежить над тім щоб сам [ому] з Вами тільки поговорити і щоб ніхто про це не знав. Я Вам тільки хочу все[60] роскрити, бо знаю що це ніколи не вийде з нашого кружка. Ви може будете дуже здивований, що я такий конспиративний чоловик, однак, мені соромно сказати, з українцями треба бути осторожно, бо вони дуже балакучи; і це все занадто серіозна справа щоб її ширша публика поки що знала, тім більше, що я ношу відвичальність супроти наших союзників, з якіми я тут веду переговори. Я думаю що Ви, Вельмишановний Пане Чикаленко, зрозумієте мене і Ви певно будете згодень з моєю обережностю. Ми тут ведемо все на власну руку і коли ми повернемось з реальними фактами, тоді хочем з початку виключно з Вами говорити, щоб плян дальшої роботи обдумати і як ії вести з українцями і кого до того притягти, це будуть дуже деликатни питаня. Тут все легко і скоро іде, боюсь що найтягше буде з нашими українцями, бо поміж німи розколь, вічна сварка і обєднання дуже трудно буде [досягнути]. Росс [і] яни (прави кола) луже[61] добре зорганизовані у всіх[62] країн [ах] і коли нам не удасться те саме, то ми готово пропадати під россійським ярмом, як большевізм упаде в Россії. Маємо [багато] відомостей що криза в Россії велика і єсть питаннє чи большевізм не скоро упаде і власне до той пори упадьку ми мусим вже бути готовими щоб росс [і] яни нас не зїїли. Моя постройка єсть німецька — англійська. Я сам германофіл і по походженю інакше не можу бути, бо це значилоб інакше піти проти власного крова[63] і цього не можу. Я тоже не скриваю що я ярий ворог поляків і всі сили зложу до такої акції якаб знищила Польщу. По мої[й] думці Україна не може істнувати доки Польща не знищена; коли це стане [ть] ся нам треба збудувати Україну самостійну і суверенну і заключит яко самостійна Держава військовий — економічний союз з Россі[є]ю. Це буде одинока гваранція дружного союза з Германі[є]ю і одинока гваранція проти імперіалізму Польщі які[й] все сягає далеко на схід. Підчеркую все самостіність України — бо це для мене одинокий прапор, котрі [й] я буду все високо держати. Що до Союза з Россі[є]ю, то він мусить бути, бо проти гісторії і природи ми не можемо піти! [64] Я певен[65] що Україна постане скорше чим Россія по упадку большевизму і для того будем і сильніше чим Росс [і] я з початку. Коли німецько, англійська комбінація доволі сильно поставлена, прийдеться ще з уграми договориться і з японцями, це буде тоже фактор який буде тримати нам рівнувагу супроти москалів! —

Вибачте що так довго Вас своїм пис[ь]мом мучу і моїми загальними думками. Більше писати не можу бо годі через почту. Прошу передайте мій поклін Вашій дружині.

Поздоровляю Вас сердечно і в надії що Вас, Вельмишановний Пане Чикаленко, скоро побачу остаюсь з глибокою пошаною до Вас Ваш все щирий Вишиваний

(Там само. Автограф)

№ 79

30/ VII. [1]921.

Вельмишановний Пане Чикаленко!

Тут справи добре стоять і вони надзвичайно поважні, з той причини повернусь в пятницю до Відня. Пятницю пополудню буде Лярішенко у Вас і Вам все передасть. Я на жаль мушу прямо поїхати в Відень де багато до діла! Все що Сотник буде Вам говорити він говорить з дорученєм від мене і наших союзників. Час дуже спишить і ми ніяк не можемо тратити часу, бо це пишлоб на погибель нашої України. Знаючи що Вам добро України все то я певен що Ви нам не відмовте те о що сот [ник] буде Вас просити від союзників і від мене во’імя Українського Народа. Про все що сот [ник] Вам передасть ніхто не має знати. В надії скорого побаченя

Ваш все щиро відданий Вишиваний У. С. С. [66]

(Там само. Автограф)

№ 80[67]

Salzburg, den 10. VII. 1922.

Wolf Dietrichstrasse 16

Вельмишановний і дорогий Євгене Харлампович!

При нагоді що пані Ларішенкова їде до Відня хочу Вам висловити мою радість, що Вам вже ліпше поводиться по операції і надіюсь і бажаю Вам з цілого серця щоб Ви скоро цілком виздоровили!

Я ще лишусь тут, бо спокій і прекрасна природа тут мені так добре роблять. Коли Вам щось потрібно ал[ь]бо щось не так, як має бути, то зверніться до Пані [Ларішенко], котра буде така ласкава зробити для Вас все, що тільки можна.

Бажаючи Вам, дорогий Євгене Харлампович, всього найкращого, остаю все Ваш щирий Вишиваний УСС.

(Там само. Автограф)

№ 81

Відень 14/VIII. [1]925

Вельмишановний і дорогий Євгене Харлампович!

Дуже дякую Вам за газети, де замітка про Вас і про професорів котри Вами опікувались. Панам Професорам до відома шлю ті газети з листом від мене і думаю, що вони будуть тішитись. Дуже радий я як почув що Ваш син^449 нарешті добув візи і перебуває тут на студії. Пану Сотникови [Ларішенко] передам про газету і про Штайнака^450 — останну вістку Д[окто]р Піснячевський^451 розказував Полетиці![452] На жаль приїхати до Вас не можу бо 17. ц[ього] м[ісяця] знову виїду за Кордон на довши[й] час. Але в осіни збіраюсь до Вас на кілька днів, щоб Вам все що чув і бачив детально передати, бо думаю що дещо цікавого єсть!

Мені соромно як прочитаю Вашого листа, бо Ви дякуйте мені а я не знаю защо![453] Те що я міг для Вас зробити я зробив бо я це уважаю своїм обовязком і потому зробив бо Вас уважаю своїм приятелом і Українським Батьком, котрого глибоко поважаю і люблю! Отже прощаюсь листовно від Вас, дорогий Євгене Харламповичу і бажаю Вам всього найкращого і остаю все

Ваш щиро відданий Вишиваний У. С. С.

Вашій дружині прошу передати мій поклін! —

(Там само. Автограф)

Документ № 82 Лист Василя Вишиваного до Миколи Ганкевича^454

Відень 11/УІ 1921 Шановна Редакція

Так як поширюються вістки будь то би я брав участь в з’їзді російських монархістів в Райхенгалю^455 і на тім тлі творяться всілякі комбінації, прошу приняти ласкаво до відома що сі вістки та комбінації не відповідають дійсності.

З пошаною Василь Вишиваний

(Там само. — Ф. 309. — Оп. 1. — Спр. 2258.-Арк. 26. Автограф укр. м.).

Документи № 83–85 Листи Вільгельма Габсбурга до Володимира Старосольського

№ 83

6/VII [1]920. Рабенштайн

Високоповажний Пане Доктор!

Передовсім щиро дякую Вам за Ваше старання у д[окто]р[а] Петрушевича для наших таборів! Ми їх вже дістали і дістанемо їх далі. Я Вам дуже вдячний, Дорогий Пане Доктор, бо дійсно Ви нас вирвали з дуже скрутного становиська.

Ми сьогодні сюди приїхали подивитись на помешкання, тут дуже тихо і спокійно і все гаразд. На стало ми переносимся аж 14/YII. Сподіваюсь, що ми скоро побачимось. Або я приїду до Вас, а потому ми дуже раді були би, коли Ви приїхали і до нас ясно що разом з моїм приятелем^456 — Юра поздоровляю сердечно. Мені Д[окто]р Кочерган^457 писав з 22/1 з Проскурова і лист приніс мені Др. Драгомирецький^458. Винниченко є заступником Харьковського Совета (себто Раковського^459, Петровського^460). Поляки повернуть без бою, бо армія в повним розкладу, жовніри вже не слухають, та не виповнюють приказів. Петлюра (так кажуть) лишився у повстанців. Це Драгомирецький оповідав. Потому Пілсудський мав сказати: «Шкода що ми не погодилися тоді в Галичині з українцями, ця помилка коштує мені тепер голови!» Сх[ідну]

Галичину евакуюють, поміщики всі виїжджають! Петро Шекерик жиє здорови[й] тепер у Варшаву виробляє пашпорт і на днях приїде до мене (передав це через Д[окто]р[а] Драгомирецького) дуже тішуся його бачити і дуже радо він жиє, він певно дещо цікавого нам каже. Тарнавський^461 (генерал) жиє [з] Д[окто]ром Драгомирецьким. Сам з ним балакав він жиє в селі коло Проскурова. Драгомирець[кий] ще каже що Сальський^462 з польським генералом Івашкевичем^463 разом в порозумінню разоружили галицькі частини. Оба дістали за це копняка бо зробили це проти приказу Пілсудського. От шкандаль! Що? Д[окто]р Кочерган прохає мене Вам передати щирий привіт, в своїм листі пише що настрій на Україні явно протибольшевипький і що він дуже сумує за веселих днів у Відні!

Назарук^464 поїде до Літвінова^465 в Копенгаген на переговори (але це тайна велика) офіціально він їде до данського Красного Хреста. Барановський^466 у Відні. Ніковський поїде до Берліна мабуть тепер шукають там поміч однак мабуть запізно. Англійська-німецька орієнтація одинока для нас. Коновалець^467 у Празі. Член Директорії Швець^468 у Марієнбаді. Всі українські війська лишилися на Україні — це дуже добре. Це всі новини які я спішу Вам написати. У Відні більше нічого цікавого, як буду вже стало в Рабенштайну то приїду до Вас і [поговоримо] про те що я довідаюся у Відні.

Ще раз щиро дякую за все і сердечно Вас і Юру поздоровляю і остаю все Ваш щиро вірний

Василь

Щирий привіт і сердечне поздоровлення

Ваш Вірний осавул Ляришенко[68]

(Там само. — Ф. 360. — Оп. 1. — Спр. 492. — Арк. 5–6 зв. Автограф укр. м.).

№ 84

Відень 11/VII [1]920

Вельмишановний Пане Міністре, Дорогий Пане Доктор Старосольський!

Тут нічого нового, завтра збираюся вже до Рабенштайну. Большевики здорово наступають. Приїхав Мирослав Січинський^469 з Америки, сотник з ним говорив дуже коротко на Посольстві і він зараз спитався за Вас і сот [ник] йому подав Вашу адресу, я на жаль вже не мав часу з ним побалакати. Прохаю Вас передати Юркові мій привіт. Як тільки буду улаштований в Рабенштайну, то я приїду до Вас щоб Вам все нового особисто сказати. Білопольський^470, який хотів їхати на Україну і котрий мав всі польські візи також і поїхав, але мимо своїх віз Поляки його інтернували в Коломиї! Знова доказ що то за сволоч. Тимчасу нічого нового і для того скінчу і зі сердечним поздоровленням остаю все Ваш щирий та вірний Василь

У.С.С.

(Там само. — Ф. 360. — Оп. 1. — Спр. 492. — Арк. 7. Автограф укр. м.).

№ 85

Рабенштайн 5/IV. [1]921

Вельмишановний і Дорогий Пане Доктор!

Дуже дякую за листа Вашого з цікавими для мене інформаціями про стан справи УСС. Я дуже радий, Дорогий Пане Доктор, що Ви маєте стільки довір’я до мене, що Ви просите заступати нашу справу. Я це зроблю з великою охотою. Вибачте мою одвертість, бо Вас дуже люблю і поважаю, а по-друге, бо Ви сам УСС, так як і я, і уважаю це своїм обов’язком як військовий товариш. Мені про ту справу говорив отаман Г. Коссак і я сьогодні стрінув Адмірала Окунєвського, який також про це вже знає і який згодиться. Окунєвський їде на тиждень до Швейцарії в справі Червоного Хреста і за тиждень він буде знову тут. До того часу думаю будете мати вже всі документи і Ви нам їх передасте і тоді спільно з Адміралом Окунєвським будемо лагодити діло. Я хочу обов’язково з Вами говорити і як Ви не маєте нічого проти то приїду до Вас Понеділок 11.IV до Kaltenleutgeben і ми обговорило все як слід. Коли Ви того ж дня не будете у Kaltenleutgeben, то прошу пишіть мені на мою адресу VII Piarishengasse 56 Prof. Wiesel. Я буду у Відні від 11. IV.-20.IV. бо маю діла знову у зубного лікаря.

Щодо вирішення справи Сх[ідної] Гал[ичини] то ділю Вашу думку і не думаю, що ті Пани Оптимісти так легко виїздять білим конем у Львові, бо там я чув приготовляється друга «Віленщина», на чолі якої стоятиме ген[ерал] Галлєр.

Вибачте, що коротко так пишу, Але все інше ми устно обговоримо [у] Понеділок!

Ще раз запевняю Вам що з Великою охотою зроблю те що Ви мене просили. Вашій дружині передайте мій поклін. Здоровлю Вас щиро і остаю все

Ваш щиро і відданий В. Вишиваний

У.С.С.

(Центральний державний архів громадських організацій України — далі — ЦДАГОУ. — Ф. 269. — Оп. 2. — Спр. 249. — Арк. 68–69. Автограф укр. м.).

Документ № 86 Лист Вільгельма Габсбурга до генерала Армії УНР Всеволода Петріва

Париж. 23.4. [1]933

Вельмишановний і дорогий Пане Генерале Соромно мені подякувати Вам так пізно за Ваші ласкаві книжки, котрі Ви Були такий добрий мені посилати рік тому назад! Коли, що тіко сьогодня подякую Вам, то через те, що тільки вчора дізнався Вашу адресу. Подякую Вам щиро із цілого серця за Ваші книжки, котрих я прочитав з великою радістю. Ви згадуєте в них про мою особу таким милим способом і дякую Вам за те сердечно. Прочитуючи їх сумно мені сталось в серці і велика туга мене опанувала, де вони ті гарні часи на нашій Батьківщині? Згадую про них… милі часи… і про Вас Пане Генерале згадую не тільки з глибокою повагою до Вас, але з тої причини, що Ви, пане Генерале, були завжди для мене не тільки милий, незабутній друг, але Ви теж в Вашім житті багато для мене зробили — тоді як я був в неволі в Румунії! Я про те все не забув і ніколи не забуду! Спасибі Вам за те все! Я щасливий що нарешті маю Вашу адресу і що можу переписуватись з Вами. Зв’язують мене з Вашою особою ті прекрасні дні в «Царицинськім Куті» біля Олександрівська, і в самим місті Олександрівськ. В городськім саду! Чи Ви ще згадуєте? Що сталось від того часу? Але однак я не трачу надію і сильну віру в кращу долю нашої України! Говорю до Вас як до друга, до Батька, бо Ви мене знаєте і бо Ви мене знали ще на Україні! Я не змінився, тільки постарів трошки, а окрім цього остався тим самим українцем, що був досі. Коли туга далеко на чужині, бо я не забув про українську справу, про український] нарід і укр[аїнське] питання. Працюю для них з моїми всіма силами і далі де тілько можна. Віра та сама у мене залишилась і я уперто вірю в самостійність і соборність суверенности нашої, нам всім так милої держави України. Все минає — і час для нас працює. Головна річ єсть видержати і чекати, і рівночасно й приготовитись! Наша година ще прийде!

Я надіюсь, що Ваше здоровля добре і що Ви осталися тим старим українцем, що Ви завжди були! Я був би надзвичайно щасливим, коли міг би мати кілька слів від Вас, щоб знати як Вам живеться — чи можу сподіватись скоро одержати від Вас кілька слів?

Жду сього дня, дорогий Пане Генерале і друг, зі словами: Хай живе Самостійна Україна і бажаючи Вам всього найкращого, та подякуючи Вам ще раз щиро за Ваші, для мене такі милі книжки і остаюсь Все Ваш щирий і відданий

Василь Вишиваний полк[овник] У.С.С.

Adresse

W. Wyssywany

45 — rue des Acacias

Paris XVIIe

France

(Там само. — Спр. 127.-Арк. 41–41 зв. Автограф укр. м.).

Документ № 87. Інтерв’ю Ярослава Окуневського з Вільгельмом Габсбургом

Ярослав Окунєвський:

Розмова з архикнязем Вільгельмом дня 4 серпня 1918 року

Товариська розмова. — Гетьман Скоропадський і земельна реформа. — Січові Стрільці і карні відділи. — Настрої серед селянства

Архикнязь вернув саме з України, де командував відділом австрійського війська, де приділені також Січові Стрільці. Був я в нього на прийнятті в Бадені, в віллі «Райнер» від 5 год. до 6.30. Говорили ми про все, а головно про українські справи в Галичині і на Україні. Не було це інтерв’ю, а звичайна балачка. Думки і погляди арх. Вільгельма записую два дні пізніше.

На Україні.

Гетьман має бути інтелігентний чоловік і особисто чесний, тільки здається слабого характеру. Підлягає в усьому німецьким впливам. Якби він завів аграрну реформу, то вмить мав би за собою весь український нарід. Але аграрна реформа ані йому, ані німцям не по нутру. Гетьман має 40000 десятин; Айхгорн не багато менше також на Україні. Айхгорн жонатий з графинею Дурново, а Скоропадського жінка також Дурново.

Те, що писали про тих 25 десятин, якими мають наділити безземельних мужиків із давніх царських, монастирських і великопанських маєтків, то це тільки балаканина. Не то, що ніяких законів не провели в цій справі, але й проектів закону не видко^471. За дозволом гетьмана роз’їзджають по Україні німецькі відділи та насаджують силою панів назад в їхні посілості. Те, що мужики зорали і засіяли має відтепер належати до пана. Розуміється, мужики бунтуються. Доходить до крівавих розправ; мужиків вішають, стріляють, села палять^472. Розуміється, буває й таке, що німецькі відділи мужики вирізують. От наприклад в однім місті (назву забув я) вирізали мужики 4000 німців. Після цього приходить знову карна експедиція. Знову ллється кров, знову вішають людей, знову руїна. Цілі околиці винищені, а який дух панує там тепер, про це розкажу ось яку пригоду.

Дістав я наказ вислати відділ до одного села. До мене приходить пан, що в тім селі має свій маєток і просить, щоби його ввести в село під охороною відділу і рівночасно передати мені спис тих селян, яких, як головних бунтівників, треба вивішати.

— Чи ви знаєте з ким маєте діло? — питаю того пана. Спис переданий, я роздер в його очах і сказав тому панові:

— Я вам раджу до того села не йти. Охорони воєнної я вам не даю.

Прийшли ми в село. Мої Січові Стрільці розійшлися по селу. Розбалакалися з селянами. В селі настав порядок і мир. Вітали нас хлібом і сіллю, і гостили. І так скрізь, де іде по Україні відділ Січових Стрільців.

Тут треба такту, тільки такту і розуміння душі українського селянина. А мої Січові Стрільці, то чудо, як вони вміють поводитися. В розбурхані «побунтовані» околиці йдуть і нараз все стихає. Нам ще і дякують, що ми з’явилися. Усі харчі дають і плати не хотять брати. Але мої Січові Стрільці не лишень «дипломати», але і «вовки» прегарні. От в битві з більшовиками під Миколаєвом показали — хто вони і які вони…

Розуміється, що австрійська армія робить великі помилки. Головно, що не знають мови, а вже цілком не можуть приноровитися до психіки українського селянина, мають багато клопотів. Старшини, що своїми думками і соціальним становищем стоять ближче панів як мужиків дуже радо піддаються панським впливам.

Дають панам воєнну асистенцію, насаджують під її охороною панів у маєтки, арештують і вішають «бунтівників», яких імена піддають їм пани тощо.

Гетьманський уряд, видко це, йде панським шляхом.

Що в таких умовинах українських селянин, по душі добрий та щирий стає недовіряти і радше знищить, спалить усе своє збіжжя, як дасть його ненависним німцям та австріякам, тим, як він каже, прислужникам панським, то це ясне як на долоні.

Об’їзджаю раз околицю в полудневій Україні і бачу, як на двірці залізниці один австрійський ляйтнант нагайкою б’є селян. Прикликав я його до себе. Він виправдовується і каже, що інакше з цим народом поводитися не можна. Покарав я того жидка-ляйтнанта. — Це тільки малий приклад, але з нього видко, що якби вгорі, себто у гетьманського уряду, віяв інший дух, більше приятельський до українського народу, а в верхах помічників німецьких і австрійських також було більше розуміння селянської психіки мужицької і більше резерви до великопанських забаганок, то все ішло би ліпше.

Настрої між козаками. — Популярність Вільгельма. — Яка може бути гетьманська армія?

В околиці, яка стоїть під моїм командуванням, ніяких заворушень нема. Нас уважає український нарід за своїх приятелів. До мене звертаються люди, не то що з моєї околиці, але і з дальших кутків України з просьбами чисто адміністративними, щоби їм помогти в їхніх клопотах.

Я їх, розуміється, відсилаю, куди воно належить до гетьманського уряду.

В сусідстві з нами стояла українська дивізія Натіїва. Це була щиро українська дивізія. Мої відділи, головно Січові Стрільці, жили з ними в дуже близьких зносинах. Просто приятельських.

Прийшов наказ від гетьмана, що ця дивізія має бути розв’язана. Розв’язали її. І розбрелись козаки по Полтавщині та Катеринославщині, і рознесли моє ім’я по широкій Україні. З того я, очевидячки не дуже радий, бо мене засипують із усіх усюдів письмами і люди приходять, щоби їм помагати в їхній біді. А чим я можу помогти?

Вийшла ще одна комедія, через яку я цими днями мушу виїхати до німецької головної квартири, щоби справу пояснити. В Полтавщині зчинили бунт 5000 селян, повстали під проводом Шевченка. Зловили їх німці. Шевченка взяли на допит до генерал штабшефа Грінера, що приділений Айхгорнові.

— Чому ви збунтувалися? — питає.

— Гетьман панську лямку тягне, — каже Шевченко. — Ми другого гетьмана хочемо.

— А якого гетьмана вам хочеться?

— Великого князя Вільгельма хочемо.

Вийшла хрія^473. Гетьман звернувся до австрійського міністерства закордонних справ, щоб мене взяли з України, а до німецького цісаря пішов рапорт від Айхгорна.

Так я на днях їду в німецьку квартиру.

* * *

Гетьман справді, не входжу в те, чи з принципу, чи може тільки з невміння і незнання обставин — звернув на шлях, який був якнайбільше недоцільний для української державності. За головного дорадника взяв він собі Лизогуба^474, кадета, що в душі стоїть на російській орієнтації і був довірником і правою рукою Миколи Миколаєвича^475.

На старостів покликав самих москалів. Не диво, що московський дух повіяв по містах. В Єлизаветі, наприклад, припинили українську газету, а на її місце виходить московська. Вольних козаків, яких на півдні України зібралося за Ради три полки^476, казав гетьман розв’язати. Боїться український гетьман — українського народу.

До нього до палати ще тяжче добитися, як давніше до царя. Сторожа, детективи, тілохранителі, перепустки! Сам гетьман зі своєї палати боїться виходити. Так воно тепер на Україні.

А все ж я вірю, що Україна як держава є і її вже з того шляху не повернуть, хоча би Лизогуби та Мілюкови як її перли в обійми «єдиної-неділимої».

— Як же справа стоїть з організацією української армії? — питаю.

— Гетьман Скоропадський української армії не зробить. Український мужик не дасть свого сина Скоропадському. Вояків-ляндскнехтів^477 він назбирає. 40000 російських офіцерів, як не більше, викинених з Росії, живе тепер на Україні. Вони всі голодують. На всяку службу вони готові. З них може Скоропадський зложити щось на зразок війська, але українським військом воно не буде^478. Прийде, боюся, ще до кривавої розправи між ляндскнехтами і бувшими вольними козаками і тими свідомими українцями, що вернуться з полону.

Опозиція послів і архикнязя — Міна і Контрміна — Ріжні наші діячі

Український скарб не має грошей^479. Податків ніхто не платить, з мита мало що приходить, залізниця та пошта нічого майже не приносять. Одинока верства, що має в своїх руках багато покладного гроша, це селяни. Як добути ті гроші, зложені як мертвий капітал у мужицьких скринях? Аграрна реформа за заплатою купленої землі була би одиноким засобом, щоби той капітал пустити в рух. Та піти на цей шлях, гетьманський уряд не має видко сили. А що грошей скоро потребує, то рішився на другий спосіб.

Гетьманський уряд завів горілчану монополію, яку в свій час царський уряд скасував. Горілка ллється, селяни заливаються і пропивають своє добро. Гроші пішли в рух. А землі селянин не бачить.

В Галичині.

Закликав мене цісар і поручив мені переговори з австрійською парламентраною репрезентацією. Ішло про те, щоби українські посли абсентувалися під час голосування над бюджетом.

Петрушевич пристав на те, тільки ставив застереження, що він скаже своє слово в парламенті і пояснить прилюдно зміну тактики, не змінюючи свого опозиційного становища проти міністерства Гуссарека. Петрушевич домагався цісарського дозволу на прилюдне оголошення, що цей крок роблють українці з волі корони.

Я пристав на це.

Закликав я Гуссарека і сказав йому про становище українських послів.

— На це не можу згодитися, — сказав Гуссарек.

— Тоді українці перейдуть до опозиції.

— Нехай, каже Гуссарек.

— А я, Ексцелєнціє, переходжу разом з українцями також до опозиції.

Гуссарек замнявся і питає мене, чи не міг би він ще раз поговорити з українськими послами.

— Запізно, Ексцеленціє.

Я поїхав до цісаря і зредирував йому всю справу. Цісар добре про українців поінформований. «Українські посли перейшли в опозицію до його королівської Величності».

Поділ Галичини

Цісар стоїть за австро-польською розв’язкою, але такою, щоб тільки Західна Галичина відійшла до Польщі. Зі Східної Галичини і з Буковини буде Галицько-Володимирське Королівство з безпосереднім зв’язком з Австрією. Поляки хитрі політики, а міністр Твардовський на всі копита кутий.

Вони посадили міну в Будапешті, але і я, і інші, приятелі України поставили контрміну.

Я післав Черніна до Будапешту і там з Тіссою і з іншими умовилися, що Бурян перед делегаціями не дістане більшості, як буде стояти за розв’язкою австро-польською з цілою Галичиною, Бурян і Гуссарек упадуть в осени.

— Я більше українець, як австріяк, — сказав архикнязь.

Твардовський хитра штука. Жаль, що між українцями такого тепер не видко.

Василько має нюх політичний, але «ним треба користуватися обережно».

Горбачевський щира та найчесніша людина, але політичної хитрості в нього мало.

Чернін — це чоловік з яким виведемо українську справу на чисту воду.

— Чи ви читали останнє «Українське Слово»? — питав мене архикнязь.

Коли я сказав, що ще ні, тоді архикнязь приніс зі своєї кімнати примірник і прочитав мені кілька уступів із передовиці.

— Читає же по-українськи вправно, вимова, правда, трохи німецька.

Прийшли до того уступу, де кажеться, що Форгач грозив гетьманові Скоропадському архикнязем як гетьманом, якщо він не зречеться тайного додатку до Берестейського договору.

— Аж смішно, — каже князь. — Я люблю українців і полюбив їх через особисту знайомість з мужвою того полку уланського, де служу. Це було ще давно, заки заносилося на війну, а про Україну, як державу, ніхто і не смів маячити. Тільки вона буде або мужицька з земельною реформою, або пропаде. Пропаде, розуміється тільки на короткий час, бо того духу, який тепер розбудився, вже ніхто здавити не в силі.

(Діло (Львів). — 1931. - 8,9,10 травня).

Документи №№ 88–98 Матеріали слідства у справі В. Габсбурга-Лотрінгена

№ 88^480

Постанова про обрання запобіжного заходу щодо В. Габсбурга-Лотрінгена

«УТВЕРЖДАЮ»

НАЧАЛЬНИК УПРАВЛЕНИЯ КОНТРРАЗВЕДКИ МГБ ЦЕНТРАЛЬНОЙ ГРУППЫ ВОЙСК ГЕНЕРАЛ-ЛЕЙТЕНАНТ М. БЕЛКИН (подпись)

20 сентября 1947 г.

«АРЕСТ САНКЦИОНИРУЮ» ВОЕННЫЙ ПРОКУРОР (ЦГВ) ГЕНЕРАЛ-МАЙОР ЮСТИЦИИ РУМЯНЦЕВ (ПОДПИСЬ) 22 СЕНТЯБРЯ 1947 ГОДА

ПОСТАНОВЛЕНИЕ (об избрании меры пресечения)

«20» сентября 1947 года я, заместитель начальника отделения Следот-дела Управления Контрразведки МГБ ЦГВ — майор Гончарук, рассмотрев материалы о преступной деятельности —

Гасбург-Лотринген Вильгельм, 1895 года рождения, уроженца гор. Пола (Италия), австрийца, происходит из семьи династии австро-венгерской монархии Габсбургов, подданого Австрии, с высшим образованием, член австрийской народной партии, бывшего полковника «украинско-галицкой армии», проживавшего в г. Вена, Фасан-Гассе, д. 49, кв. 32.

НАШЕЛ

Габсбург-Лотринген В. подозревается в преступлении, предусмотренном ст. 58-6 ч. 1 УК РСФСР.

Принимая во внимание, что, находясь на свободе он может уклониться от следствия и суда, руководствусь ст. ст. 145 и 148 УПК РСФСР

ПОСТАНОВИЛ

Мерой пресечения способов уклонения от следствия и суда Габсбург-Лотринген Вильгельму избрать содержание под стражей, о чем, в порядке ст. 146 УПК РСФСР об’явить арестованному под расписку в настоящем постановлении.

Копию постановления, в соответствии со ст. 160 УПК РСФСР направить ВП ЦГВ и начальнику тюрьмы для приобщения к личному тюремному делу.

ЗАМ. НАЧ. 2 ОТДЕЛЕНИЯ СЛЕДОТДЕЛА УКР МГБ ЦГВ — МАЙОР ГОНЧАРУК (ПОДПИСЬ)

НАЧАЛЬНИК СЛЕДСТВЕННОГО ОТДЕЛА укр МГБ Центральной ГРУППЫ ВОЙСК

СОГЛАСЕН: ПОЛКОВНИК (ПОДПИСЬ) АМИНОВ

Настоящее постановление мне об’явлено «23» сентября 1947 года.

Габсбург Подпись

(ЦДАГОУ. — Ф. 263. — On. 1. — Спр. 66498. — Кр. 1930. — Арк. 5. Оригінал).

№ 89

Постанова на арешт В. Габсбурга-Лотрінгена

«УТВЕРЖДАЮ»

НАЧАЛЬНИКОМ УПРАВЛЕНИЯ КОНТРРАЗВЕДКИ МГБ ЦЕНТРАЛЬНОЙ ГРУППЫ ВОЙСК ГЕНЕРАЛ-ЛЕЙТЕНАНТ М. БЕЛКИН (подпись)

2 СЕНТЯБРЯ 1947 ГОДА

«САНКЦИОНИРУЮ» ВОЕННЫЙ ПРОКУРОР (ЦГВ) ГЕНЕРАЛ-МАЙОР ЮСТИЦИИ РУМЯНЦЕВ (ПОДПИСЬ) 22 СЕНТЯБРЯ 1947 ГОДА

ПОСТАНОВЛЕНИЕ НА АРЕСТ

20 сентября 1947 года: Я, заместитель начальника отделения след-отдела Управлениия контрразведки МГБ ЦГВ — майор Гончарук, рассмотрев материал о преступной деятельности —

Габсбург-Лонтринген Вильям, 1895 года рождения, уроженца гор. Пола (Италия), австрийца, происходит из семьи династии австро-венгерской монархии Габсбургов, подданного Австрии, с высшим образованием, член австрийской народной партии, бывшего полковника «Украинской галицкой армии», проживавшего в г. Вена, Фасангассе, д. 49, кв. 32.

НАШЕЛ

Габсбург-Лонтринген В. в 1918 году, являясь командиром армейской группы, австро-венгерских войск, в состав которой входил украинский легион «сичевых стрельцов», принимал активное участие в оккупации немцами Украины.

После занятия территории последней был назначен начальником гарнизона гор. Александровск (ныне Запорожье).

Впоследствии примкнул к Петлюре и до розгрома войск последнего работал в отделе заграничных связей Военного Министерства «УНР».

После окончания Первой мировой войны, проживал за границей, поддерживал связи с руководителями украинского националистического подполья — Коновальцем и Скоропадским. В период Второй мировой войны сотрудничал с французкой разведкой. Выполняя задания французов, в 1946 году организовал встречи и переговоры между представителями французкой разведки и провода «ОУН» Бандеры. Одновременно занимался активной шпионской деятельностью против Советских войск, находящихся в Австрии. Вербовал для этой цели агентуру.

На основании изложеного:

ПОСТАНОВИЛ

Габсбург-Лонтринген Вильгельма подвергнуть аресту.

ЗАМ. НАЧ. 2 ОТДЕЛЕНИЯ СЛЕДОТДЕЛА УКР МГБ

ЦГВ — МАЙОР ГОНЧАРУК (ПОДПИСЬ)

СОГЛАСЕН: НАЧАЛЬНИК СЛЕДСТВЕННОГО ОТДЕЛА

УКР МГБ ЦЕНТРАЛЬНОЙ ГРУППЫ ВОЙСК — ПОЛКОВНИК (ПОДПИСЬ) АМИНОВ

(Там само. — Арк. 3. Оригінал).

№ 90

Протокол допиту В. Габсбурга 4 вересня 1947р.[481]

Протокол допроса Габсбурга Вильгельма от 4 сентября 1947 года

Габсбург Вильгельм^482, 1895 года рождения, уроженец города Пола, австриец, окончил в 1915 году австро-венгерскую военную академию, член австрийской народной партии, холост, проживает в городе Вена, Фасан-Гассе 49, кв. 32.

Об ответственности за дачу ложных показаний предупрежден по ст. 95 УК РСФСР

Габсбург (Підпис)

ВОПРОС: Какими Вы владеете языками?

ОТВЕТ: Я хорошо владею немецким, украинским, английским, французским и итальянским языками.

ВОПРОС: На каком языке желаете давать показания?

ОТВЕТ: Могу давать на украинском языке^483.

ВОПРОС: Габсбург Вильгельм — Ваша настоящая фамилия?

ОТВЕТ: Да, это моя настоящая фамилия.

ВОПРОС: Другие фамилии Вы имели?

ОТВЕТ: Других фамилий я не имел. Было у меня прозвище «Вышиванный», которое за мной укрепилось, как другая фамилия. Прозвище «Вышиванный» мне дали в 1918 году в период пребывания на Украине, за то, что я носил вышитую украинскую рубаху.

ВОПРОС: Расскажите свою биографию.

ОТВЕТ: Родился я в 1895 году в г. Пола на берегу Адриатического моря (Австро-Венгрия, ныне Италия) в семье династии австро-венгерского монарха Габсбурга-Лотрингена. Первое время я воспитывался дома в имении отца в г. Поля, а затем некоторое время в родовом имении Живец (близ Кракова). Там я дома прошел образование за начальную школу и в 1905 году был отдан в реальное училище в Вену. Окончив в 1912 году реальное училище поступил в австро-венгерскую военную академию в г. Винернайштадт (Австрия). В 1915 году летом я закончил обучение в академии, и в звании лейтенанта был направлен в 13 полк уланов, который дислоцировался в г. Стрый (близ Львова).

Весной 1918 года 13 уланский полк перебросили на итальянский фронт, а мне в командование дали отдельную группу, составлявшую гарнизон г. Александровск (ныне Запорожье), то есть по сути дела я был назначен на должность начальника гарнизона г. Александровска. Мой гарнизон состоял из австрийских войск — 1 батальон пехоты, 1 легион украинских стрелков (сечевики), рота строителей мостов (инженерная) и 1 эскадрон уланов. К этому времени я уже имел чин капитана. Осенью этого же года меня перевели в г. Черновцы.

В Черновцах я командовал той же группой войска, что и в Александровске и исполнял обязанности начальника гарнизона города.

ВОПРОС: Что входило в Ваши обязанности в качестве начальника гарнизонов городов Александровска и Черновиц?

ОТВЕТ: В мои обязанности как начальника гарнизона указанных городов входило наведение порядка и спокойствия в этих городах. В период моего нахождения как в Александрии, так и в Черновцах среди местного населения царило полное спокойствие и согласие с существующим тогда порядком, так что мне не приходилось проводить никаких мероприятий направленных на успокоение населения или наведения среди него порядка.

Я занимался чисто войсковыми делами врученной мне группы войск.

ВОПРОС: Продолжайте свои показания.

ОТВЕТ: В Черновцах меня застал распад Австро-Венгерской монархии. Выехать в Австрию в это время я не имел возможности, тем более, что династия Габсбургов была смещена, я решил ехать во Львов, где было образовано правительство так называемой «Народной Украинской республики Западной области», во главе которого стоял Петрушевич. С Петрушевичем я был хорошо знаком еще по Австрии, так как он являлся членом австро-венгерского парламента от Галиции, поэтому я решил поехать и заявить ему о своем пребывании в Галиции. Это заявление я хотел сделать с тем, чтобы ко мне не пред’явили впоследствии никаких претензий, ибо пора в тот период была горячая и каждый, кто имел на то хотя бы малейшее основание объявляли себя выходцами любой династии и стремились к любому возможному престолу. Я же никакой борьбы за престол вести не собирался, а лишь хотел поставить в известность о себе Петрушевича, как главу «республики», чтобы избежать возможных от моего имени провокаций и просить его разрешения на право проживания в Галиции.

ВОПРОС: Где и когда Вы познакомились с Петрушевичем?

ОТВЕТ: По сущестовавшей при монархии Габсбургов конституции каждый член династии Габсбургов с 21 летнего возраста автоматически включается в состав сената. На этих же правах в сенат входил и я, а отсюда я был знаком как с членами сената, так и с членами парламента, потому, что с ними приходилось довольно часто встречаться.

Петрушевич был членом парламента и только поэтому я был с ним знаком.

ВОПРОС: Продолжайте показания.

ОТВЕТ: Прибыв к Петрушевичу, последний разрешил мне проживать на территории Галиции, предоставив место в Бучачем монастыре близ города Броды. Находясь в монастыре я жил своей повседневной жизнью. С Петрушевичем не встречался ни разу. За исключением визита военного министра правительства Петрушевича Витовского, который привез и вручил мне грамоту о присвоении мне почетного звания «полковника войска украинского» ко мне в монастырь от Петрушевича на протяжении пребывания там никто не приезжал и я также никуда не ездил.

В монастыре я пробыл до начала польского наступления, в момент которого я хотел выехать в Чехословакию, но был взят в плен румынами.

Пробыв в румынском плену 5–6 месяцев, я был отпущен. Так как в Австрию ехать еще нельзя было, а во Львове были поляки я решил ехать в Каменец-Подольск, где в тот период была ставка Петлюры, там же находился и Петрушевич.

ВОПРОС: С Петлюрой Вы также были знакомы?

ОТВЕТ: Нет с Петлюрой я познакомился в Каменец-Подольске.

ВОПРОС: Что Вас тянуло на Украину и в частности к Петрушевичу и Петлюре?

ОТВЕТ: На Украину я ехал потому, что я служил ранее в 13 украинском полку, с украинцами сжился, перенял их традиции и в то время был таким же «патриотом-украинцем» как и все украинцы.

Почему я поехал к Петрушевичу и Петлюре, — потому что больше ехать было некуда. К румынам я не хотел, у Деникина мне было нечего делать, а поляков я ненавидел, — выход был один, только к Петлюре и Петрушевичу.

ВОПРОС: Выше Вы показали, что к Деникину Вы не могли потому, что Вам там не было чего делать, а что же Вы делали у Петлюры и Петрушевича?

ОТВЕТ: Я просто так высказался. Мне и у Петлюры и у Деникина было нечего делать, но в это время я должен же был где-то находиться, я выбрал Петлюру.

ВОПРОС: Продолжайте свои показания.

ОТВЕТ: Прибыв в Каменец-Подольск я исполнял обязанности переводчика «министерства войны» «правительства» Петлюры.

В начале 1920 года, когда Петлюра заключил военный союз с поляками наступать сообща на Киев, я, будучи противником поляков и этого союза, с Петрушевичем выехал в Вену. В дороге я заболел тифом и остался в Бухаресте, а Петрушевич поехал в Вену. Оправившись после болезни в марте 1920 года я также поехал в Вену.

Прибыв в Вену я проживал на средства моего отца. Сразу же по приезде в Вену имел встречу с Петрушевичем. Встреча эта носила чисто товарищеский характер.

ВОПРОС: Часто Вы встречались с Петрушевичем по приезде в Вену?

ОТВЕТ: По приезде в Вену с Петрушевичем я встречался один раз. Повторяю встреча носила характер двух старых знакомых. Вскоре после этой встречи он, якобы, выехал в Берлин и я с ним больше не встречался и никакой связи не имел.

ВОПРОС: Расскажите о своих родственниках?

ОТВЕТ: Отец мой Карл Стефан Габсбург выходец династии монархов Австро-Венгрии Габсбургов-Лотринген. До 1908 или 1910 годов он являлся командующим Австро-Венгерского флота в чине адмирала. Примерно в 1908–1910 годах отец вышел в отставку и проживал в родовом имении Живец, периодически посещая Вену. По уходу в отставку, отец вместе со своей семьей на собственном корабле часто совершал путешествия по странам мира, в этих путешествиях бывал и я.

В 1931 или 1932 году^484 (точно сейчас сказать не могу) в г. Живец отец умер. Мать моя Мария-Терезия также происходила из династии Габсбургов. Она все время находилась при дворе нашего имения в г. Живец и там же вскоре после отца умерла.

Кроме того я имею три сестры и двух братьев. Одна сестра и один брат умерли, а остальные находятся в разных местах и разных государствах. Так, мой старший брат Карл-Альбрехт в настоящее время проживает в г. Кракове, а сестра, одна в Бразилии, а другая здесь в Австрии, проживает недалеко от местечка Гмюнд.

Кроме того я имею массу дальних родственников перечислить которых не в состоянии, ибо их очень много.

Допрос прерван.

Протокол допроса с моих слов записан правильно и мне прочитан.

Вильгельм Габсбург (Подпись)

Допросил: о/упол. 2 отдела УКР МГБ ЦГВ ст. лт. Колибаба (Подпись)

(Там само. — Арк. 14–24. Оригінал)

№ 91

Протокол допиту В. Габсбурга 5 вересня 1947р.

Протокол допроса Габсбурга Вильгельма от 5 сентября 1947 года.

Габсбург Вильгельм 1895 года рождения, уроженец города Пола, австриец, член австрийской народной партии, холост.

ВОПРОС: Чем Вы занимались по возвращении в Вену из Украины в 1920 году?

ОТВЕТ: До 1925 года я проживал в Вене на средства моего отца, ничем не занимаясь. 1925 году я выехал в Париж, где проживал около десяти лет, путешествуя по городам Франции.

В Париже в 1935 году меня заочно осудили к 5 годам, якобы, за фальсификацию банкового чека, который сфальсифицировала моя сожительница, а затем заявила, что это сделал я. Накануне процесса я выехал временно в Вену. Находясь в Вене, я из газет узнал, что суд в Париже слушал мое дело и присудил меня к 5 годам. После этого я в Париж больше не возвращался.

Возвратившись из Парижа в Вену, я до 1945 года ничем не занимался, проживая на накопленные мною ранее средства.

В 1945 году я вступил в компанию лаков и красок «Ингас Г.М.Б.Г.», в которой состою и в настоящее время, имея кредит 170 тысяч австрийских шиллингов.

ВОПРОС: Чем Вы занимались в период нацизма в Австрии?

ОТВЕТ: Абсолютно ничем.

ВОПРОС: Кроме Парижа выезжали ли Вы еще куда нибудь из Австрии.

ОТВЕТ: Да выезжал, только не из Австрии, а из Франции. В период моего нахождения в Париже я дважды выезжал в Берлин и один раз в Мадрид.

ВОПРОС: С какой целью Вы ездили в Мадрид и Берлин?

ОТВЕТ: В Мадрид я ездил в 1927–1928 годах (точно не помню) в гости к испанскому королю Альфонсу XIII [485], который являлся моим двоюродным братом, его мать была родной сестрой моего отца.

В Берлин ездил в 1923–1924 годах ради своего личного интереса. Второй раз приезжал туда по приглашению конструктора дирижабля доктора Экенера, с которым я намеревался лететь на дирижабле в Америку, однако, лететь в Америку мне не удалось, потому что туда срочно должен был лететь Берлинский министр внутренних дел и я ему уступил свое место.

Во время первой поездки в Берлин на одном из обедов немецкого помещика некого Фальц-Файна^486 я познакомился с гетманом Скоропадским.

ВОПРОС: В чем выражалось это знакомство?

ОТВЕТ: Это было обыкновенное знакомство.

ВОПРОС: Были ли у Вас встречи со Скоропадским после этого знакомства?

ОТВЕТ: Примерно в этих же годах я с ним случайно встретился в гостинице в городе Лейпциг, где я останавливался проездом. При этой встрече я с ним никаких разговоров не вел.

После Лейпцига со Скоропадским я больше не встречался и связи с ним никакой не имел.

ВОПРОС: Имеете ли Вы знакомых украинцев по Вене?

ОТВЕТ: Да имею, точнее имел.

ВОПРОС: Что это за люди?

ОТВЕТ: Студент музыкальной академии г. Вена Новосад Роман, ныне арестован советскими оккупационными властями. Кочаровский^487 и девушка украинка по имени Лида^488. Где в настоящее время находится Кочаровский и Лида не знаю.

Кроме указанных выше лиц, я знал многих других украинцев, но фамилии их сейчас не помню.

ВОПРОС: Нет ли у Вас знакомых французов?

ОТВЕТ: Есть и очень много, особенно с времен моего пребывания во Франции.

ВОПРОС: А по Вене были у Вас знакомые французы?

ОТВЕТ: Да, были. Это два француза по имени Массе Поль и Бруер Жак.

Познакомился я с ними в конце 1943 года на квартире хозяйки дома, где проживаю, которую Массе и Бруер часто посещали.

Массе и Бруер в Вену были вывезены из Франции, где они работали на авиазаводе «Хенкель» в конструкторском бюро.

В процессе встречи с этим французами я очень близко сошелся с Массе и в последствии сдружился с ним.

В одной из бесед Массе мне заявил, что он французкий патриот, и находясь в Австрии работает на Францию. В это время на заводе, где работал Массе изготовляли реактивные самолеты. Он же, по его словам, снимал копии с чертежей проходивших через его руки и направлял их во Францию. Связь с Францией он поддерживал через французов работавших на заводе.

Незадолго до вступления частей Советской Армии в Вену Массе был арестован гестапо. После освобождения Вены от гитлеровцев Массе был освобожден и некоторое время работал при французком отделе депортации в чине старшего лейтенанта.

Летом 1945 года Массе выехал в Марсель, откуда я получил от него два письма. В первом письме он благодарил меня за оказанную ему помощь, во втором сообщал, что женился.

ВОПРОС: Какую же помощь Вы ему оказывали?

ОТВЕТ: Я несколько раз прятал его на своей квартире от немцев, прятал и хранил его вещи и тому подобное.

Кроме того, я помогал Массе добывать интересующие его информации о военной промышленности немцев в Австрии и о передвижении немецких войск. Эти данные я собирал через своих знакомых, которых у меня очень много. В отдельных случаях я знакомил Массе с людьми которые могли получить интересующую его информацию

ВОПРОС: Значит Вы работали совместно с Массе?

ОТВЕТ: В вопросе борьбы с нацизмом, да.

ВОПРОС: Оформлялось Ваше сотрудничество с Массе документально?

ОТВЕТ: Нет. Я ему помогал по своему желанию, в ненависти к нацизму.

ВОПРОС: Кто еще помогал Массе?

ОТВЕТ: Активно помогали Новосад и Лида. Помощь Новосада заключалась в том, что он прятал какие-то вещи Массе. Что это были за вещи не знаю. Мне известно, что он хранил книги и бумаги Массе, но их содержание я не знаю.

Лида доставала для Массе всевозможные документы, по которым связники Массе ездили во Францию. Где доставала Лида эти документы я не знаю и вообще личность Лиды мне мало известна. Несмотря на то, что она жила в одном со мной доме, я не знал даже, где она работает. Большинство времени она была в разъездах.

В последствии через Новосада я узнал, что Лида состояла в «ОУН» бандеровского направления.

ВОПРОС: Новосад и Лида давали информацию Массе?

ОТВЕТ: Этого я не знаю.

ВОПРОС: Расскажите о знакомстве с Бруер?

ОТВЕТ: Выше я показал, что с Бруер я познакомился на квартире моей хозяйки, это не так, я просто ошибся. На квартире хозяйки я познакомился с Массе. С Бруер я познакомился через Массе в 1944 году. При знакомстве Массе мне представил Бруер как своего товарища с которым он работал в конструкторском бюро завода «Хенкель». После этого с ним я не виделся до осени 1945 года, когда он пришел ко мне на квартиру и принес письмо от Массе (о письме я сказал выше).

Несколько позже Бруер вновь посетил меня. В завязавшемся разговоре Бруер спросил меня не имею ли знакомых среди украинцев содержащихся в лагере Мюнхена, и не смогу ли дать ему информацию об этом лагере и лицах содержащихся в нем, так как эти люди, якобы, часто переходят французкую линию демаркации и творят безобразия. Я ответил, что о лагере информацию не имею и связей у меня там нет, но все же пообещал подыскать человека имевшего бы связь в Мюнхенском лагере украинцев.

ВОПРОС: Где служил Бруер?

ОТВЕТ: Бруер одно время служил в департаменте финансов и комерции по Мария Гильфелыптрассе, а затем в реституционном бюро Гютельдорферштрассе (не точно) в здании бывшего кадетского корпуса. Эти данные с его слов, ибо по месту службы Бруер я не был ни разу.

ВОПРОС: Продолжайте показания по предыдущему вопросу.

ОТВЕТ: Несколькими днями позже я представил Бруер Новосада, надеясь черед него найти Лиду, а она по моему расчету должна обязательно иметь связи среди украинцев в Мюнхене.

Новосад согласился с моей пропозицией и по заданию французов, вернее Бруер, выехал в Мюнхен. В Мюнхене он встетился с Лидой, посвятил ее в причинах появления в Мюнхене, после чего выехал в Иннсбрук. Вскоре после приезда Новосада в Иннсбрук туда приехал какой-то мужчина, которого прислала Лида. Этот мужчина и имел встречу с французами, но не с Бруер. По каким вопросам проходила эта встеча, чем она окончилась и кто на ней присутствовал я не знаю.

ВОПРОС: Что Вы имели за организацию этих переговоров?

ОТВЕТ: Ни я, ни Новосад от французов ничего не получали.

ВОПРОС: С какой же целью Вы организовывали переговоры?

ОТВЕТ: Лично я никакой цели не придерживался организовывая встречу французких представителей с украинцами из Мюнхена. Это я сделал для пользы Австрии и Франции. На пользу Франции потому, что их этот вопрос интересовал; на пользу Австрии потому, что получал информацию о мюнхенском лагере, французские оккупационные власти смогут проводить соответствующие мероприятия, направленные на предотвращение случаев безобразия со стороны бегущих из Мюнхена на территорию Австрии украинцев. Так размышлял я, как получилось на деле не знаю.

ВОПРОС: Имели ли Вы последующие встречи с Бруер?

ОТВЕТ: Да, имел еще две встречи.

ВОПРОС: Какой характер носили эти встречи?

ОТВЕТ: Один раз, вскоре после возвращения Новосада из Иннсбрука, Бруер посетил меня и просил меня проинформировать его о внутрипартийном положении австрийской народной партии, проводимой этой партией политике и какие проводятся мероприятия к подготовке к новым выборам. При этом он заявил, что сам является членом французкой партии «МРП», которая соответствует австрийской народной партии, а информация ему нужна для установления контакта между этими двумя партиями. Он высказался, что, дескать, во Франции министром иностранных дел является представитель партии «МРП» Бидо, в то время как в Австрии Грубер, который представляет родственную партию «МРП» — австрийскую народную партию и что Бидо и Груберу не излишним было бы договориться между собой, чтобы проводить совместную внешнюю политику.

Я ответил Бруер, что предоставить ему такого рода информацию не могу, ибо малокомпетентный в этом вопросе, посоветовав ему поговорить с руководящим составом народной партии. Позже, я через своего хорошего знакомого Штайдепмана Пауля, который занимает пост председателя автономии торговых отношений и строительства Нижней Австрии устроил встречу Бруер с министром плановых строителей Краулянд, министром наук Гурдес, генеральным секретарем народной партии Принке, членом парламента Пановиц (все члены народной партии). Со всеми перечисленными лицами Бруер имел встречи и беседы, содержание которых я не знаю.

Вскоре после встречи Бруер с укзанными выше лицами в Париже состоялась встреча представителей партии «МРП» и австрийской народной партии. Встреча носила весьма замкнутый характер, Австрийскую делегацию на встрече возглавлял Гурдес (не совсем точно), состав делегации я не знаю, но по моему мнению Принке и Пановиц в нее входили.

Имеет ли какую-нибудь связь встреча Бруер с Гурдесом и другими и встреча представителей «МРП» и австрийской народной партии я таких не знаю. Я констатирую факт.

Во время этой же встречи с Бруер, по окончании разговора о народной партии, я спросил его вышло ли что из переговоров с украинцами из Мюнхена, которые я устроил ему вместе с Новосад, он ответил, что переговоры прошли довольно успешно и вскоре их возобновили в Париже, но в более широкой форме.

Второй и последний раз с Бруер я встречался в конце 1946 года. Он мимоходом заскочил ко мне и сообщил, что вскоре уезжает во Францию. Примерно в мае 1947 года я получил письмо от него, в котором он сообщал, что живет во Франции и собирается жениться. Письмо было очень короткое. На этом моя связь с Бруер прекратилась. На его письмо я не ответил.

ВОПРОС: Исходя из изложенного выше Вы оказывали Бруер помощь в получении необходимой ему информацию?

ОТВЕТ: Да, так.

ВОПРОС: То есть сотрудничали с ним на пользу Франции?

ОТВЕТ: Да, в разрезе интересующих его вопросов. То, чем он интересовался, я всегда старался ему ответить.

Сотрудничество между мной и Бруер протекало в атмосфере дружбы и уважения. Все что его интересовало я делал из уважения к нему, но не по обязательству.

Сотрудничество с Бруер как таковое ни мной, ни им не оформлялось. Повторяю это была дружба на почве симпатии к друг другу. За время моего знакомства с Бруер он дважды обращался ко мне за помощью и я как мог так и помог, и помог, по моему, успешно.

Протокол с моих слов записан правильно и мне прочитан

Габсбург (Подпись)

Допрос произвел:

О/упол. 2 отдела УКР МГБ УГВ ст. лейтенант Колибаба (Подпись)

(Там само. — Арк. 25–40. Оригінал).

№ 92

Протокол допиту В. Габсбурга 23 вересня 1947р.

Протокол допроса арестованного Габсбурга-Лотрингена Вильгельма 23 сентября 1947 года

1895 года рождения, уроженца гор. Пола (Италия), австрийца, подданого Австрии, с высшим образованием, члена народной партии Австрии, проживающего в гор. Вене, Фасангассе дом № 49 кв. 32.

Допрос начат в 22 часа. Окончен…

ВОПРОС: Кто Ваши родители?

ОТВЕТ: Мой отец Габсбург-Лотринген Карл Стефан, происходит из семьи династии австро-венгерской монархии Габсбургов. После окончания военно-морской академии в гор. Фиуме (Италия) служил во флоте на офицерских должностях. До отставки он имел чин адмирала и командовал флотом австро-венгерской монархии в Адриатическом море. Выйдя в отставку, проживал в своих имениях в Италии, затем на территории Польши в местечке Живец, в своем родовом имении.

Мать Габсбург-Лотринген Мария Терезия также происходит из семьи династии Габсбургов.

В 1933 году в м. Живец мать и отец умерли.

ВОПРОС: Какое положение Вы занимали при дворе австрийского короля Карла до начала первой империалистической войны?

ОТВЕТ: По родословной императорского двора, члены семьи, достигшие совершенолетия, являлись членами австрийского Парламента. Однако, каких либо руководящих положений я не занимал. Правда, по поручению Карла, мне приходилось выезжать и представлять его особу.

ВОПРОС: Куда и с какой целью Вы выезжали?

ОТВЕТ: Это было в первый период империалистической войны. Первый раз я представлял Карла во Львове, где приветствовал возвратившегося митрополита Шептицкого.

В июле или августе 1918 года по поручению Карла выезжал в г. Берлин к немецкому кайзеру Вильгельму с письмом в отношении выхода Австро-Венгрии из войны и заключения сепаратного мира с Антантой.

ВОПРОС: Расскажите об этом подробно!

ОТВЕТ: В 1918 году, являясь командиром армейской группы, я находился на территории Украины, оккупированной немецкими и австровенгерскими войсками.

В июле месяце меня вызвал Карл в Австрию. Во время встречи и разговора с ним, мне стало известно, что политическая обстановка страны вынудила Карла и австрийские правящие круги обратиться к Антанте с вопросом заключения сепаратного мира на условиях сохранения Австро-Венгерского государства в прежних границах и присоединении к Франции Эльзас-Лотарингии. В связи с этим Карл направил меня к германскому кайзеру Вильгельму с письмом для информации его о политической и экономической ситуации в Австро-Венгрии.

В процессе разговора Вильгельм высказал резкое недовольство поведением Австрии и дал понять, что никакого мира с Антантой не может быть и мы должны продолжать войну.

В мои функции не входили переговоры с Вильгельмом о заключении сепаратного мира. Каким образом в дальнейшем развивались эти события мне неизвестно, так как я после возвращения из Берлина вскоре выехал снова на Украину и находился там до развала Австро-Венгрии.

ВОПРОС: Каким образом Вы попали на Украину в первый раз?

ОТВЕТ: В 1915 году после окончания Виннер Нойштадтской военной академии, в офицерском чине лейтенанта меня направили в распоряжение командира 13 кавалерийского полка улан, полковника Спаноки^489.

Этот полк состоял в основном из числа лиц украинской национальности. По приезде в город Стрый Дрогобычской области к месту дисклокации полка меня назначили командиром роты и на этой должности был до 1918 года.

ВОПРОС: Вы участвовали в боях?

ОТВЕТ: Да.

ВОПРОС: Где именно?

ОТВЕТ: На территории Западной Украины в районах городов Стрый, Луцк, Ровно, Дубно и на Бродском направлении против царских войск Росии. Откуда в начале 1918 года выехал в отпуск в гор. Баден (Австрия).

ВОПРОС: Зачем?

ОТВЕТ: Как известно, после Брестского мира началась оккупация Советской Украины соединенными войсками Германии и Австро-Венгрии.

Тогда же австро-венгерским командованием была сформирована отдельная группа, называвшаяся впоследствии моим именем — группой Габсбурга Вильгельма. В ее состав входили украинский легион «сичевых стрельцов», легион так называемых «ландштурмистов», эскадрон кавалеристов-улан, саперная рота и легкая батарея, с общим количеством до 1200 человек.

Находясь в отпуску в Бадене, в ставке австро-венгерских войск, мне предложили выехать в распоряжение командующего австрийскими войсками на Украине генералу Краус в г. Одессу. По приезде туда получил командование названной выше группой, находившейся тогда на Херсонщине.

ВОПРОС: Руководимая Вами группа участвовала в боях против Красной Армии?

ОТВЕТ: Нет. Из Одессы я выехал к месту дисклокации группы в гор. Александровск (ныне Запорожье), где она уже несла гарнизонную службу и никаких боевых действий не проводила. По приезде в г. Запорожье, одновременно с командованием группой на меня были возложены обязанности начальника гарнизона города Запорожья.

ВОПРОС: Что входило в функции, возглавлявшейся Вами группы?

ОТВЕТ: Находясь в городе Запорожье, моя группа несла гарнизонную службу по поддержанию режима, установленного немецкими и австро-венгерскими оккупантами.

ВОПРОС: Сколько времени Вы находились в Запорожье?

ОТВЕТ: Примерно с мая до августа 1918 года. Затем, продолжая командовать группой, передислоцировался в город Елисаветград (ныне Кировоград), и там находился со своей частью около полутора месяца в резерве гарнизона города.

В последствии перебросили на территорию Северной Буковины в гор. Черновцы, где находился до распада Австро-Венгрии.

ВОПРОС: Известно, что австро-венгерские войска, находясь на территории Украины в 1918 году, занимались массовым ограблением, карательными экспедициями против восстававшего населения. Расскажите, какое участие принимала Ваша группа в ограблениях и карательных экспедициях?

ОТВЕТ: Возглавлявшаяся мною группа войск, как указывал выше, несла только гарнизонную службу.

ВОПРОС: Находясь на Украине, с кем из видных участников украинского националистического движения Вы встречались?

ОТВЕТ: Из числа таких лиц в гор. Запорожье в 1918 я встречался с украинским писателем Евгеном Чикаленко, затем — генералами так называемой «Украинской Народной Республики» — «УНР» — Балбачаном, Гнативым^490 и полковником Петрив, командовавшим гайдамацкой кавалерийской частью.

ВОПРОС: Какой характер имели Ваши встречи с назваными выше лицами?

ОТВЕТ: Чикаленко проездом в Киев остановился в Запорожье и посетил меня. До этого с ним знаком не был. Какую цель преследовал встречаясь со мной, мне неизвестно.

Во время встречи между нами происходил разговор о том, что Гетман Скоропадский находится под сильным влиянием немцев на Украине проводит политику выгодную для Германии. С Балбачаном, Гнативым и Петрив встречался часто, так как они в то время со своими войсками также находились в гор. Запорожье.

В процессе неоднократных встреч, я сделал заключение, что эти лица не имели еще тогда определенной ориентации, к кому они могли бы присоединиться.

Балбачан и Петрив в беседах со мной высказывали недовольство проводимой Скоропадским на Украине политикой и предлагали мне объединить их украинскую группу войск для организации переворота, чтобы в дальнейшем возглавить руководство украинским правительством. Однако от их предложений я отказался. После этого между нами разговоры по этому вопросу никогда не возобновлялись.

Подробности указанного выше разговора в настоящее время вспомнить затрудняюсь.

ВОПРОС: Кто еще Вам предлагал в 1918 году возглавить контрреволюционное правительство Украины?

ОТВЕТ: Больше никто таких предложений мне не делал.

ВОПРОС: Однако из документа австрийского генерального штаба от 16 апреля 1918 года, направленного в адрес Министерства иностранных дел видно, что представители так называемого правительства Голубовича^491 требовали поставить на Украине в качестве монарха члена семьи Габсбургов. Дайте показания по существу этого вопроса?

ОТВЕТ: Точно не помню, но в апреле 1918 года я был в Австрии в отпуску, который проводил у своих родителей в гор. Бадене. По истечении срока отпуска в апреле того же года выехал в Одессу по предписанию

Ставки австро-венгерских войск. Находясь в Бадене, мне стало известно, что я назначаюсь командовать отдельной группой на оккупированной территории Украины. Это было известно и Карлу, при встрече с которым он мне подтвердил. Однако каких либо разговоров по вопросу ставленика в качестве монарха Украины из членов династии Габсбургов между нами не было.

ВОПРОС: В таком случае объясните, что послужило Вашему назначению в качестве командира отдельной группы войск, находившейся на оккупированной территории Украины?

ОТВЕТ: Это мне неизвестно.

ВОПРОС: Чем Вы занимались после распада Австро-Венгрии?

ОТВЕТ: Выше я показывал, что развал австро-венгерской монархии меня застал в гор. Черновцах, где я находился со своей группой.

В то же время в Галиции была провозглашена так называемая «Западно-Украинская Народная Республика», правительство которой возглавлялось Петрушевичем.

В связи с полной дезорганизацией австро-венгерской армии, находившийся в составе моей группы украинский легион «сичевых стрельцов» перешел на сторону Петрушевича и присоединился к «Украинско-Галицкой Армии». Остальные подразделения состоявшие из украинцев-галичан от меня также ушли.

Через несколько дней после ухода подразделений из состава возглавлявшийся мною группы, я выехал в Восточную Галицию.

ВОПРОС: С какой целью?

ОТВЕТ: Видя развал Австро-Вегрии и создание из ее территорий нескольких государств, получивших самостоятельность, я не решался выезжать в Австрию, так как границы образовавшихся государств были закрыты и выезд осуществить не представилось возможным.

Я тогда выехал к названному выше Петрушевичу, чтобы получить от него разрешение на право проживания в Галиции.

ВОПРОС: До этого вы были знакомы с Петрушевичем?

ОТВЕТ: Да. Мы друг друга знали, так как он и я являлись членами австрийского парламента.

ВОПРОС: Где Вы встретились с Петрушевичем?

ОТВЕТ: В гор. Львове.

ВОПРОС: Какую политическую деятельность Вы проводили, находясь в связи с Петрушевичем?

ОТВЕТ: Никакой. Встретившись с Петрушевичем, я изложил ему, что намерен поселиться на жительство на территории «Западной Республики» и намерений какой либо политической деятельностью заняться не имею. Он также заявил, что в случае если станет известно Антанте, последнее может оказать давление на его правительство.

Затем я поселился жить в монастыре м. Бучач, Львовской области.

ВОПРОС: Если Вы не принимали участия в националистической деятельности при правительстве Петрушевича, то почему Вам присвоили военное звание полковника «Украинско-Галицкой Армии»?

ОТВЕТ: Проживая в монастыре, ко мне прибыл секретарь Военного Министерства при правительстве «Западной Республики» Петрушевича — Витовский и вручил мне грамоту о присвоении звания полковника «УГА».

Он тогда заявил, что мои услуги перед украинцами оценены, так как мною много сделано для решения украинского вопроса. Но объяснить по чьему предложению я был произведен в чин полковника «УГА» мне неизвестно.

ВОПРОС: Какие именно имелись ввиду Ваши заслуги перед украинцами?

ОТВЕТ: Будучи еще до распада Австро-Венгрии членом австрийского парламента, я всегда принимал меры против нажима поляков на украинцев. Кроме того, при моем содействии во время империалистической войны на пост министра финансов был поставлен Горбачевский. В дальнейшем, находясь на службе в армии, я был в среде украинцев. Затем легион «сичевых стрельцов» входил в мое подчинение. Все это меня популяризовало среди украинцев западных областей Украины.

ВОПРОС: Рассказывайте далее о своем пребывании на территории Галиции.

ОТВЕТ: В 1919 году я попытался выехать в Австрию, но на границе был арестован румынами и содержался под стражей до второй половины 1919 года. После освобождения румыны меня отправили через границу на Украину и я выехал в гор. Каменец-Подольск, где находился Петрушевич и Петлюра со своими правительствами.

ВОПРОС: Какие цели Вы преследовали, выехав к Петлюре и Петрушевичу?

ОТВЕТ: Я хотел остановиться на жительство на территории, занятой войсками этих правительств, так как мне не представлялось возможным выехать в Австрию, не имея средств к существованию, через названного выше полковника Петрив поступил работать в военное министерство петлюровского правительства.

ВОПРОС: В качестве кого Вы работали там?

ОТВЕТ: Я состоял на службе в отделе заграничных связей Военного Министерства правительства Петлюры в качестве переводчика указанного выше отдела, так как я в совершенстве владел несколькими языками.

ВОПРОС: Сколько времени Вы работали у Петлюры?

ОТВЕТ: До начала 1920 года, то-есть до заключения военного союза между Петлюрой и поляками.

ВОПРОС: В связи с чем Вы оставили работу в Военном министерстве Петлюры?

ОТВЕТ: Польсько-петлюровский договор о военном союзе против Советской России был не совместим с моими взглядами, так как я был убежденным противником ПОЛЯКОВ.

В связи с этим, не желая служить Петлюре, я оставил работу и выехал через Румынию в Австрию.

ВОПРОС: Где Вы проживали после приезда в Австрию?

ОТВЕТ: До 1925 года находился в Вене, затем выехал во Францию, где проживал в течение десяти лет.

В 1935 году возвратился в Австрию и проживал здесь до моего ареста органами советской власти.

ВОПРОС: С кем из украинских националистов Вы поддерживали связи во Франции и Австрии?

ОТВЕТ: Проживая в Австрии и Франции я встречался с бывшими министрами украинских контрреволюционного правительства — Шелухиным^492, Прокопович^493, Токаржевский^494, генералом петлюровской армии Удовиченко^495, идеологом украинского национализма Коновальцем Евгеном и другими, фамилий которых не помню.

ВОПРОС: С кем из этих лиц Вы были связаны по антисоветской националистической деятельности?

ОТВЕТ: Связи с украинскими националистами за границей я имел. Но участия в их антисоветской деятельности никакого не принимал.

ВОПРОС: В чем выражались Ваши связи с Коновальцем?

ОТВЕТ: Проживая в Париже, Коновалец написал мне краткое письмо, что желает со мной встретиться. В назначеное время он прибыл ко мне на квартиру, где я проживал. В процессе беседы Коновалец рассказал мне, что в Париж прибыл по делам, каким именно не сказал. Целью его встречи со мной было разрешение вопроса, связанного с деятельностью организации украинских националистов.

Коновалец сообщил мне, что для организации антисоветской националистической деятельности ему необходимы денежные средства, которые он имеет ввиду получить при моем содействии из Америки.

Во время этой встречи определенной договоренности по этому вопросу достигнуто не было.

Спустя несколько дней, я посетил Коновальца в одной из парижских гостиниц, где он временно остановился на жительство. Как первый раз, так и второй он настаивал через мои связи в Америке добиться финансирования националистической деятельности его организации. Однако я отказался организовать финансирование подрывной работы ОУН, мотивируя тем, что никто не согласится дать ему деньги.

ВОПРОС: До Парижской встречи с Коновальцем, Вы были с ним знакомы?

ОТВЕТ: Да. Познакомился я с ним в 1919 году в городе Каменец-По-дольске, где он являлся комендантом «сичевых стрельцов».

Вторично я с ним встретился при случайных обстоятельствах в кафе гор. Вена в 1921 году.

ВОПРОС: Какие между Вами взаимоотношения были?

ОТВЕТ: Мы знали друг друга, но близких взаимоотношений между нами не было.

ВОПРОС: В таком случае непонятно. Почему Коновалец обращался к Вам за помощью организации финансирования его подрывной деятельности, если Вы с ним не были в близких отношениях и не имели связей по националистической работе?

ОТВЕТ: Коновалец знал о моих связях в Америке и расчитывал при посредстве меня получить финансовую помощь. Утверждать, о том, что он именно по этой причине обратился ко мне не могу. Протокол записан с моих слов верно, мне прочитан на понятном русском языке.

Габсбург (Подпись) Допросил Зам. Нач. 2 отделения Следотдела УКР МГБ ЦГВ майор Гончарук.

(Там само. — Арк. 41–52. Оригінал).

№ 93

Протокол допиту В. Габсбурга 26 вересня 1947р.

Протокол допроса арестованного Габсбург-Лотринген Вильгельма 26 сентября 1947 года

Допрос начат в 10 ч. Окончен в 17-00

ВОПРОС: Чем Вы занимались до нападения Германии на Советский Союз?

ОТВЕТ: На предыдущем допросе я показал, что в 1924 году выехал во Францию, где проживал в течении десяти лет, ничего не делая. В 1935 году возвратился в Австрию и также был без определенных занятий.

ВОПРОС: На какие средства Вы существовали?

ОТВЕТ: После смерти отца по завещанию мне была оставлена крупная сумма денег.

ВОПРОС: В какие государства Вы выезжали до начала второй мировой войны?

ОТВЕТ: В Испанию, Англию, Германию, Бельгию и Африку, во французские колонии Морокко и Тунис.

ВОПРОС: С какой целью?

ОТВЕТ: В Испании был по приглашению двоюродного брата короля Альфонса XIII. Дважды выезжал в Бельгию чтобы навестить семью бывшего австрийского короля Карла. В Англии и Африке я был в качестве туриста. В 1923 году я выезжал в Германию для встречи с гетьманом Скоропадским.

ВОПРОС: Расскажите об этой встрече подробно!

ОТВЕТ: Проживая в г. Вене, в 1923 году я неоднократно встечался с одним из руководителей украинской антисоветской партии «хлеборобов-державников» — Липинским Вячеславом, который при бывшем контрреволюционном правительстве Скоропадского являлся послом в Вене. В процессе бесед он заявил мне, что гетманцам известно о моих отрицательных взглядах на это движение и в частности к Скоропадскому. Липинский предлагал мне встретиться с Скоропадским для урегулирования этих взаимоотношений. Дав согласие на эту встречу, в последствии в обусловленное время выехал к Скоропадскому в Лейпциг (Германия).

ВОПРОС: До этого Вы были знакомы с ним?

ОТВЕТ: Лично знаком не был. Но он был моим политическим противником. В 1918 году, будучи на оккупированной немцами территории Украины, Скоропадский требовал от немцев моего удаления из пределов Украины, боясь чтобы я не возглавил «украинское правительство».

ВОПРОС: Воспроизведите содержание происходившего между Вами и Скоропадским разговора!

ОТВЕТ: В первые годы после окончания первой империалистической войны, эмиграция украинских националистов группировалась на территории государств Западной Европы. Скоропадский, будучи изгнан из Украины, за границей принимал ряд мер для объединения украинской эмиграции и последующей антисоветской националистической деятельности.

Зная мою популярность среди украинских националистов эмигрантов, боялся моего влияния на последних. В связи с этим встал вопрос, чтобы меня помирить с Скоропадским и приступить к сколачиванию антисоветских формирований.

Встретившись с Скоропадским, он заявил мне, что желает найти общую точку зрения на объединение украинской эмиграции вокруг партии «хлеборобов-державников» и последующей антисоветской деятельности.

Поскольку я не был согласен с Скоропадским, чтобы опираться на крупных помещиков-землевладельцев, отказался от его предложения.

Второй раз с ним встречался в 1928 году в Берлине у помещика Фальцфайна на обеде. Однако переговоры на эту тему между нами больше не возобновлялись.

Кроме того, еще до встречи с Скоропадским по вопросу объединения украинской эмиграции ко мне обращались генеральный писарь Скоропадского — Полтавец-Остряница^496 и министр Бутенко^497. Но тогда также соглашения достигнуто не было.

ВОПРОС: Чем объяснить, что гетманцы добивались Вашего согласия на объединение украинской эмиграции для антисоветской деятельности?

ОТВЕТ: Утверждать не могу. Но полагаю, что «хлеборобы-державники» боялись моего влияния на отдельные группирования украинских националистов и, что с вопросом объединения без моего согласия ничего не получится.

ВОПРОС: Рассказывайте, что Вы делали после «аншлюса».

ОТВЕТ: Ничего. Но в 1939 году ко мне обращались немцы по вопросу сотрудничества с ними.

ВОПРОС: При каких обстоятельствах?

ОТВЕТ: В 1939 году ко мне на квартиру прибыли два немца, которые удостоверившись в моей личности, интересовались почему мой брат Габсбург-Лотринген Карл принял польское подданство и служил в польской армии в качестве полковника. Одновременно спрашивали где находится его сын.

Заинтересованность немцев сыном моего брата была потому, что он, работая в Швеции, в 1939 году выехал в Англию и поступил там на службу в английскую армию. Однако какое положение там занимал я не знаю.

В ходе дальнейшей беседы немцы требовали от меня снабжать их информацией о положении на территории Советской Украины и Польши. Немцам я заявил, что никаких связей с этими государствами не имею, поэтому интересующих их данных дать не могу.

ВОПРОС: С какими разведками Вы сотрудничали в период Второй мировой войны?

ОТВЕТ: Я имел связи с французами.

ВОПРОС: Когда Вы их установили?

ОТВЕТ: В конце 1943 или начале 1944 года.

ВОПРОС: При каких обстоятельствах?

ОТВЕТ: До 1943 года я проживал в Вене по адресу Шлисельгассе, затем я перебрался в III район по Фасангассе, 49 на квартиру к Шмидт Идль. Ее квартиру посещал Маас Поль, француз по национальности, работал на немецком самолетостроительном заводе «Хенкель» в Вене.

Впоследствии мне стало известно, что он работает на французов. Кроме того, из разговора с украинцем студентом Новосадом Романом я узнал, что Маас Поль был связан с английской разведкой.

Встречаясь с Маас Поль, мы узнали друг от друга, что недовольны немецкой политикой. В одном из разговоров Маас рассказал мне, что, работая на заводе в конструкторском бюро, он снимает копии чертежей немецких самолетов и переправляет через своих людей во Францию. Тогда же мы договорились, что я также буду собирать информацию о немецких войсках в Вене и Австрии, а также стратегических объектах.

ВОПРОС: Кто такой Маас Поль?

ОТВЕТ: Маас Поль, 27 лет, француз. Его родители проживают в гор. Марселе. Он закончил военную академию и в чине лейтенанта служил во французкой армии. Из Франции немцами был вывезен на работу в Австрию, где в г. Вене работал на самолетостроительном заводе «Хенкель» чертежником конструкторского бюро.

Незадолго до взятия Вены советскими войсками арестовывался немцами. После прихода советских войск был освобожден и в мае 1945 года выехал во Францию г. Марсель.

ВОПРОС: Расскажите подробно о своем сотрудничестве с Маас Поль?

ОТВЕТ: Поддерживая связи с Маас Поль, я собрал и передал ему сведения о передвижении немецких войск из Италии в Германию и переброске в Италию большого количества немецкой артиллерии. Эти сведения мною были собраны среди моих знакомых офицеров немецкой армии путем разговоров с ними.

Кроме того, сообщил место дисклокации военного аэродрома в м. Кематын (Австрия) и расположении главной инспекции по контролю военных промышленных объектов в Австрии.

Мною были переданы сведения о расположении предприятий по изготовлению реактивных снарядов «ФАУ».

В 1944 году Маас Поль обращался ко мне чтобы достать ему документы на право проезда во Францию. Это поручение мною также было выполнено.

ВОПРОС: Каким образом?

ОТВЕТ: Для выполнения этого поручения был привлечен мой знакомый Новосад Роман. Встретившись к ним, Новосаду я рассказал, что Маас Полю нужны документы для его людей, которых он направляет во Францию с собранными шпионскими сведениями. Новосад с этим предложением согласился и пообещал такие документы достать.

ВОПРОС: Следовательно Новосад также был связан с Маас Поль?

ОТВЕТ: Да. Он выполнял первое поручение.

ВОПРОС: Почему именно Вы обратились к Новосаду за документами для агентуры?

ОТВЕТ: Во время одной из встреч Новосад рассказывал мне, что он имеет знакомого некоего Альбина, который занимается изготовлением различных фиктивных документов. Однако других данных об этом человеке Новосад мне не рассказывал.

ВОПРОС: Как выполнял Новосад Ваше задание?

ОТВЕТ: Через несколько дней Новосад принес командировочное предписание — бланк с печатями. Требовалось только заполнить фамилию, имя и место назначения поездки. Принесенный Новосадом документ был изготовлен от имени немецкой эсесовской военной части. Однако, где и каким образом он достал его Новосад не рассказывал.

ВОПРОС: Какие еще выполнял Новосад задания Маас Поль?

ОТВЕТ: Впоследствии Новосад познакомил Маас Поль с украинской националисткой по имени Лида. Ее биографических данных не знаю. Детали этого знакомства мне также неизвестны. Выполнял ли еще какие либо задания Новосад мне неизвестно.

ВОПРОС: Вы были знакомы с Лидой?

ОТВЕТ: Да. Меня познакомил с ней Новосад зимой 1944 года, но когда именно не помню.

ВОПРОС: С какой целью он знакомил Вас с Лидой?

ОТВЕТ: Новосад знал о том, что я интересуюсь украинскими вопросами. Во время одной из встреч он рассказал мне, что у его сожительницы Беруты есть знакомая девушка Лида, которая состоит в «ОУН» и осведомлена о деятельности последней на Украине. В связи с этим он пригласил меня к себе на квартиру, где и произошло наше знакомство. Дополняю, что Новосад говорил мне о наличии антисоветской националистической литературы у Лиды.

ВОПРОС: С кем еще из участников «ОУН» вы связались?

ОТВЕТ: Вскоре после знакомства с Лидой, от последней или Новосада мне стало известно, что в Вену прибыл один активный участник «ОУН». Я передал этим лицам, что хочу с ним встретиться.

Вечером я пошел на квартиру и там познакомился с человеком, назвавшимся по имени Дмитрий или Владимир. Знакомили меня с ним Новосад и Лида.

Примерно через месяц на квартире у Новосада я снова встречался с Дмитрием для беседы с ним.

ВОПРОС: Какие разговоры между Вами происходили во время этих двух встреч?

ОТВЕТ: После знакомства, Новосад и Лида оставили нас вдвоем. Во время разговора я просил его информировать меня о деятельности организации «ОУН» бандеровского направления. Дмитрий в общих чертах рассказал мне о существовании и деятельности организации и ее целях.

Кроме того я спросил его можно ли доверять Лиде, поддерживая с нею связи. В этом он заявил, что на нее можно положиться и никаких провокаций не будет. Впоследствии он сообщил мне, что едет в Варшаву и по возвращении встретиться со мной в Вене.

Об этой встрече я рассказал Маас Полю и советовал ему установить связь с этим Дмитрием, так как связи с Лидой его не удовлетворяли.

Во время встречи второй раз, Дмитрию сообщил, что я связан с французами и в частности с Маас Поль, который работает по разведывательной деятельности. Он имея связи с Лидой, через последнюю доставал документы для отправки своих связников во Францию. Посколько Лида самостоятельно не может решать вопросов в отношении снабжения необходимыми документами, желательно было бы лично встретиться с Маас Полем и договориться по интересующим вопросам. В дальнейшем Дмитрий на это согласился и через Лиду была организована ему встреча с Маас Полем.

Дмитрий, уходя от меня заявил, что о своей встрече со мной доложит в Главном проводе «ОУН».

ВОПРОС: О чем договорились Маас и Дмитрий?

ОТВЕТ: Лида непосредственно работала с Маас Полем. Но о характере их деятельности мне ничего неизвестно.

ВОПРОС: От кого и какую антисоветскую литературу Вы получали, будучи связаны с украинскими националистами.

ОТВЕТ: После знакомства с Лидой, во время одной из встреч с Новосадом он рассказал мне, что Лида оставила у него антисоветскую националистическую литературу и советовал мне прочитать. Тогда от Новосада я получил несколько экземпляров брошюр и журналов, названия которых я не помню. Прочитав эту литературу я возвратил Новосаду. Больше я не получал никакой литературы.

ВОПРОС: Из ваших показаний видно, что Новосад также занимался оуновской деятельностью?

ОТВЕТ: О причастности Новосада и организации «ОУН» мне ничего неизвестно.

ВОПРОС: В таком случае обьясните, почему Лида оставляла ему антисоветскую литературу?

ОТВЕТ: Возможно, что она доверяла Новосаду, но утверждать не могу.

ВОПРОС: Рассказывайте далее о своих связях с украинскими националистами?

ОТВЕТ: В январе 1945 года моя связь с французами и оуновцами прекратилась, так как в то время немцами был арестован Маас Поль и после его ареста Лиды также не видел.

ВОПРОС: Когда Вы возобновили связи с французкой разведкой и «ОУН»?

ОТВЕТ: С представителями французкой разведки я возобновил связь в августе 1945 года.

ВОПРОС: С кем именно?

ОТВЕТ: Ко мне на квартиру прибыл лейтенант французкой армии Бруер, работавший в гор. Вене вместе с Маас Полем. После капитуляциии Германии он выехал во Францию. Затем, в связи с прибытием французких войск в Вену он приехал в их составе.

В Вене он работал в так называемом финансово-экономическом отделе при штабе французких оккупационных войск, размещающемся по Мария Гильфештрассе.

Встретившись со мной, Бруер передал привет от Маас Поля и поговорив несколько минут, уехал.

Примерно на третей встрече Бруер начал интересоваться имею ли я связи с организацией украинских националистов в Вене и в оккупационных зонах союзников. Я ответил ему, что лично связей с организацией «ОУН» не имею, но поручение могу выполнить через Новосада Романа.

В конце 1945 года у меня на квартире я познакомил Бруера с Новосадом. Последнего Бруер спрашивал может ли он установить связь с организацией «ОУН» в Мюнхене. Новосад заявил, что попытается разыскать названную выше Лиду, ранее имевшую связи с Маас, и через нее установить связи с оуновцами для разрешения интересующих французов вопросов. Вскоре после этого знакомства Бруер меня познакомил с капитаном французкой армии Пелесси, который также интересовался наличием организации «ОУН» и ее деятельностью, высказав намерение французов об установлении контакта с оуновцами!

ВОПРОС: Как выполнил Новосад это задание французов?

ОВТЕТ: В первой половине 1946 года он организовал переговоры французов с представителями Главного Провода «ОУН» Бандеры. Протокол записан с моих слов верно, прочитан мне на понятном русском языке.

Габсбург (Подпись) Допросил Зам. Нач. 2 отделения Следотдела УКР МГБ ЦГВ майор Гончарук

(Там само. — Арк. 54–67. Оригінал).

№ 94

Постанова про пред’явлення звинувачення В. Габсбургу-Лотрінгену

«УТВЕРЖДАЮ»

НАЧАЛЬНИК СЛЕДОТДЕЛА УПРАВЛЕНИЯ КОНТРРАЗВЕДКИ МГБ цгв ПОЛКОВНИК

АМИНОВ

«5» октября 1947 года

ПОСТАНОВЛЕНИЕ (О предъявлении обвинения)

«5» октября 1947 года

Я, зам. нач. 2 отд. Следотдела УКР МГБ ЦГВ — майор Гончарук, рассмотрев материалы следственного дела № 1283 и приняв во внимание, что Габсбург-Лотринген Вильгельм достаточно изобличается в том, что в период гражданской войны на Украине, активно участвовал в контрреволюционной деятельности украинских националистов, и готовился возглавить украинское контрреволюционное правительство.

Впоследствии, проживая в Австрии и Франции до нападения Германии на СССР, в целях активизации антисоветской деятельности, установил контакт с руководителями националистических формирований за границей.

В период Второй мировой войны, и после ее окончания, поддерживая связи с «ОУН», сотрудничал с английской и французкой разведками.

По заданию последней в мае 1946 г. организовал между представителями провода «ОУН» Бандеры и французами переговоры, где было достигнуто соглашение о совместной антисоветской и шпионской деятельности. Занимался подготовкой кандидатур для вербовки французской разведкой.

На основании изложенного, руководствуясь ст. ст. 128 УПК РСФСР, —

ПОСТАНОВИЛ

Привлечь Габсбург-Лотринген Вильгельма в качестве обвиняемого по ст. 58-2, 58-6 ч. 1 и 58–11 УК РСФСР, о чем объявить ему под расписку в настоящем постановлении.

ЗАМ. НАЧ. 2 ОТД. СЛЕДОТДЕЛА УКР МГБ ЦГВ — МАЙОР ГОНЧАРУК (ПОДПИСЬ)

НАЧАЛЬНИК 2 ОТД. СЛЕДОТДЕЛА УКР МГБ ЦГВ «СОГЛАСЕН» — МАЙОР ПИРОГОВ

Настоящее постановление мне объявлено 5 октября 1947 г.

Габсбург (Подпись)

(Там само. — Арк. 68. Оригінал).

№ 95

Протокол допиту В. Габсбурга 5 жовтня 1947р.

Протокол допроса обвиняемого — Габсбург-Лотринген Вильгельма 5 октября 1947

Допрос начат в 12 ч. Окончен в 14 ч.

ВОПРОС: Вам предъявлено обвинение по ст. 58-2, 58-6 ч. I и 58-ІІ УК РСФСР. Признаете себя виновным в этом?

ОТВЕТ: Признаю, что в 1918 году, будучи на Украине, оккупированной соединенными германскими и австро-венгерскими войсками в гор. Запорожье в качестве начальника гарнизона этого города, встречался с генералами украинской националистической армии — Балбачаном, Гнативым и Петрив, которые мне предлагали объединить украинские войска и впоследствии свергнуть власть Скоропадского и возглавить украинское контрреволюционное правительство. Однако, я от этого предложения отказался.

После развала австро-венгерской монархии, я остался на жительстве в так называемой «Западной Украинской Республике», правительство которой возглавлялось знакомым мне Петрушевичем.

Впоследствии я работал в Петлюровском военном министерстве в отделе заграничных связей в качестве переводчика.

Проживая в Австрии и Франции я встречался с Скоропадским о характере этой встречи показал на предыдущих допросах.

Кроме того, встречался с Коновальцем который предложил мне организовать финансирование националистической деятельности со стороны американцев, однако я от этого отказался.

В части того, что я сотрудничал с английской разведкой этого я не признаю, т. к. этого не было.

В отношении французов имел место факт, что они просили у меня некоторые информации, что я и делал, но о том, чтобы я был их агентом не признаю.

Во время Второй мировой войны через Новосад я познакомился с некоторыми участниками оуновского подполья, однако по антисоветской деятельности с организацией «ОУН» связан не был. В 1946 году встречался с капитаном французкой армии Пелесси и по его просьбе при помощи Новосада были организованы переговоры между представителями провода «ОУН» Бандеры и французами, но какое тогда было достигнуто соглашение я не знаю.

Виновным себя не признаю в том, что я занимался подготовкой кандидатур для вербовки французкой разведкой.

Протокол записан с моих слов верно мне прочитан на понятном мне украинском языке.

Габсбург (Подпись) Допросил Зам. Нач. 2 отд.

Следотдела УКР МГБ ЦГВ майор Гончарук

(Там само. — Арк. 69–71. Оригінал).

№ 96

Обвинувачувальне заключения у справі В. Габсбурга-Лотрінгена

«УТВЕРЖДАЮ»

МИНИСТР ГОС. БЕЗ. УССР ГЕНЕРАЛ-ЛЕЙТЕНАНТ САВЧЕНКО

20 мая 1948 года

«УТВЕРЖДАЮ» С ПРЕДЛАГАЕМОЙ МЕРОЙ УГОЛОВНОГО НАКАЗАНИЯ В ОТНОШЕНИИ ГАБСБУРГ-ЛОТРИНГЕН ВИЛЬГЕЛЬМА И НОВОСАД РОМАНА СОГЛАСЕН ВОЕННЫЙ ПРОКУРОР ПОЛКОВНИК ЮСТИЦИИ КОШАРСКИЙ

8. VІ.1948 г.

ОБВИНИТЕЛЬНОЕ ЗАКЛЮЧЕНИЕ

По делу № 148980 по обвинению Габсбург-Лотринген Вильгельма, он же Вышиванный Василий, по ст. ст. 58-2, 58-6 ч. 1. и 58–11 УК РСФСР (54-2,54-6 ч. 1 и 54–11 УК УССР) и Новосад Романа по ст. 58-6 ч. 1 и 58–11 УК РСФСР (54-6 ч. 1 и 54–11 УК УССР).

Управление контрразведки МГБ Центральной группы войск по подозрению в принадлежности к агентуре французской разведки и связи с антисоветской организацией украинской националистов, в гор. Вене 26 июня 1947 года Габсбург-Лотринген Вильгельм, он же Вышиваный Василий.

Следствием установлено, что Габсбург-Лотринген является выходцем из бывшего царственного дома австро-венгерской династии Габсбургов. Разрабатывая планы завоевания Украины австро-венгерские правящие круги готовили Габсбурга-Лотрингена на украинский престол. Габсбург-Лотринген происходит из семьи австрийских монархов Габсбургов и в годы гражданской войны на Украине, в составе украинской галицкой и петлюровских армии принимал участие в борьбе против Советской власти.

Тогда же присвоил себе кличку «Василь Вышываный» и при помощи украинских националистов пытался стать «Гетманом» Украины.

Впоследствии, проживая в Австрии и Франции, поддерживал связь с руководителем ОУН Коновальцем и гетманом Скоропадским, с которыми обсуждал вопрос об активизации антисоветской деятельности.

После окончания военной академии в 1915 г. Габсбург-Лотринген в целях изучения языка, быта и обычаев украинского народа был направлен в уланский кавалерийский полк на 80–85 % состоящий из украинцев, в составе которого принимал участие в боях на русско-герман-ском фронте.

В 1918 г., командуя группой войск, куда входил и легион «УСС», Габсбург-Лотринген вместе с германскими и австро-венгерскими войсками принимал участие в оккупации Украины. Командуемые им войска участвовали в боях против советской армии за Херсон и Запорожье, где впоследствии он долгое время был начальником гарнизона и маскируясь под украинца, именовал себя Василем Вышываным.

Находясь на Украине Габсбург-Лотринген и руководимые им войска участвовали в подавлении революционных крестьянских восстаний, вели карательную деятельность против местного населения.

Будучи комендантом г. Запорожье, а затем Кировограда и Черновиц, Габсбург-Лотринген вел активную антисоветскую националистическую деятельность, участвовал в изданиях ряда националистических газет и журналов, создавал кружки националистов.

Поддерживал близкие связи с лидерами украинского националистического движения Чикаленко, Балбачан и другими, вместе с которыми разрабатывал планы захвата власти в свои руки с целью стать «президентом» Украины.

После изгнания оккупантов из Украины в 1918 г. Габсбург-Лотринген примкнул к контрреволюционному правительству «ЗУНР», а затем к Петлюре у которого работал в отделе связи с заграницей.

Возвратясь в Австрию после разгрома петлюровских войск, Габсбург-Лотринген в целях осуществления своих планов стать «президентом» Украины, продолжал организовывать борьбу против советской власти. На полученные от немцев средства до 1924 г. в гор. Вене издавал антисоветскую националистическую газету «Соборная Украина», пытался создать националистическую организацию «Вольное Козачество».

Находясь в Австрии и Франции, Габсбург-Лотринген поддерживал связи и финансировался английским банкиром Морганом и американским капиталистом Фордом, неоднократно встречался и вел переговоры о совместной борьбе против СССР с лидерами антисоветского националистического движения Коновальцем, Скоропадским, Левицким и др., на страницах националистических газет помещал свои статьи, в которых призывал к вооруженной бортьбе против Советского государства.

Проживая в Австрии, в период 2-й мир. войны, через своего знакомого студента Новосад Романа (обвиняемого по настоящему делу) Габсбург-Лотринген установил связь с участницей ОУН Шульгин, а через нее с членом Главного «Провода» ОУН «Володимиром», с которым неоднократно встречался в г. Вена.

В нач. 1944 г. французом Поль Маас, Габсбург-Лотринген был привлечен для работы в пользу английской разведки «Интеллидженс Сервис» и собрал для англичан сведения о движении германских войск, о военных предприятиях Вены и выпускаемой ими продукции.

После капитуляции Германии, в августе 1945 г. Габсбург-Лотринген установил связь с сотрудниками французкой разведки Бруер и Пелесси и выполнял их задания, организовывал переговоры французской разведки с ОУН, во время которых было достигнуто соглашение о совместной подрывной деятельности против Советского Союза.

По заданию французкой разведки Габсбург-Лотринген занимался подбором и вербовкой для них агентуры. В частности, через него для работы в пользу французкой разведки были привлечены Новосад и Кочаровский.

Признал себя виновным в совершении преступлений, предусмотреных ст. ст. 58-2, 58-6 ч. 1 и 58–11 УК РСФСР 54-2, 54-6 ч. 1 и 54–11 УК УССР.

Обвинительное заключение составлено 22 мая 1948 г. в г. Киеве.

(Там само.-Т.2.-Арк.242–248).

№ 97

Акт про смерть В. Габсбурга-Лотрінгена^498

Акт

Мы ниже подписавшиеся дежурный врач лейтенант м/сл Кузьменко ДП НТ, младший лейтенант Ткач составили настоящий акт в том, что 18 августа 1948 года в 23 часа в больнице тюрьмы № 1 г. Киева умер заключенный Габсбург-Лотринген В. С. 1895 года рождения. Заключенный Габсбург-Лотринген В. С. поступил в больницу тюрьмы из 17 камеры 1 июля 1948 г. с жалобами на общую слабость, головокружение, кашель, боль в области груди и сердца. При поступлении обнаружено: больной выше среднего роста правильного телосложения, резко пониженного питания, анемичный. Тоны сердца глухие, границы его расширены, пульс слабого наполнения 80 в минуту. Легкие с двух сторон на верхушках и в подключичной области выслушивается множество влажных хрипов, печень и селезенка в пределах нормы, живот мягкий впавший, при пальпации не болезненный. Больной подвергался рентгеновским снимкам 20 июля 1948 года. Установлено: Двухсторонний туберкулез легких кавернозной формы. Лабораторно подтверждено: туберкулез легких в открытой форме, палочки Коха в большом количестве. Больной был проконсультирован специалистом фтизиатром. Несмотря на проводимое лечение, как хлористый кальций теокол, камфору с кофеином, глюкоза, состояние больного ухудшилось и 18/8 1948 года в 23 часа больной умер.

Диагноз: Двухсторонний кавернозный туберкулез легких.

Осмотр трупа: Сердцебиение, пульс, дыхание отсутствуют, носовые, ушные, ротовое и заднепроходнее отверстие свободны от инородных тел. Дежурный врач лейтенант Кузьменко

ДПНТ младший-лейтенант Ткач

Разрешаю труп предать земле начальник тюрьмы № 1 УМВД Киевской области капитан Журавлев

(Там само. — Арк. 261. Оригінал).

№ 98

Заключения Військової прокуратури Київського військового округу у справі Вільгельма Габсбурга-Лотрінгена

УТВЕРЖДАЮ

Вр.и. о Военный Прокурор Киевского воєнного округа полковник юстиции (Подпись) Е. М. Левченко 25 декабря 1989 года

Заключение в отношении Габсбурга-Лотрингена В. по материалам уголовного дела (арх. № 39674)

Фамилия, имя, отчество Габсбург-Лотринген Вильгельм Дата и год рождения 1895 года Место рождения г. Пола (Италия)

Сведения о партийности (в том числе № партийного билета)_

Место работы и должность до ареста Собственник лакокрасочного завода в г. Вене (Австрия)

Место жительства до ареста Австрия, г. Вена Фасангассе. дом 49. кв. 32

Данные о родственниках по имеющимся в деле данным установить родственников, проживавших на момент ареста Габсбурга-Лотрингена В. за границей (в Австрии, Польше и др.) не представляется возможным.

Дата ареста, предъявлявшееся обвинение когда и каким несудебным органом было вынесено решение по делу арестован 23 сентября 1947 года Управлением контрразведки МГБ ЦГВ в Австрии (г. Вена) и передан в МГБ УССР

Обвинялся по ст. ст. 54-2,54-6 ч. 1,54–11 УК УССР в том, что являясь выходцем из царствовавшей австро-венгерской династии Габсбургов, в 1918 году возглавлял одну из групп австрийских оккупационных войск на Украине, готовился стать ее президентом.

После распада Австро-Венгрии и изгнания оккупантов с территории Украины до 1920 года служил в правительстве Петлюры в качестве переводчика. В 1944–1945 годах являлся агентом английской и французкой разведок, контактировал с членами ОУН.

Доказательств, в т. ч. вещественных, подтверждающих враждебную СССР деятельность Габсбурга-Лотрингена В. в деле не имеется.

Обвинение построено в основном на личном признании им ряда фактов своей биографии. Контакты с английской и французкой разведками Габсбург-Лотринген В. объяснял оказанием им добровольной помощи в борьбе с фашистской Германией.

По постановлению Особого совещания при МГБ СССР от 21.7.48 г. на основании ст. 58-6 ч. 1, 58–11 УК РСФСР приговорен к заключению в исправительно-трудовой лагерь сроком на 25 лет.

Габсбург-Лотринген В. умер 18.08.48 г. в тюрьме № 1 УМВД Киевской области (акт о смерти имеется в деле). Габсбург-Лотринген Вильгельм подпадает под действие ст. 1 Указа Президиума Верховного Совета СССР от 16 января 1989 г. «О дополнительных мерах по восстановлению справедливости в отношении жертв репрессий, имевших место в период 30-40-х и начала 50-х годов».

Начальник отдела-помощник военного прокурора Киевского военного округа полковник юстиции подпись И. В. Овчаренко

Начальник Следственного отдела

КГБ УССР полковник подпись В. И. Пристайко

22 декабря 1989 года

Частина III. Збірка поезій Василя Вишиваного — Вільгельма Габсбурга

Присвячую борцям, що впали за волю України!

Минають дні[69]

Минають дні…

Минають дні розкішного кохання,

Минають дні журби,

Минають дні великого страждання,

Важкої боротьби…

Одна по них у нас луна остане

Із тих минулих днів,

Що в серце наше мов весна загляне,

Мов привид майських снів.

Минають дні розкішного кохання,

Минають дні журби,

Минають дні великого страждання,

Важкої боротьби…

Ніч надходить…

Зоря за горами блідніє,

Снуються долом мрачні смуги,

Надходить ніч — кругом темніє

І линуть сни на крилах туги…

Ступає ніч тихоньким кроком,

Щоб квіти, гори — всі заснули,

На небі зорі срібним оком

Мигтять собі. Про нас забули.

Мовчить потік і ліс — ні згуку,

І в пітьмі хвилі все сховаєш:

Надії, мрії та розпуку

Усе, що ти кохаєш…

Чорногора

Сріблом сяє сніг в Карпатах,

А під захід червоніє…

У долині хліб на нивах

Перед жнивом золотіє.

Жар на заході сумерку

Гомін праці в день несеться:

Мовчки нічка вже надходить

Пісня пташки ще не рветься.

В яснім світлі місяченька

Черемош внизу сріблиться,

Піп-Іван високий, білий

На сторожі там держиться…

Досвітня заграва на поляні

Високо ген лежить поляна,

Кругом суворий, темний бір;

Лежить забута і незнана,

Куток тихенький серед гір.

Як вечір тіни там спускає,

Як присмерк там прислонить все,

То місяць срібним світлом ткає

І серед гиль вінок плете.

І запах квітів, мов кадило,

В гору до неба тихо йде.

У лісі темному світило —

Блищак в повітрі десь гуде…

Мягонький легіт в лісі грає…

І срібний сон поляни тає.

Зоря на сході вже блистить.

І чари ночі мов померли…

Квітки збудились і тремтять.

В очах роса мереже перли,

Що в сонці граються, блистять.

Вмирає ніч; останні тіни

З поляни теж кудись ідуть

І в лісі срібним руном піни

Мов океаном йдуть, пливуть…

На полонині

З далека чую згуки тихі.

Несуться тужно і поволі.

Звучать вони, як рідна пісня,

Якої ще не чув ніколи…

З верхів далеких ген несеться

Глибоко в серце заглядає,

Все рідний край у ній я бачу.

Вона весь біль мій проганяє.

Солодко так звучить і мило

В краю Гуцулів, в полонині,

І повна радощів для тебе

Звучить у серці, в батьківщині…

Осінній вітер

Осінній вітер жалісно скиглить.

Журливу вістку він несе

З риданням вітру вістка мчить:

Природа мре! Природа мре!

І там і тут,

І по дорозі Листки падуть,

Мов сльози…

По горах, по яругах — скрізь гуде,

Мов дикий лютий звір.

«Природа мре! Природа мре!» —

Несеться гомін гір…

І там і тут І по дорозі

Листки падуть,

Мов сльози…

В горах

Ліси шумлять, немов колишуть нас,

Думки летять кудись далеко, ген…

А соловейко тьохка раз-у-раз —

Прощає гарний теплий день.

Проміння соняшне цілує полонину,

Зоря розмріяна за горами біліє,

Отарою по небі хмарки линуть,

А вітер в лісі легко шевеліє.

Надходить ніч — і чуда розкриє.

Роса паде і квітоньки цілує,

І соловейко в лісі не вмовкає.

Ніч — чарівниченька задумалась — банує…

Ноктюрн

Далеко ген дрімають шпилі.

Над ними срібні зорі…

І дивний чар нічної хвилі

Розносить сум в просторі…

Проснулась туга серед ночі…

І я пристав в дорозі,

Згадав твої вдумливі очі

І сплив мій сум у сльозі.

Далеко ген, падучі зорі

З безкраю поринають;

В безмежному нічному морі

Мов перли сліз зникають…

Рання хвиля

Зіронька рання вже мліє,

Збудились берези, тремтять;

Вітер в листках шевеліє

І хмари кудись-то летять.

Квіти пахущі збудились

І личко вмивають своє;

Сяєвом щастя займились,

Бо сонце їм радість дає.

Птахи збудились, співають

І вітер шепоче гей в сні:

«Дні насолоди минають,

Минають і мрії твої!»

Осінь в горах

Осінній вітер в просторах сіє

І жаль по горах ростилає.

Буковий ліс заржавів, червоніє,

І журиться, зітхає і конає…

Легінь стоїть задумався і мріє.

І меркнуть перед ним осінні чари;

А вітер плаче і по дебрах мліє

По небосхилі тужать сірі хмари…

І сум холодний з хмар на гори кане

А син Карпат склонився і ридає…

Бо жаль йому, що вся краса зів’яне,

Що все, чим жив, минається, вмирає.

Надія

(Посвята Гуцулам)

О хмари, що в сторони рідні йдете,

Гуцулів від мене вітайте —

О птиці, що в гори на південь пливете

З вітанням од їх повертайте.

В неволі самотній я тужу й сумую,

Далеко народ мій і гори —

І, здатний на ласку судьби, тут нудьгую,

Мій Боже, дай знести це горе.

Я сильно надіюсь, що прийде хвилина,

Весь світ запалає огнями —

І воля народів, щаслива година

Братерство воскресне між нами.

Весело гей!

Покинув я село, дівчата,

Пішов до рідних верховин.

Зі мною вівці і ягнята

І воля полонин.

Весело, гей! тут добра паша

І в раю тих полонин

Цвіте як май свобода наша

І втіха для маржин…

Весело, гей! я світ вітаю,

Як володар той нарід свій.

І кличу звінко, голосно, бо знаю,

Що гірський світ — він мій!

Зима

Похмурий день, холодний вітер віє,

Потік невільником — під льодом плаче.

По горах сніг кругом біліє,

В селі ворона сумно краче.

І все утомлене дрімає —

І всюди білий, вічний сон.

І стогне ліс, потік ридає —

І чути кракання ворон.

І в мене в серці теж зима,

І чути злобне: кра…

Хвилі…

В житті є дивні хвилі…

Колишуть нас, мов филі, на морі…

І радість в серце гляне,

Всміхнеться, та зів’яне і змеркнуть зорі…

В житті є дивні чари.

Майнуть мов небом хмари — ті білі хмари

Любов не раз засяє

Про чар тих хвиль згадає, про дивні дари…

І мрії за тобою

Полинуть самотою — як білі хмари…

Білі хмари,

Дивні чари!

З вами, з вами линуть в далі,

Всі мої надії.

Вірлиний крик

Гуде Гуцульщина, співає

Природа вся цвіте,

А Черемош аж грає…

Маржина вся пасе.

І смутку хоч тобі на лік:

Здається божий рай.

Шумить тобі сосна й потік:

Щасливий край! щасливий край!

І цвів би на Покуттю досі

Чудовий, ясний май,

Якби у смертному покосі

Не повалився гай.

Днесь голод, смерть, кати

В Гуцульщині гуляють;

І змучені брати

Заковані вмирають.

Лишень орли кружляють

І крильми лопотять,

Мов наших закликають;

Вони летять, кудись летять…

Ноктюрн над морем…

Над морем місяць сріблом сяє,

І чути легкий хвилі шум…

І ніч задумана скриває

У сяйві срібла сум.

Падучі зорі ген зникають

І срібний шлях за ними згас.

Пестливі хвилі нишком грають,

І в безвість кане час…

Ноктюрну тони вдаль лунають

І місяць вже на сон іде…

Лиш морські хвилі ще гуляють —

Їх легіт до танку веде…

Розпука

(Присвячую Василеві Сливчукові)

Страждання все життя та сльози,

Терпіння й безконечна мука…

На майський квіт падуть морози

І глумиться над другами розлука.

Побачу я колись тебе, мій друже?

Побачу я вас ще, кохані гори?

Чи чуєте, як я баную дуже,

Як серце томить невимовне горе?

Любов матери

Не можу, не можу заснути,

Являється вічно мій син;

В кайдани залізні закутий

І мертві товариші з ним.

За волю країни ти згинув.

І де ти спочив! — озовись!

Мене сиротою ти кинув,

А клявся, що вернеш колись!

Ніколи не вернеш до хати,

Мені вже не бачить тебе! —

Банує зажурена мати,

А вітер ридання несе…

Нехай! Прийде хвиля і воля

Увільнить нас з ганьби ярма

І легше знесу я недолю

І скажу: пропало, дарма.

Умру я від жалю, ох, знаю!

Та долі собі не молю,

Бо в серці розраду кохаю,

Що з сині героя люблю.

Колись

Мої гадки блукають

Стежками давніх літ

І з тугою збирають

Любови звялий квіт.

Дарма — ні з чим вертають,

Дарма — вони шукали.

Лиш серцю нагадають,

Що дні весни пропали.

Мої гадки блукають

І линуть ген вперед,

І лугами збирають

Надій пахучий квіт.

Казали їм «вертати»,

Казали їм «забути»,

Казали їм «вмирати».

Любови не вернути…

Незнаним героям

Заздрю я тим, котрі в землі вже сплять,

Яких ніхто не знає;

Які на віки вже мовчать,

Й ніхто їх не кохає…

Голубить тих забутих без імен

Земля, мов рідна мати;

Цілує їх в ночі і в день,

Щоб їм любов віддати.

Заздрість

Щаслива, щаслива дитино!

Ти хату, батьківщину маєш.

У тебе є рідна родина

І ти ще сирітства не знаєш…

Не знаєш ти слова блукати,

Маленька ти ще, моя пташко.

Не знаєш, як сумно шукати

Батьківщину другу, як важко!

До сну тобі ненька співає,

Пестить тобі словом серденько

І пісня тебе колихає,

Голубить тихенько, тихенько..

Невинну дитину побачу,

І сниться мені моя доля.

І гірко од жалю заплачу

Мов квола билина край поля.

Потіха нещасного…

(собі)

Розплилися мріяні мрії;

Спустошене серце моє.

Розплились найкращі надії,

Минулося з ними життє…

Так сумно і гірко в серденьку,

Так пусто, самітно мені!

Прекрасне життя далеченько;

Коротко тривало, як в сні…

І туга у серці ридає;

Не раз ти почуєш її…

Самітним в чужині блукаю

думи голублю свої.

Минає в житті лиха доля

І кожний покине ярмо;

Всміхнеться нещасному воля

Цілуючи смертю його…

До Збруї!

(Присвячую У.С.С. ам)

До збруї! До збруї стрільці!

Зірвіться, ламайте кайдани!

З’єднаються з вами покійні брати,

І згояться народні рани…

До збруї! До збруї стрільці!

Товаришів рідних згадайте,

Що мріють про волю в холодній землі

Всі сили до бою з’єднайте!

До збруї! До збруї стрільці!

Велика Вкраїна повстане

І в купелі крови воскреснуть мерці

І радість до краю загляне.

До збруї! До збруї стрільці!

І рідну країну спасайте!

Повстаньте як вірні козацькі сини,

Героями в хату вертайте!

З нарисів Василя Вишиваного — Вільгельма Габсбурга

Моя верба [70]

В Краснім Лузі, гірським селі на Покуттю, часто я бував. Зеленіють луки там вздовж Черемоша. А над ним стоїть стара верба, моя верба. Черемош там чисті води несе. Старі гілля моєї верби купаються в них. Вітер колише їх. Чорногора далеко дрімає. Шпилі її у небо несуться. Ліси та Пашні стеляться вгору. Темні садочки вповивають білу хату мого приятеля.

Гарний, чудовий ранок! Зелені гилля моєї верби оповідають мені гірську байку… Шепочуть принаду:

— Ходи! Ходи сюди, в горах знайдеш ти життя, спокій! Воля панує у нас. Легіньом вільним ти станеш. Гір таємниці впізнаєш. Знайдеш товаришів красних. Як друга, як брата, як легіня вільного проводять тя в гори. Всі чуда розкриють тобі і тебе зрозуміють…

Вітерець шелестить в зелених листях, гойдає, колисує, голубить і милує їх:

… — Ходи любий! Ти будеш нашим! Будеш гуляти, будеш співати. Научишся жити. А коли умреш, викопаємо тобі гень на Чорній горі високовисоко могилу! Щоб волю ти чув і вічно над світом себе почував. Щоб вітер шумів над тобою! І скала хрестом тобі буде. Полонинські квіти тобі зацвітуть. А на скелі напишем: Спочивав тут наш гірський син!..

Збудився від сну. Чув, як вітер грає в вербі:

— Гуїв… гуїв… гуїву…

Верба стара, здавалось, промовляла до мене, шепотіла мені свої ласки, співала гірську пісню, розповідала стару казку… З того дня став я сином гір. Там моя рідна земля. Там жити хочу і вмерти…

Тужу й нудьгую за рідними горами…

Василь

У.С.С.

(ЦДІАЛУ. — Ф. 360. — Оп. 1. — Спр. 596.-Арк. 20–21. Оригінал).

Фотододаток

Ерцгерцог Карл-Стефан Габсбург с дружиною та дітьми, 1896 р.:

1. Карл-Стефан-Євгеній-Віктор-Фелікс-Марія Габсбург-Лотрінген (5.09.1860-7.04.1933); 2. Марія-Терезія Габсбург, герцогиня Тосканська (18.09.1862-10.05.1933); 3. Елеонора (28.11.1886-26.05.1974); 4. Рената-Марія (2.01.1888-16.05.1935); 5. Карл-Альбрехт (18.12.1888-17.03.1951); 6. Матільда-Марія-Христина (11.10.1891-6.02.1966); 7. Лео-Карл (5.07.1893-28.04.1939); 8. Вільгельм (10.02.1895-18.08.1948)

Вільгельм Габсбург (у центрі) у родовому маєтку Живці

Вільгельм Габсбург в юнацькі роки

Палац Габсбургів-Лотрінгенів у Живці поблизу Кракова наприкінці XIX ст.

Галерея палацу

Кабінет Карла-Стефана Габсбурга

Їдальня

Сучасний вигляд палацу Габсбургів у Живці

Австрійський імператор Франц-Йосиф І Габсбург

Родина Карла-Стефана Габсбурга (батька Василя Вишиваного) під час весілля його доньки ерцгерцогині Елеонори з лейтенантом Альфонсом фон Кльосом, 1913 р.:

1. Ерцгерцогиня Долорес, 2. Графиня Габріела Мільчет, 3. Князь Ієронім Радзивілл, 4. Княгиня Рената Радзивілл, 5. Ерцгерцог Лео, 6. Князь Ольгерд Чарторийський, 7. Ерцгерцогиня Матільда, 8. Ерцгерцог Карл-Стефан, 9. Пані Елеонора фон Кльос (ерцгерцогиня Елеонора), 10.Лейтенант Альфонс фон Кльос, 11. Ерцгерцогиня Марія-Терезія (мати Василя Вишиваного), 12. Ерцгерцог Вільгельм (Василь Вишиваний), 13. Ерцгерцог Карл-Альбрехт, 14. Ерцгерцог Леопольд-Сальватор

Престолонаслідник Франц-Фердинанд Габсбург, 1913 р.

Престолонаслідник Карл Габсбург з дружиною Зітою

Імператор Франц-Йосиф та ерцгерцог Карл у родинному колі

Вільгельм Габсбург у гуцульському костюмі

Петро Шекерик-Доників. Жаб’є, 1914 р.

Поштові листівки з світлини ерцгерцога Вільгельма Габсбурга (Василя Вишиваного), 1914–1915 рр.

Престолонаслідник ерцгерцог Карл Габсбург на перегляді сотні УСС під командою Р. Дудинського. Гнильче, 1915 р.

Австрійський імператор Франц-Йосиф і престолонаслідник ерцгерцог Карл під час відвідин Українських Січових Стрільців. Золота Липа, 27 липня 1915 р.

Міністр закордонних справ Австро-Угорщини граф О.Чернін

Українська бойова управа

Сидять зліва направо: В. Старосольський, Т. Кормош, К. Трильовський, С. Томашівський, Д.Катамай; стоять: І.Боберський, В. Темницький, Л.Цегельський. 31 березня 1915р.

Архікнязь Вільгельм Габсбург, сотник УСС, 1916 р.

Іван Боберський. Львів, 1914 р.

Дмитро Вітовський, 1916 р.

Мирон Тарнавський (сидить) і Володимир Старосольський. Радзивилів, 1916 р.

Сотник УСС Никифір Гірняк

Михайло Гаврилко, четар УСС і член СВУ

Петро Карманський, член СВУ

Українські Січові Стрільці в окопах на горі Маківка, 18 березня 1915 р.

Легіон УСС в Карпатах на горі Маківка, 8 березня 1915 р.

Зліва направо: лейтенант З.Носковський, О. Степанів, лейтенанти Ю. Чмола і Ю.Яремович, С.Галечко.

Розвідка УСС, 1915 р.

Хор Українських Січових Стрільців під час національних урочистостей на Волині, 1916 р.

Побут Українських Січових Стрільців на Волині, 1916 р. Крайній зліва О. Назарук.

Отаман УСС Н. Гірняк. Пісочна, 1917 р.

Зліва направо: барон Казимир Гужковський, митрополит граф Андрій Шептицький, ерцгерцог Вільгельм Габсбург.

Село Кадлубиськ поблизу Бродів, зима 1917–1918 рр.

Командир УСС Франц Кікаль, 1917 р.

Ерцгерцог В. Габсбург (крайній справа), митрополит А. Шептицький (в центрі), генерал Кусманек (2-й зліва), початок 1918 р.

Вільгельм Габсбург в колі Українських Січових Стрільців. Олександрівськ, травень 1918 р.

Запорожці під час зустрічі з Українськими Січовими Стрільцями в Олександрівську, квітень 1918 р.

На передньому плані: ад’ютант В. Габсбурга — сотник О. Луцький, полковник В. Петрів, ерцгерцог В. Габсбург, полковник П.Болбочан і М. Сельванський

Запорожці й Українські Січові Стрільці на о. Хортиця поблизу хреста на місці похідної церкви Запорозької Січі, травень 1918 р.

В.Габсбург (у центрі) зі штабом УСС в Олександрівську, 1918 р.

В. Габсбург (у центрі) та його ад’ютант О. Луцький (ліворуч нього) під час обіду з господарями помешкання, в якому квартирував ерцгерцог.

Село Масляниківка поблизу Єлисаветграду на Херсонщині, липень 1918 р.

Барон Микола Василько

В’ячеслав Липинський, посол Української Держави в Австро-Угорщині, 1918 р.

Осип Назарук

Поштова листівка зі світлини Вільгельма Габсбурга, 1918 р.

В. Габсбург, 1918 р.

Карл-Альбрехт, брат Вільгельма Габсбурга, 1917 р.

Карл-Стефан Габсбург, батько Вільгельма Габсбурга, 1920-ті рр.

Вільгельм Габсбург, 1920 р.

Андрій Шептицький

Євген Чикаленко

В. Липинський і П. Скоропадський (у центрі) серед засновників Українського союзу хліборобів-державників, 1921 р.

Праворуч від гетьмана — С.Шемет. У 2-му ряду зліва направо: О.Скоропис-Йолтуховський, С.Крилач (Л.Седлецький), А. Монтрезор, К.Лоський

Свято запорожців у Парижі, у ресторані Белянкур, 1931 р.

У першому ряду зліва направо: Недайкаша, Іван Охмак, Сергій Редько, Микола Капустянсъкий, Петро Морозовський, Леонід Буткевич; 2-й ряд: Леонід Бахтін, Іван Небоба, Іван Вереха, Вільгельм Габсбург, Сергій Бордючівський

Група українських студентів у Відні, 1941 р.

У першому ряду в центрі — Роман Новосад. Друга зліва — Ірина Паламарчук, майбутня дружина відомого політолога Є. Пизюра (знімок зроблений Є. Пизюром).

Українські студенти, члени товариства «Січ» у Відні, 22 квітня 1941 р.

У центрі — Роман Новосад (знімок зроблений Є. Пизюром).

Вільгельм Габсбург у своєму помешканні, 1934 р.

Син Вільгельма Габсбурга — Франц Піч у дитинстві

Вільгельм Габсбург незадовго до арешту. Відень, 1946 р.

Фото Вільгельма Габсбурга зі слідчої справи, 1947 р.

Лист В. Габсбурга до К. Гужковського, 22 березня 1917 р.

Лист В. Габсбурга до К. Гужковського, 27 березня 1917 р.

Конверт до листа В. Габсбурга до К. Гужковського

Посвідчення особи Вільгельма Габсбурга-Лотрінгена, 1946 р.

Лист В. Габсбурга до митрополита А.Шептицького, 11 грудня 1917 р.

Лист В. Габсбурга до митрополита А.Шептицького, 15 червня 1934 р.

Сторінки рукопису мемуарів Вільгельма Габсбурга, записаних під диктант О. Назаруком, 1919 р.

Квиток В. Габсбурга — члена Австрійської народної партії

Перепустка по Відню в комендантську годину В. Габсбурга

Квиток В. Габсбурга — члена австрійської антифашистської організації

Робоча картка В. Габсбурга

Записник Вільгельма Габсбурга

Промислові і продовольчі картки, які належали В. Габсбургу

Іменні проїзні талони В. Габсбурга

Будинок 49 на Фазан-Гассе у Відні, де в 1947 р. мешкав В. Габсбург (сучасний вигляд)

Пам’ятна дошка на честь Вільгельма Габсбурга у церкві Св. Варвари у Відні

Зміст

ЧАСТИНА І. Вільгельм Габсбург — Василь Вишиваний: з історії життя і діяльності

Документа №№ 3-39.

Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до барона

Науково-документальне видання

Терещенко Ю., Осташко Т.

Український патріот із династії Габсбургів

Видання друге, доповнене

Редакція: Вікторія Олексієнко Макет, верстка: Віктор Кузик

Підписано до друку 09.11.2011.

Формат 70x100/16.

Папір офсетний. Друк офсетний.

Умовн. друк. арк. 25,5. Облік. — видавн. арк. 28,05. Гарнітура Minion Pro.

Замовлення № 11-292.

ТОВ «Темпора»

01030, Київ, вул. Б. Хмельницького, 32, оф. 4 Тел./факс: (044) 234-46-40 www.tempora.com.ua Свідоцтво про внесення до державного реєстру: ДК № 2406 від 13.01.2006

Віддруковано:

ТОВ «Друкарня “Бізнесполіграф”» 02094, Київ, вул. Віскозна, 8 Тел./факс: (044) 503-00-45 Свідоцтво про внесення до державного реєстру: ДК № 2715 від 07.12.2006

Примітки

1

У 1918 р. Катря Гриневичева, яскрава представниця українського літературного модернізму, також подарувала В. Габсбургу сорочку високомистецького зразка, виконану в таборі біженців-галичан у Гмюнді (Австрія).

2

Франц Кікаль — підполковник австро-угорської армії, командир легіону УСС від грудня 1916 до липня 1917 р.

3

Зрікся престолу 20 грудня цього ж року.

4

Згідно зі свідченням Д. Дорошенка, наприкінці січня 1920 р. ад’ютант В. Вишиваного, сотник Ляришенко, прибув до Бухареста з метою вивезти ерцгерцога до Відня. Подорож до австрійської столиці тривала кілька днів. Отже, цілком імовірно, що В. Вишиваний прибув до Відня у першій декаді лютого (див.: Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє минуле. — С. 505–506.). Від кінця лютого 1920 р. ерцгерцог перебував у Mariazell — австрійському курорті (див.: Липинський В. Архів. — Т. 6. — С. 21.).

5

Згідно з угодою між П. Скоропадським та УСХД, про яку йшлося, Генеральна рада була дорадчим органом при «начальному вожді» і мала сприяти «будівництву Української Держави».

6

А. Горленко — псевдонім редактора часопису «Воля» Віктора Піснячевського.

7

Автором підкреслено двічі.

8

Становище зобов’язує (лат.).

9

Як свідчить Р. Новосад, йому було відомо зі слів В. Вишиваного, що, перебуваючи за кордоном, ерцгерцог мав постійний зв’язок з Є. Коновальцем («Зона». — 1995. — Ч. 10, —С. 57).

10

Апанажі (франц.) — велика земельна власність, або утримання, яке надається некоронованим членам королівської, або імператорської сім’ї.

11

Урльопи — канікули, вакації.

12

Імпертінентський — нахабний, образливий.

13

Кінець лютого, або початок березня 1918. — Н.Г. (Тут і далі по тексту цього матеріалу примітки Никифора Гірняка).

14

Автор помилково подає ч. Корпусу XII замість XXV. — Н.Г.

15

Думка про оборону Буковини перед румунами не була поширена серед загалу Стрілецтва. Його увага була звернена в першу чергу на Львів. — Н.Г.

16

У листуванні збережено розділові знаки авторського тексту.

17

Тут і далі позначка нерозбірливого тексту.

18

Голос народу — голос Божий (лат.).

19

Так у тексті. — Слова українського національного гімну помилково приписані В. Габсбургом Т. Шевченку.

20

Так у тексті.

21

Trialismus — концепція перетворення Гарбсбурзької монархії у трискладову державу.

22

Позначки у тексті зроблені автором листа.

23

Wszechpolacy — прихильники «вшехпольської» (всепольської) національно-демократичної партії (лідер Р. Дмовський), яка ставила завдання об’єднання всіх польських територій в одній державі.

24

Позначено рукою Вільгельма Габсбурга: «Конфіденційно».

25

Позначено рукою Вільгельма Габсбурга: «Конфіденційно».

26

Позначено рукою Вільгельма Габсбурга: «Конфіденційно».

27

Позначено рукою Вільгельма Габсбурга: «Конфіденційно».

28

Позначено рукою Вільгельма Габсбурга: «Конфіденційно».

29

Позначено рукою Вільгельма Габсбурга: «Конфіденційно».

30

Переклад листа здійснений у Міністерстві закордонних справ УНР.

31

Переклад листа здійснений у Міністерстві закордонних справ УНР.

32

Іритує — гніває, дратує.

33

Текст в листі відсутній. — Упор.

34

Копія листа В. Габсбурга до М. Василька була долучена до листа М. Василька міністру закордонних справ УНР А. Ніковському. Переклад листа здійснений у Міністерстві закордонних справ УНР.

35

Переклад листа здійснений у Міністерстві закордонних справ УНР.

36

Переклад листа здійснений у Міністерстві закордонних справ УНР.

37

Переклад листа здійснений у Міністерстві закордонних справ УНР.

38

«Sua sponte» (лат.) — сам від себе, добровільно.

39

Adlatus (лат.) — представник.

40

Cunctator (лат.) — повільна, млява людина з розрахунком виграти час. Прізвисько римського диктатора Квінта Фабія Максима.

41

Oktroi — від фр. octroyer. Тут — правові.

42

Копія листа без початку, імені адресата та підпису. За стилістичними ознаками, описом перебігу подій можна визначити документ як лист М. Василька до В. Габсбурга. — Упор.

43

Додаток до листа відсутній.

44

Приписка рукою Вільгельма Габсбурга: «Конфіденційно».

45

Res ucrainicae (лат.) — українська справа.

46

Хто дає швидко, той дає вдвічі! (лат.).

47

Додаток до листа відсутній.

48

Всі додатки до листа відсутні.

49

Переклад листа здійснений у Міністерстві закордонних справ УН Р.

50

Переклад листа здійснений у посольстві УНР в Австрії.

51

Переклад листа здійснений у посольстві УНР в Австрії.

52

Oktroi — від фр. octroyer. Йдеться про введення законодавчого акту волею монарха в обхід парламенту.

53

Хвальком (нім.).

54

Поштова картка адресована: «Herren E.Tschikalenko Rabenstein a/d. Pielach Braunsteiner».

55

Дата встановлена за поштовим штемпелем.

56

Дописано подружжям Ляришенків: «Сердечно Е.Ляришенко, Євгенія Ларішенкова».

57

Лист зберігається разом з конвертом з автографом В. Габсбурга.

58

Тут і далі підкреслено В. Габсбургом.

59

Так у тексті. Очевидно, автор мав на увазі 17 липня, про що свідчить дата на початку листа і його наступний лист до Є. Чикаленка.

60

Підкреслено двічі.

61

Підкреслено двічі.

62

Підкреслено двічі.

63

Очевидно, автор мав на увазі — власної крові.

64

Підкреслено олівцем Є. Чикаленком.

65

Тут і далі підкреслено В. Габсбургом.

66

Лист на бланку «Hotel Posch Englischer Hof Miinchen».

67

Лист на бланку «Hotel Wolf Dietrich Inhaber Wilhelm Hiesel Salzburg Telephon Nr. 918|VI».

68

Дописано рукою Е. Ляришенка.

69

Збірка поезій «Минають дні» вийшла окремим виданням у Відні 1921 р. У публікації збережено особливості лексики автора.

70

Нарис Василя Вишиваного було знайдено у записній книжці Юрія Старосольського — сина відомого українського галицького вченого, громадського і політичного діяча Володимира Старосольського.

Коментарі та джерела

1

1. Донцов Д. Рік 1918, Київ. — К. — 2002. — С. 39.

2

2. Вільгельм Габсбург (Василь Вишиваний). Автобіографія. — Львів. — 1996.

3

3. Snyder Т. Czerwony ksiaze. — Warszawa. — 2010. — S. 14.

4

4. Ibid. — S. 75.

5

5. Ibid. — S.80.

6

6. Український прапор (Відень). — 1921. — 22 січня.

7

7. Ляришенко Е. Відкритий лист до Пана Рау, керовника «Deutsche Nachrichten» // Воля (Відень). — 1921. — Ч. 6–8. — С. 264.

8

8. Олесницький Є. Сторінки з мого життя. — Львів. — 1935. — 4.1. — С. 207.

9

9. Lipinski W. Szlachta na Ukrainie. Udzial jej w zyciu narodu ukrainskiego na de jego dziejow. — Krakow. — 1909. — S. 85.

10

10. Жук А. До історії української політичної думки перед [Першою] світовою війною// Визволення (Відень-Прага). — 1923. — Ч. II. — Березень;

Дорошенко Д. З історії української політичної думки за часів світової війни. — Прага. — 1936.

11

11. Жук А. Вказ. праця. — С. 38; Козак М. З життя і діяльності В’ячеслава Липинського II Дзвони. — 1932. — Ч. 6. — С. 422.

12

12. The Political and Social Ideas of Vjaceslav Lypyns’kyj // Harvard Ukrainian studies. — Vol. IX. — № 3/4. — December 1985. — P. 52.

13

13. Ibid. — P. 53.

14

14. Ibid. — P. 54.

15

15. Жук А. Як дійшло до заснування «Союзу визволення України» (Спомини у 20-ліття «Союзу») // Календар-альманах «Дніпро» за звичайний рік 1935. — Львів. — 1935. — С. 103–137.

16

16. Там само. — С. 116.

17

17. Донцов Д. Вказ. праця. — С. 156.

18

18. Історичні постаті Галичини ХІХ-XX ст. — Нью-Йорк. — 1961. — С. 132.

19

19. Діло (Львів). — 1914. — 29 червня.

20

20. Історичні постаті Галичини ХІХ-XX ст. — С. 132.

21

21. Чикаленко Є. Щоденник. — Т. 1 (1907–1917). — К. — 2004. — С. 347.

22

22. Перепадя В. Українсько-німецькі відносини в 1914–1920 рр. — Запоріжжя. — 1999, — С. 23.

23

23. Там само. — С. 24.

24

24. Українські Січові Стрільці. 1914–1920. — Львів. — 1935. — С. 19.

25

25. Хліборобська Україна (Відень). — 1920–1921. — Ч. II–IV. — С. 255–256.

26

26. Рассевич В. Політик, що розминувся зі своїм часом // Європейський час (Львів). — 1997. — № 1. — С. 33.

27

27. Левицький К. Історія визвольних змагань галицьких українців з часу світової війни 1914–1918. — Ч. II. — Львів. — 1929. — С. 422.

28

28. Там само. — С. 431–432.

29

29. Там само. — С. 464.

30

30. Там само. — С. 444.

31

31. Олесницький Є. Вказ. праця. — С. 4–8.

32

32. Центральний державний історичний архів України у м. Львів (далі — ЦДІАЛУ). — Ф. 408. — Оп. 1. — Спр. 567. — Арк. 118 зв.

33

33. Там само. — Арк. 120–122; див. також: Рассевич В. Вказ. праця. — С. 33–36.

34

34. Там само. — Арк. 122.

35

35. Там само. — Арк. 120 зв.

36

36. Там само. — Арк. 122 зв.

37

37. Лисяк-Рудницький І. Історичні есе. — Т. 2. — К. — 1994. — С. 147–148.

38

38. ЦЦІАЛ України. — Ф. 408. — Оп. 1. — Спр. 567. — Арк. 122 зв.-123.

39

39. Липинський В. Листування. — Т. 1. — Київ-Філадельфія. — 2003. — С. 577.

40

40. Шлемкевич М. Українська синтеза чи українська громадянська війна // Генеза. — 1997. — № 1 (5). — С. 98.

41

41. Короливский С. М„Рубач М. А., Супруненко Н. И. Победа Советской власти на Украине. — М. — 1967. — С. 129.

42

42. Полонська-Василенко Н. До історії гетьманської України XVІІ-XX вв. // Науковий збірник Українського Вільного Університету. — Т. VIII. Збірник на пошану Івана Мірчука (1891–1961). — Мюнхен. — 1974. — С. 137.

43

43. Гуммерус Г. Україна в переломні часи. — Таксон. — 1997. — С. 109.

44

44. Шлемкевич М. Вказ. праця. — С. 98.

45

45. Липинський В. Архів. — Т. 7. Листи Осипа Назарука до В’ячеслава Липинського. — Філадельфія. — 1976. — С. 150.

46

46. ЦЦІАЛ України. — Ф. 408. — Оп. 1. — Спр. 567. — Арк. 122.

47

47. Липинський В. Покликання «варягів», чи організація хліборобів? — Нью-Йорк. — 1954 — С. 32.

48

48. ЦЦІАЛ України. — Ф. 408. — Оп. 1. — Спр. 567. — Арк. 122 зв. — 123.

49

49. Там само. — Арк.124зв.

50

50. Гірняк Н. Полк. Василь Вишиваний. — Вінніпег. — 1956. — С. 12.

51

51. Там само. — С. 13.

52

52. Ріпецький С. Українське січове стрілецтво. — Львів. — 1995. — С. 182.

53

53. Онацький Є. Українська дипломатична місія до Ватикану // Календар-альманах «Відродження» на 1954 рік. — Буенос-Айрес. — 1954.—С. 43.

54

54. Онацький Є. Портрети в профіль. — Чикаго. — 1965. — С. 127–128.

55

55. Луцький О. Щоденник з України 1918 р. // Сучасність. — 1985. — Ч. 5. — С. 90.

56

56. Там само. — С. 90–91.

57

57. Заклинський М. Січові Стрільці на Херсонщині // Календар «Червоної Калини» на 1934 рік. — Львів. — 1933. — С. 55–56.

58

58. Історія українського війська: Воєнно-історичний нарис. — Львів. — 1992. — С. 418.

59

59. Заклинський М. Вказ. праця. — С. 58.

60

60. Петрів В. Військово-історичні праці. Спомини. — К. — 2002. — С. 546.

61

61. Луцький О. Вказ. праця. — С. 95.

62

62. Там само. — С. 97.

63

63. Там само.

64

64. Wolfdieter Bibe. Beiteraee Ukraine-Politik Osterreich-Ungarns 1918 //1. Fur 6. Osteuropas. — 1966. —B. 14. — H. 1. — P. 52.

65

65. Ріпецький С. Вказ. праця. — С. 193.

66

66. Wolfdieter Bibe. Op. cit. — P. 52.

67

67. Ibid.

68

68. Ibid. —P. 54.

69

69. Гірняк H. Вказ. праця. — С. 22.

70

70. Ріпецький С. Вказ. праця. — С. 193–194.

71

71. Луцький О. Вказ. праця. — С. 98.

72

72. Там само. — С. 98–99.

73

73. Заклинський М. Вказ. праця. — С. 59–60.

74

74. Петрів В. Вказ. праця. — С. 547.

75

75. Центральний державний архів громадських організацій України (далі — ЦЦАГОУ). — Ф. 263. — Оп. 1. — Спр. 66498. — Т. 2. — Арк. 242–248.

76

76. Хліборобська Україна (Відень). — 1920. — Ч. І. — С. 121.

77

77. Історія січових стрільців. Воєнно-історичний нарис. — К., 1992. — С. 329.

78

78. Андріївський А. Професор в «пророках» // Українська дійсність (Прага). — 1940. — Ч. 2. — Січень. — С. 3–5.

79

79. Ріпецький С. Вказ. праця. — С. 197.

80

80. Ляришенко Е. Вказ. праця. — С. 264.

81

81. Центральний державний архів вищих органів влади України (далі — ЦДАВО України). — Ф. 1429. — Оп. 1. — Спр. 35. — Арк. 65.

82

82. Омелянович-Павленко М. Спомини // Літературно-науковий вісник. — 1930.—Кн. IV. —С. 327.

83

83. Заклинський М. Вказ. праця. — С. 75.

84

84. Ляришенко Е. Вказ. праця. — С. 239.

85

85. Скоропадський П. Спогади. — Київ-Філадельфія. — 1995. — С. 239.

86

86. Там само. — С. 208.

87

87. Думін О. Історія легіону українських січових стрільців. 1914–1918. — Львів. — 1936. — С. 255.

88

88. Скоропадський П. Спогади. — С. 21.

89

89. Гірняк Н. Вказ. праця. — С. 10.

90

90. Луцький О. Вказ. праця. — С. 90, 95.

91

91. Солуха П. Договір з Москвою проти гетьмана Павла Скоропадського. — [Б. м.] — 1973. — С. 328–329.

92

92. Там само. — С. 330.

93

93. Там само. — С. 333.

94

94. Там само.

95

95. Там само. — С. 334.

96

96. Там само. — С. 334–335.

97

97. Там само. — С. 335.

98

98. Там само. — С. 336–337.

99

99. Там само. — С. 337.

100

100. Там само. — С. 339.

101

101. Там само. — С. 342.

102

102. Там само. — С. 335, 341.

103

103. Скоропис-Йолтуховський О. Мої злочини // Хліборобська Україна (Відень). — 1920–1921. — Ч. II–IV. — С. 214.

104

104. Солуха П. Вказ. праця. — С. 340–341.

105

105. Там само. — С. 341–342.

106

106. Там само. — С. 340–341.

107

107. Там само. — С. 343.

108

108. Думін О. Вказ. праця. — С. 264.

109

109. Цегельський Л. Від легенди до правди. — Нью-Йорк-Філадельфія. — 1960. — С. 24–26.

110

110. Думін О. Вказ. праця. — С. 266.

111

111. Цегельський Л. Вказ. праця. — С. 31.

112

112. Там само. — С. 16.

113

113. Гірняк Н. Вказ. правд. — С. 9.

114

114. Там само.

115

115. Ріпецький С. Вказ. праця. — С. 205.

116

116. Там само.

117

117. Hornykiewicz Т. Ereignisse in der Ukraine 1914–1922 deren Bedeutung und historische Hintergriinde. — Band III. — Philadelphia. — 1966. — P. 42.

118

118. Боберський І. Щоденник. 1918–1919 pp. — К. — 2003. — С. 36–37.

119

119. Там само.

120

120. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 269.

121

121. Там само. — С. 269–270.

122

122. Ярославин С. Визвольна боротьба на Західно-Українських Землях у 1918–1923 роках. — Філадельфія. — 1956. — С. 27.

123

123. Історичні постаті Галичини ХІХ-XX ст. — С. 170.

124

124. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 270.

125

125. Онацький Є. Портрети в профіль. — С. 133–134.

126

126. Ріпецький С. Вказ. праця. — С. 203.

127

127. Цегельський Л. Вказ. праця. — С. 119.

128

128. Там само.

129

129. Там само. — С. 119–120.

130

130. Гірняк Н. Вказ. праця. — С. 31.

131

131. Цегельський Л. Вказ. праця. — С. 120.

132

132. Там само.

133

133. Там само. — С. 121.

134

134. Кузич-Березовський І. Березівське боярство на тлі історії України. — Детройт. — 1962. — С. 262.

135

135. Дорошенко Д. Мої спомини про недавне минуле. — К. — 2007. — С. 506.

136

136. Чикаленко Є. Щоденник. 1919–1920. — К. — Нью-Йорк. — 2005. — С. 84.

137

137. Гірняк Н. Вказ. праця. — С. 31.

138

138. Там само. — С. 32.

139

139. Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє минуле. — С. 506.

140

140. Чикаленко Є. Щоденник. 1919–1920. — С. 208.

141

141. Дорошенко Д. Мої спомини про недавнє минуле. — С. 506.

142

142. Там само.

143

143. Онацький Є. Портрети в профіль. — С. 146.

144

144. ЦДАВО України. — Ф. 3542. — Оп. 1. — Спр. 10. — Арк. 80.

145

145. Там само.

146

146. Там само. — Ф. 4465. — Оп. 1. — Спр. 141. — Арк. 4–5.

147

147. Там само. — Арк. 5–6.

148

148. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 270.

149

149. Липинський В. Архів. — Т. 6. Листи Дмитра Дорошенка до В’ячеслава Липинського. — Філадельфія. — 1973. — С. 23.

150

150. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 271.

151

151. Там само.

152

152. Осташко Т. В’ячеслав Липинський: від посла Української Держави до УСХД // Молода нація. — К. — 2002. — № 4. — С. 89.

153

153. Там само.

154

154. Там само. — С. 90.

155

155. Липинський В. Архів. — Т. 6. — С. 24.

156

156. Чикаленко Є. Щоденник. 1919–1920. — С. 310.

157

157. Там само. — С. 312.

158

158. Листи Євгена Чикаленка до В’ячеслава Липинського (1918–1929 рр.) // Науковий збірник УВАН у СІЛА (1945–1950 — 1995). — Т. IV. — Нью-Йорк. — 1999. — С. 175.

159

159. Чикаленко Є. Щоденник. 1919–1920. — С. 356.

160

160. Там само. — С. 486.

161

161. Там само. — С. 521.

162

162. Там само. — С. 444.

163

163. Липинський В. Покликання «варягів», чи організація хліборобів? — Нью-Йорк.

164

164. Там само. — С. 29.

165

165. Там само. — С. 54.

166

166. Там само. — С. 29.

167

167. Там само. — С. 29–30.

168

168. Російський державний військовий архів (далі — РДВА). — Ф. 461. — Оп. 1. — Спр. 117. — Арк. 102–103.

169

169. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 272.

170

170. Онацький Є. По похилій площі: записки журналіста і дипломата. — Т. 2. — Мюнхен. — 1969. — С. 186.

171

171. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 273.

172

172. Там само.

173

173. Там само.

174

174. Там само. — С. 274.

175

175. Там само.

176

176. Там само. — С. 275.

177

177. Онацький Є. Портрети в профіль. — С. 135.

178

178. Архів Наукового товариства ім. Т. Шевченка у Нью-Йорку. — Колекція ГЦКарманського. — Течка 1 (Кореспонденція, 1914–1923).

179

179. Омелянович-Павленко М. Вказ. праця. — С. 327.

180

180. Воля (Відень). — 1921. — 26 лютого.

181

181. Там само. — 4.9.

182

182. Український голос (Перемишль). — 1921. — Ч. 17. — 24 квітня.

183

183. Онацький Є. Портрети в профіль. — С. 138.

184

184. Там само. — С. 138–139.

185

185. Там само. — С. 140.

186

186. Там само. — С. 142.

187

187. Там само. — С. 143.

188

188. Листи Євгена Чикаленка до В’ячеслава Липинського (1918–1929 рр.). — С. 271.

189

189. Архів ім. Д. Антоновича Української вільної академії наук у США (далі — Архів УВАН). — Ф. Чикаленка Є. (далі — Ф. № 80). — Листування.

190

190. Там само.

191

191. Там само.

192

192. Воля (Відень). — 1921. — 23 квітня.

193

193. Атлантида-Україна. — 1921. — Кн. 1. — К. — 1992. — С. 122.

194

194. Індо-Європа. — К., 1991. — С. 95.

195

195. Архів УВАН. — Ф. № 80. — Щоденник. 1921 рік.

196

196. Там само.

197

197. Шидлинг А., Циглер В. Священная Римская империя: Австрия, Германия. — Ростов-на-Дону. — 1997. — С. 475.

198

198. Архів УВАН. — Ф. № 80. — Щоденник. 1921 рік.

199

199. Соборна Україна (Відень). — 1921. — 4.1. — 12 жовтня.

200

200. Там само.

201

201. ЦДАВО України. — Ф. 3696. — Оп. 1. — Спр. 123. — Арк. 154.

202

202. Там само. — Ф. 3619. — Оп. 3. — Спр. 11. — Арк. 282,283.

203

203. Там само. — Спр. 10. — Арк. 370–374.

204

204. Архів УВАН. — Ф. № 80. — Щоденник. 1921 рік.

205

205. Там само.

206

206. Там само.

207

207. Там само.

208

208. Там само.

209

209. Там само.

210

210. Там само.

211

211. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 275–276.

212

212. Там само. — С. 276.

213

213. Там само.

214

214. Там само.

215

215. Листи Євгена Чикаленка до В’ячеслава Липинського (1918–1929 рр.). — С. 274.

216

216. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 200.

217

217. Архів УВАН. — Ф. № 80. — Щоденник. 1921 рік.

218

218. Там само.

219

219. Там само.

220

220. Там само.

221

221. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 200.

222

222. Липинський В. Архів. — Т. 7. — С. 5.

223

223. Хліборобська Україна. — 1921. — Кн. 3. — 36. V–VІ. — С. 273.

224

224. Соборна Україна (Відень). — 1921. — 14 грудня.

225

225. Липинський В. Покликання «варягів», чи організація хліборобів? — С. 21.

226

226. Архів УВАН. — Ф. № 80. — Листування.

227

227. Коваль Б. Павло Скоропадський та гетьманський рух в еміграції//Останній гетьман. — К. — 1993. — С. 160–161.

228

228. Липинський В. Покликання «варягів», чи організація хліборобів? — С. 22.

229

229. Там само. — С. 32.

230

230. Там само. — С. 22.

231

231. Там само. — С. 32.

232

232. ЦДАВО України. — Ф. 3696. — Оп. 2. — Спр. 466. — Арк. 76.

233

233. Там само. — Арк. 80–80 зв.

234

234. Там само. — Арк. 82.

235

235. Онацький Є. Портрети в профіль. — С. 149.

236

236. Там само. — С. 150.

237

237. Там само.

238

238. Воля (Відень). — 1921. — Ч. 6–8. — Вересень.

239

239. ЦДАВО України. — Ф. 3518. — Оп. 1. — Спр. 47. — Арк. 231.

240

240. Там само. — Арк. 267.

241

241. Там само. — Арк. 268.

242

242. Там само. — Ф. 3619. — Оп. 3. — Спр. 19. — Арк. 119–119 зв.

243

243. Воля (Відень). — 1921. — Ч. 6–8. — Вересень.

244

244. Україна (Відень). — 1922. — Ч. 3. — 24 березня.

245

245. Соборна Україна (Відень). — 1922. — Ч. 9 (21). — 21 березня.

246

246. ЦДАВО України. — Ф. 3619. — Оп. 3. — Спр. 10. — Арк. 545–546.

247

247. Там само. — Ф. 1429. — Оп. 2. — Спр. 94. — Арк. 232.

248

248. Онацький Є. Портрети в профіль. — С. 153.

249

249. Липинський В. Листування. — Т. 1. — С. 249.

250

250. ЦДАГОУ. — Ф. 263. — Оп. 1. — Спр. 66498. — Т. І. — Арк. 54–56.

251

251. Там само. — Арк. 56.

252

252. Євген Коновалець та його доба. — Мюнхен. — 1974. — С. 261.

253

253. ЦДАГОУ. — Ф. 263. — Оп. 1. — Спр. 66498. — Т. І. — Арк. 25.

254

254. Там само. — Т. 2. — Арк. 129.

255

255. РДВА. — Ф. 461. — Оп. 1. — Спр. 1. — Арк. 86–87.

256

256. Там само. — Ф. 308-к. — Оп. 19. — Спр. 159. — Арк. 650 зв.

257

257. Донцов Д. Вказ. праця. — С. 153.

258

258. ЦДАГОУ. — Ф. 263. — Оп. 1. — Спр. 66498. — Т. І. — Арк. 52.

259

259. Євген Коновалець та його доба. — С. 911–912.

260

260. Там само. — С. 924.

261

261. РДВА. — Ф. 308-к. — Оп. 7. — Спр. 675. — Арк. 25.

262

262. ЦДАГОУ — Ф. 263. — Оп. 1. — Спр. 66498. — Т. І. — Арк. 51.

263

263. РДВА. — Ф. 308-к. — Оп. 7. — Спр. 322. — Арк. 3.

264

264. Там само. — Арк. 1.

265

265. Там само. — Арк. 4.

266

266. Там само.

267

267. Там само.

268

268. Гірняк Н. Вказ. праця. — С. 36.

269

269. Новосад Р. Василь Вишиваний, який не став королем України: віденські спогади // Україна (Київ). — 1992. — Ч. 26. — С. 23.

270

270. Гірняк Н. Вказ. праця. — С. 42–43.

271

271. Новосад Р. Вказ. праця. — С. 25.

272

272. Гірняк Н. Вказ. праця. — С. 38.

273

273. Новосад Р. Вказ. праця. — С.24.

274

274. Там само. — С. 23.

275

275. Новосад Р. Вказ. праця. — С.25.

276

276. Гірняк Н. Вказ. праця. — С. 38.

277

277. ЦДАГОУ — Ф. 263. — Оп. 1. — Спр. 66498. — Т. І. — Арк. 223.

278

278. Гірняк Н. Вказ. праця. — С. 38–39.

279

1. У всіх інших документах, у тому числі й посвідченнях особи, що збереглися в матеріалах слідчої справи, наводиться дата народження — 10 лютого 1895 р.

280

2. Карл-Людвик-Іоан фон Габсбург (1771–1847) — австрійський воєначальник, ерцгерцог. Успішно протистояв французьким військам у битвах при Асперні та Еслінгу. Однак зазнав поразки при Ваграмі;

Альбрехт-Фрідріх-Рудольф фон Габсбург (1817–1898) — австрійський воєначальник, ерцгерцог. У 1866 р. — переможець у битві при Кустоді. Головний інспектор австрійських військ, сприяв розвитку австрійської армії;

Фрідріх-Марія-Альбрехт-Вільгельм-Карл фон Габсбург — австрійський воєначальник, ерцгерцог, племінник ерцгерцога Альбрехта. З 1894 р. — фельдцехмейстер австрійської армії.

281

3. Бабенберги — графсько-герцогський рід франконського походження, який набув значної політичної ваги після того, як один з його представників — Леопольд І став маркграфом австрійським (974 р.). Правили Австрією у 976 — 1246 рр. Данило Галицький для зміцнення своїх позицій на Заході оженив свого сина Романа з австрійською герцогинею Гертрудою, представницею роду Бабенбергів. За часів останнього репрезентанта роду — Фрідріха II Войовничого Австрійське герцогство стало одним з найбільших німецьких князівств.

282

4. Йдеться про Східну Марку (нім. — Ostmark) — прикордонну частину (марка) імперії Карла Великого по середньому Дунаю, створену на початку IX ст. після розгрому франками аварів. У 976 р. маркграфами Східної Марки стали Бабенберги. Складала історичне ядро Австрії.

283

5. Про долю своїх сестер і братів на час арешту В. Габсбург розповідав на допиті 4 вересня 1947 р. (Див. док. № 84).

284

6. Карл І Габсбург (1887–1922) — останній австрійський імператор і король Угорщини (1916–1918). Син ерцгерцога Оттона. Прихильник примирення з Антантою, з якою вів сепаратні переговори. 17.10.1918 р. видав маніфест про перебудову Австро-Угорщини на федеративних засадах. 11.11.1918 р. зрікся австрійського, аі 3.11.1918 р. — угорського престолу. 1921 р. спробував посісти угорський престол, але був заарештований та висланий на о. Мадеру, де й помер.

285

7. Рудольф-Франц-Карл-Йосиф Габсбург (1858–1889) — ерцгерцог, єдиний син імператора Австро-Угорщини Франца-Йосифа І, престолонаслідник. Застрелився у Маєрлінгу поблизу Відня. Був популярним серед українців Галичини.

286

8. Макензен Август (1849–1945) — генерал-фельдмаршал німецької армії. Під час Першої світової війни — командувач 9-ї, від 1915 р. — 11-ї армії, яка прорвала карпатський фронт у Ґерліці і звільнила від російської армії Східну Галичину. Восени 1915 р. — командувач німецьких військ у Сербії, з червня 1916 р. — військової групи німецької армії у Добруджі, з січня 1917 р. — німецьких військ у Румунії.

287

9. Йдеться про сотника, графа Едуарда Ляришенка (Ляріш, 1891—?) — ад’ютанта В. Габсбурга у 1919 — 1920-х рр. У 1920-х роках мешкав у Парижі. Мав зв’язки з російськими монархістами, які прагнули залучити В. Габсбурга до спільної політичної акції.

288

10. Гінденбург Пауль (1847–1934) — німецький військовий і державний діяч, генерал-фельдмаршал німецької армії. Підчас Першої світової війни — командувач військ Східного фронту (1914–1916), з серпня 1916 р. — начальник Генерального штабу Верховного командування німецької армії, 1918 р. — командувач німецьких армій. 1925–1934 рр. — президент Веймарської республіки.

289

11. Головна квартира в Бадені (містечку біля Відня) — Ставка верховного командування австро-угорських військ.

290

12. Болбочан Петро (1883–1919) — український військовий діяч, полковник Армії УНР. У 1918 р. — командир куреня Окремого Запорізького загону і заступник його командира К. Прісовського. Згодом командував 2-м Запорізьким полком і 1-ю Запорізькою дивізією, яка здійснила успішний військовий рейд у Крим, звільнивши півострів від більшовицьких загонів, і забезпечила підпорядкування Чорноморського флоту Українській Державі. У листопаді 1918 р. командир Запорізького корпусу, найбільш боєздатної і дисциплінованої частини української армії. У ході антигетьманського повстання — командувач Лівобережного фронту. Під час відступу Армії УНР 22 січня 1919 р. заарештований отаманом О. Волохом і звинувачений проводом Директорії у зраді. Тривалий час перебував під слідством, але обвинувачення проти нього офіційно не були висунуті. На відміну від більшості політичних діячів УНР, які очікували від революції насамперед радикальних соціальних перетворень, П. Болбочан прагнув розбудови незалежної української держави з міцною професійною армію, яка мала захищати національні інтереси. Призначення його на посаду командувача Запорізького корпусу без погодження з С. Петлюрою було безпідставно кваліфіковане як спроба державного перевороту. Розстріляний 28.06.1919 р. за вироком надзвичайного військового суду.

291

13. Окуневський Ярослав (1860–1929) — український громадсько-політичний діяч і письменник, брат відомого громадсько-політичного діяча Теофіла Окуневського. Адмірал австрійського воєнно-морського флоту, військовий лікар. Засновник і керівник військово-санітарної місії ЗУНР у Відні. У 1920-х роках працював лікарем у Городенці (Галичина), автор мемуарів «Листи з чужини».

292

14. Франц-Йосиф І Габсбург (1830–1916) — австрійський імператор (1848–1916). Син ерцгерцога Франца-Карла, став імператором після зречення Фердинанда І. Після створення дуалістичної Австро-Угорської монархії в 1867 р. був проголошений також королем Угорщини.

293

15. Буріан Стефан, граф (1851–1922) — австро-угорський політичний і державний діяч. У 1915–1916 рр., 1918 р. — міністр закордонних справ Австро-Угорщини.

Завдяки його заходам, імператор Карл І, зважаючи на протидію польських політичних кіл, відмовився ратифікувати Берестейську угоду 1918 р. між Україною та Австро-Угорщиною, зокрема її таємну частину, в якій йшлося про поділ Галичини на Східну — українську та Західну — польську.

294

16. Вільгельм II Гогенцоллерн (1859–1941) — останній імператор Німеччини і король Пруссії (1888–1918). Онук Вільгельма І, син Фрідріха III. У січні 1918 р. наполягав на підписанні Берестейської мирної угоди з Україною, яку ратифікував у липні 1918 р. 2.06.1918 р. визнав легітимність влади гетьмана П. Скоропадського. 9.11.1918 р. під час революції у Німеччині виїхав до Голландії, зрікся престолу 28.11.1918 р. Автор мемуарів «Події і постаті 1878–1918».

295

17. Зайдлер Ернст — австрійський політичний і державний діяч. 1917–1918 рр. — президент кабінету міністрів. Підписав таємний договір у Бересті-Литовському про утворення зі Східної Галичини та Буковини окремого коронного краю.

296

18. Франц-Фердинанд Габсбург (1863–1914) — ерцгерцог, син ерцгерцога Карла-Людвика, племінник австрійського імператора Франца-Йосифа 1.1889 р. оголошений престолонаслідником. З 1898 р. — заступник головнокомандувача, мав великий вплив на державні справи і поступово перебрав керівництво збройними силами імперії. Намагався зменшити угорський вплив у державі та виступав за перетворення Австро-Угорщини на триєдину австро-угорсько-південнослов’янську державу (триалізм). 28.06.1914 р. був убитий разом із дружиною графинею Софією Хотек (герцогинею Гогенберзькою) у м. Сараєво (Боснія) членами сербської терористичної організації. Це вбивство стало безпосереднім приводом до початку Першої світової війни.

297

19. Чернін Оттокар, граф (1872–1932) — австрійський політичний діяч, міністр закордонних справ Австро-Угорщини (1916–1918). Очолював австро-угорську делегацію на мирних переговорах у Бересті-Литовському, підписав Берестейський мирний договір разом з таємною угодою щодо Галичини і Буковини. У квітні 1918 р. вийшов у відставку.

298

20. Ейхгорн (Айхгорн) Герман, фон (1848–1918) — німецький генерал-фельдмаршал. З кінця березня 1918 р. командувач групи «Київ», що згідно умов Берестейської угоди дислокувалась на території Південної Білорусії, України і Південної Росії. 6.04.1918 р. без погодження з урядом УНР видав наказ про обов’язковий засів полів, а 25.04 — наказ про дію німецьких військово-польових судів. 30.07.1918 р. убитий в Києві лівим есером Б. Донським.

299

21. Вітовський Дмитро (1887–1919) — український військовий і політичний діяч, за фахом — правник. Один з організаторів УСС, ідеолог стрілецького руху. Засновник друкованого органу УСС — журналу «Шляхи» (Львів, 1915–1918). 29.10.1918 р. очолив Український військовий генеральний комісаріат, який керував Листопадовим постанням у Львові. 9.11.1918 р. призначений першим державним секретарем військових справ ЗУНР. Полковник Української галицької армії. Член української делегації на Паризькій мирній конференції. Загинув у авіакатастрофі під Ратибором (Сілезія).

300

22. Натієв Зураб (?—1919) — український військовий діяч, генерал-хорунжий Армії УНР. Осетин за національністю. У березні 1918 р. призначений командиром Запорізької дивізії, згодом — Запорізького корпусу. У березні-квітні 1918 р. на чолі групи корпусу здійснив низку військових операцій по звільненню від більшовицьких частин Донецького басейну. За деякими даними, згідно наказу військового командування Української Держави у серпні 1918 р. разом з дивізією повинен був переправитися на Кубань для звільнення краю від більшовиків і сприяння його входженню до складу України. Проте здійсненню цього плану завадило антигетьманське повстання. За деякими свідченнями, 3. Натієв був заарештований за наказом Директорії і загинув під час вибуху у будинку Педагогічного музею у січні 1919 р.

301

23. Петрів Всеволод (1883–1948) — український військовий і політичний діяч, полковник Генерального штабу російської армії, генерал-хорунжий Армії УНР. 1917 р. — начальник штабу Туркестанської дивізії, з українців якої організував Гайдамацький кінний полк ім. К. Гордієнка. На чолі полку брав участь у боях у Києві в січні 1918 р., в операціях Запорізької дивізії та Запорізького корпусу 1918 р. Військовий міністр УНР у серпні 1919 р. В еміграції — професор Українського вільного університету в Празі. Член Проводу ОУН. У 1941–1944 рр. — в’язень німецького концтабору.

302

24. Мумм фон Шварценштайн Альфонс, барон (1859–1924) — німецький дипломат. Після повернення уряду Української Центральної Ради до Києва у березні 1918 р. був призначений послом Німеччини в УНР. Залишався на цій посаді і за часів Української Держави.

303

25. Форгач Йоган (Янош) (1870-?), граф — австро-угорський дипломат, угорець з походження. Автор ультиматуму Австро-Угорщини Сербії, який спровокував початок Першої світової війни. 1918 р. — посол Австро-Угорщини в УНР та Українській Державі. Завдяки його заходам, імператор Карл І, зважаючи на протидію польських політичних кіл, відмовився ратифікувати Берестейську угоду 1918 р. між Україною та Австро-Угорщиною, зокрема її таємну частину, в якій йшлося про поділ Галичини на Східну — українську та Західну — польську. Активно сприяв недопущенню української адміністрації в Холмщину та Підляшшя.

304

26. Шевченко Лев (1896–1919) — український військовий діяч, льотчик російської армії. Старшина Армії УНР, один з організаторів «Вільного козацтва». Ватажок селянського повстання у Звенигородському повіті на Київщині у 1918 р.

305

27. Іренер Вільгельм (1867–1939) — німецький військовий і державний діяч, генерал-лейтенант. Під час Першої світової війни — начальник польового управління залізниць, керуючий військовою промисловістю, заступник військового міністра. З серпня 1917 р. — командир дивізії, корпусу на Західному фронті, згодом — Східному фронті. З березня 1918 р. — начальник штабу групи армій «Київ», що дислокувалася в Україні. Сприяв державному перевороту 29.04.1918 р. У жовтні 1918 р. замість Е. Людендорфа — перший генерал-квартирмейстер штабу Верховного командування. Керував відступом німецьких армій. Після Версальського миру — у відставці. У 1920 — 30-х роках — міністр шляхів сполучення, згодом міністр збройних сил Німеччини. Один із засновників Українського наукового інституту в Берліні.

306

28. Гертлінг Георг, граф (1843–1919) — німецький політичний і державний діяч, рейхсканцлер.

307

29. Людендорф Еріх (1865–1937) — німецький військовий і політичний діяч, генерал. Під час Першої світової війни — начальник штабу Східного фронту (1914–1916), з серпня 1916 р. — перший генерал-квартирмейстер Генерального штабу Верховного командування німецької армії і радник шефа штабу — Пауля Гінденбурга, фактичний керівник збройних сил Німеччини. З 26.10.1918 р. — у відставці.

308

30. Гірняк Никифор (1895–1962) — український військовий діяч, отаман УСС, комендант Коша УСС (1915–1918). Автор спогадів про В. Габсбурга «Полковник Вишиваний» (Вінніпег, 1956), а також публікації «Австрійські та німецькі генерали й дипломати проти Василя Вишиваного» («Вісті» — орган військово-політичної думки Крайової управи Братства кол[ишніх] вояків І У[країнської] Д[ивізії] — У[країнської] Національної] А[рмії] в Німеччині (Мюнхен). — 1961. - 4.104; 1962,- 4.105).

309

31. Букшований Осип (1888–1933?) — отаман УСС, 1918–1919 рр. — командир бригади УСС в УГА. У 1920-х роках мешкав і працював в УСРР. Репресований радянськими каральними органами.

310

32. Микитка Осип (1874–1920) — український військовий діяч, у 1918 р. — комендант УСС, генерал-хорунжий Української галицької армії (УГА), наприкінці 1919 р. — початку 1920 р. — начальний вождь УГА.

311

33. Йдеться про сотника Едуарда Ляришенка — ад’ютанта В. Габсбурга у 1919— 1920-х роках. Див. прим. 9.

Шекерик-Доників Петро (1889-?) — український галицький громадсько-політичний діяч і етнограф. Очолював українську громаду в Жаб’є. Один з організаторів і керівників січового руху на Гуцульщині. Член Селянсько-радикальної партії, входив до УНРади. Брав участь у Трудовому конгресі, працював у його комісіях. Як член комісії з оборони перебував при УГА, працював у Вінницькому ревкомі (січень 1920 р.). У 1928–1930 рр. — посол до польського сейму. 1939 р. був репресований радянською владою, подальша доля невідома.

312

34. Коссак Григорій (1882-бл. 1932) — український військовий і громадський діяч, полковник УГА. У 1917–1918 рр. — командир вишколу Українських Січових Стрільців, 3–9.11.1918 р. — командир українських військ у Львові, згодом — 3-го корпусу і запілля УГА. Виїхав до УСРР, викладав у Школі червоних старшин у Харкові. Розстріляний радянськими каральними органами.

313

35. Йдеться про Станіслава Галлера (1872–1940) — польського військового діяча, генерала. У 1917 р. — полковник російської армії, один із засновників польських військових формувань у її складі, на початку 1918 р. за дозволом Української Центральної Ради проводив реквізицію коней для польських частин на Правобережжі України. У 1923–1925 рр. й у травні 1926 р. — начальник Генерального штабу Війська Польського.

314

36. Гофман Макс (1869–1927) — німецький військовий діяч і дипломат, генерал-майор німецької армії. У 1916 р. — шеф Генерального штабу групи армій «Схід», у 1918 р. — член делегації Німеччини на переговорах у Бересті-Литовському. Автор спогадів «Війна прогаяних можливостей».

315

37. 29.04.1918 р. на Всеукраїнському хліборобському конгресі в Києві Гетьманом України проголошений П. Скоропадський. У цей же день в українських часописах були опубліковані «Грамота до всього українського народу» та «Закони про тимчасовий державний устрій України», якими скасовувалася Українська Народна Республіка, а вся законодавча і виконавча влада до скликання Всеукраїнського сейму передавалася гетьманові. П. Скоропадський одночасно проголошувався і верховним головнокомандувачем.

316

38. У цьому зв’язку наводимо лист імператора Карла І ерцгерцогу Вільгельму Габсбургу, датований травнем 1918 р.:

«Я с интересом прочел твои письма от 9 и 11 сего месяца и одобряю твой тактический прием посетившей тебя депутации украинской дивизии (див. стор. 39–40 — Авт.).

Судя по всем поступавшим ко мне до сих пор сведениям о положении на Украине, в настоящее время еще нельзя предвидеть, какой оборот примут тамошние события. Сейчас еще совершенно невозможно предсказать, укрепится ли гетманский режим надолго.

Если Скоропадский будет свергнут, то это будет только эпизодом, который нас мало коснется; положение было бы совершенно иным, если бы принц моего дома принял титул гетмана с моего согласия. В этом случае политика монархии сделала бы большой шаг вперед для укрепления своего режима.

Независимо от вышесказанного кандидатура эрцгерцога на Украине, конечно, вызвала бы большие трудности в наших взаимоотношениях с Германией.

Наши основные интересы на Украине сводятся к снабжению хлебом, для обеспечения чего необходимо стремиться к укреплению существующих условий и избегать всякой смены правительства.

Хотя мне и желательно, чтобы ты дружественно относился к украинским элементам и продолжал политику, которая завоевывает симпатии украинцев, все же пока не следует предпринимать каких-либо решительных шагов. Я должен просить тебя прежде всего воздержаться от принятия каких-либо предложений тем более, что при нынешних условиях трудно установить, какова действительная воля большинства украинского народа».

(Цит. за: Крах германской оккупации на Украине (по документам оккупантов). — Москва, 1936. — С.154.)

317

39. Старосольський Володимир (1878–1946) — український громадсько-політичний діяч, соціолог, дійсний член НТШ (з 1923 р.). У студентські роки — один із засновників товариства «Молода Україна»; член Закордонного комітету РУП, провідний діяч УСДП (деякий час її голова). Один із організаторів Українських Січових Стрільців, за доби Першої світової війни — член Головної української ради і Бойової управи Українських Січових Стрільців; співробітничав із «Союзом визволення України» у Відні. Восени 1919 р. — тов. міністра закордонних справ УНР (в уряді І. Мазепи), одночасно — професор Українського державного університету в Кам’янці-Подільському. У 1920–1928 рр. — на еміграції у Відні й Празі (професор державного права Українського вільного університету й Української господарської академії у Подєбрадах). Від 1928 р. працював уЛьвові адвокатом. Репресований органами радянської влади. Помер у тюрмі.

318

40. Урусов Дмитро, князь — російський громадсько-політичний діяч, великий землевласник. У 1917 р. — тов. міністра внутрішніх справ у кабінеті О. Керенського.

319

41. Скоропадський Павло (1873–1945) — український державний і військовий діяч, гетьман України (1918 р.). Походив із старовинного козацько-шляхетського роду. Учасник російсько-японської (1904–1905) та Першої світової війн; флігель-ад’ютант російського царя Миколи II, генерал-лейтенант. У 1917 р. — командир 34-го армійського корпусу Південно-Західного фронту, реорганізованого восени 1917 р. в 1-й Український корпус; почесний військовий отаман Українського вільного козацтва. 29.04.1918 р. на Всеукраїнському хліборобському конгресі в Києві проголошений Гетьманом України. 14 грудня 1918 р. внаслідок протигетьманського повстання, організованого Українським національним союзом, прагнучи уникнути кровопролиття, зрікся влади і виїхав до Німеччини. В еміграції — провідник українського гетьманського (монархічного) руху в Західній Європі, СІЛА і Канаді: член Ради присяжних Українського союзу хліборобів-державників (УСХД), від 1937 р. — голова Союзу гетьманців-державників. Загинув від поранень, одержаних під час бомбардування.

320

42. Українська Національна рада — вищий орган влади Західноукраїнської Народної Республіки (ЗУНР), створеної 1 листопада 1918 р. До складу ЗУНР увійшли Східна Галичина, Буковина й Закарпаття. В УНРаді були представлені всі українські депутати обох палат австрійського парламенту, крайових сеймів Галичини і Буковини, по 3 представники від українських політичних партій цих земель (близько 150 осіб). Головою УНРади був обраний Є. Петрушевич. Після захоплення польськими військами Львова УНРада в листопаді 1918 р. переїхала до Тернополя. У січні-квітні 1919 р. перебувала у Станіславові, де відбулись три сесії (2–4.01, 4-15.02, 25.03–15.04.1919). 9.06.1919 р. УНРада і Державний Секретаріат — уряд ЗУНР спільною постановою передали свої повноваження Є. Петрушевичу, який став диктатором ЗО УНР. Місцем його перебування у липні-листопаді 1919 р. був Кам’янець-Подільський. 15.11.1919 р. урядові установи переїхали до Відня, де до 1923 р. діяв державний центр ЗУНР в екзилі.

321

43. Гужковський Казимир, барон (1864–1919) — український громадський і військовий діяч, полковник уланів австро-угорської армії. За часів Першої світової війни — староста в Сокалі та Дрогобичі. У 1918 р. — один з організаторів УГА. Посмертна згадка про нього опублікована у «Хліборобській Україні» (1920/1921 — Кн. II — Ч. II, III, IV).

322

44. Тут і далі йдеться про підтвердження нобілітації роду Гужковських, надану у XVIII ст.

323

45. Йдеться про сина барона Казимира Гужковського.

324

46. Раціборський — польський політичний діяч. Належав до радикально-консервативного напряму, представники якого протиставляли себе так званим реалістам (Stronnictwo polityki realnej) — консервативному угодовському проросійському угрупованню.

325

47. «Głos narodu» — польський загальнополітичний щоденник, видавався у Варшаві. Зазначена цитата з газети не піддається прочитанню.

326

48. Василько Микола (1868–1924), барон — український громадсько-політичний діяч, дипломат. Активний учасник суспільно-політичного життя Буковини, член УНДП, посол до Буковинського сейму й Австрійського парламенту (1898–1918). Один з організаторів Вільнодумного союзу у Буковинському сеймі (1903), який сприяв чималим здобуткам українців у адміністративній і культурній сферах. Організатор Гуцульсько-буковинського куреня (1915–1916) — добровольчої формації австро-угорської армії. У Віденському парламенті обіймав посаду заст. голови Українського клубу. Співзасновник Загальної Української ради у Відні (1915) та Української Національної ради у Львові (1918). Прихильник створення автономної Галицько-Волинської держави у складі Австро-Угорщини. Сприяв виробленню вигідних для України умов Берестейського миру (1918). У 1918–1920 рр. М. Василько — дипломатичний представник ЗУНР в Австрії, у 1920–1924 рр. — посол УНР у Швейцарії та Німеччині.

327

49. Разом з листом Вільгельм Габсбург надіслав копію листа Фрідріха Габсбурга до нього. К. Гужковський не виконав прохання ерцгерцога і текст листа та копії листа Фрідріха збереглися разом із усім комплексом листування між Вільгельмом Габсбургом та бароном.

«Польова пошта 2 лист [опада] 1916

Копія

Любий Віллі!

Велике спасибі за лист від 12, на який я тільки сьогодні мав змогу відповісти, тому що спочатку я повинен був дещо для підполковника Гужковського з’ясувати. Його без відома А. О. К. раптово зняли з посади, напевне тому, що він був занадто добрий для румунів.

А. Н. за його призначення, але саме зараз це неможливо, воно може відбутися лише через деякий час.

Вашу справу буду мати на увазі. Рішення міського скарбника залежить від попередніх спроб. Отримати ссуду йому як барону буде важко. Підполковника Гужковського я також знаю як хороброго чоловіка.

У мене все добре. Минулого тижня їздив на… фронт, сьогодні їду до Семиграддя, також побачу там Альбрехта, я вже дуже радію зустрічі із ним, — сподіваюся, у тебе все добре.

Твій вірний дядько Фрідріх»

(ЦДІАЛУ. — Ф. Ф. 408, on. 1, спр. 567, - Арк. 8–9. Рукопис).

328

50. АОК (Armee Oberkommando) — найвище командування австро-угорської армії.

329

51. Йдеться про німецького імператора Вільгельма II (1888–1918) — імператора Німеччини і короля Прусії. Представники іншої гілки Гогенцоллернів — Зігмарінгени (1866–1947) були королями Румунії.

330

52. Лемберг — німецька назва м. Львів.

331

53. Боложинов — селище поблизу Буська (нині — Львівська обл.).

332

54. Ожидів — залізнична станція неподалік міста Золочів, 67 км від Львова.

333

55. К.К. — імперська канцелярія.

334

56. Йдеться про посла Австро-Угорщини в Німеччині князя Конрада Гогенлое (1863–1918), який до призначення на цю посаду з січня 1916 р. очолював міністерство внутрішніх справ Австро-Угорщини.

335

57. «Kurier Codzienny» — інформаційно-політична щоденна газета польською мовою. Видавалася у Варшаві (1866–1939).

336

58. «Діло» — найстарша і тривалий час єдина українська галицька щоденна газета, виходила у Львові протягом 1880–1939 рр. Під час Першої світової війни виходила неперіодично, за радянської влади — закрита. Відстоювала ідеологію народовців, а з 1925 р. — УНДО, хоч і не була офіційним партійним органом. Часто друкувала статті представників інших політичних поглядів. Перший редактор — В. Барвінський, останній (1927–1939, з перервами) — В. Мудрий.

337

59. Очевидно, мова йде про призначення перемиським греко-католицьким єпископом Йосафата Коциловського (1876–1947) — українського церковного, громадського та культурного діяча. Духовну освіту одержав у Львові та Римі. Професор богослов’я і проректор духовної семінарії у Станіславові, у 1915–1916 рр. — ректор української духовної семінарії у Кромерижі (Моравія), від 1916 р. — перемиський греко-католицький єпископ. Заснував організацію духовенства «Єпархіальна поміч», Єпархіальний інститут католицької акції, тижневик «Український Бескид», низку харитативних товариств тощо. 1946 р. був переданий польською владою радянським каральним органам. Помер у Лук’янівській в’язниці.

338

60. Берхтольд Леопольд (1863-?), граф — австрійський політичний і державний діяч. 1906–1911 рр. — посол Австро-Угорщини в Росії, 1912–1915 рр. — міністр закордонних справ Австро-Угорщини.

339

61. Пілсудський Юзеф (1867–1935) — польський політичний і державний діяч. Один із засновників ППС, керував її бойовими терористичними групами (1905–1907). У 1914–1918 рр. командував 1-ю бригадою польського легіону у складі австро-угорської армії. У листопаді 1918–1920 рр. — тимчасовий керівник Польської держави, з квітня 1920 р. перший маршал Польщі. Уклав Варшавський договір з УНР. Вів радянсько-польську війну, підписав Ризький мир 1921 р. У 1926–1928 рр. і 1930 р. — прем’єр-міністр Польщі.

340

62. «Українське Слово» — щоденний часопис націонал-демократичної орієнтації, який виходив у Львові 1915–1918 рр.

341

63. Ймовірно, мова йде про імператора Карла І. Див. прим. 5.

342

64. Пасічна — село Надвірнянського пов. (нині — Івано-Франківська обл.).

343

65. В. Габсбург згадує гору Маківка у Високому Бескиді, де 29.04-2.05.1915 р. відбувся перший великий переможний бій УСС (семи сотень І і II куренів у складі 55-ї австрійської дивізії) з російськими військами. Незважаючи на те, що у військових діях загинуло 47 усусів, ця перемога стала знаковою для січових стрільців і сприяла їхній популярності серед української спільноти на чужині.

344

66. Йдеться про установу, що займалася справами генеалогії. В. Габсбург клопотався про підтвердження нобілітації роду Гужковських, наданої у XVIII ст.

345

67. Ймовірно, мова йде про статтю, яку замовив К. Гужковський для «Українського слова», з тією ж інформацією, що й замітка в газеті «Діло». Див. док. № 11.

346

68. Красінський Адам, граф — польський політичний діяч, онук відомого польського поета Зігмунда Красінського. Очолював польський радикально-консервативний напрямок, представники якого протиставляли себе так званим реалістам (Stronnictwo polityki realnej) — консервативному угодовському проросійському угрупуванню.

347

69. Ймовірно, йдеться про призначення австрійського генерала графа Карла Гуйна останнім намісником Галичини. 1.11.1918 р. він передав свої повноваження В. Децикевичу — представнику Української Національної ради ЗУНР.

348

70. Мається на увазі Еріх Діллер — генерал-губернатор австрійської займанщини на українських теренах під час Першої світової війни.

349

71. Ламерун — кандидат на посаду намісника Галичини, відомий своїми антиукраїнськими настроями.

350

72. Білінський Леон (1846–1923) — австрійський і польський політичний і державний діяч, економіст. До Першої світової війни — президент державних залізниць Австро-Угорщини, міністр фінансів, голова державного банку Австро-Угорщини.

1915–1917 рр. — лідер польського клубу в Австрійському парламенті, представник австрійської орієнтації. 1919 р. — міністр фінансів Речі Посполитої Польської.

351

73. Шептицький Андрій (1865–1944), граф — видатний український церковний, громадський та культурний діяч, меценат. Від 1900 р. — митрополит галицький та архієпископ львівський, глава греко-католицької церкви. Член Палати панів Австро-Угорщини, у 1917–1918 рр. — посол до Галицького сейму. Член Української національної ради у Відні. Засновник Українського національного музею, Богословської академії у Львові, низки українських благодійних установ, дійсний член НТШ.

352

74. Замість зазначеного тексту до листа додано статтю з невідомої газети німецькою мовою.

353

75. Станіслав II Август Понятовський (1732–1798) — останній король Речі Посполитої (1764-Г-1795).

354

76. Герцоги Кумберлендські — титулатура приналежних до англійської королівської сім’ї. Кумберленд — графство у північно-західній частині Англії.

355

77. Окуневський Теофіл (1858–1937) — український громадсько-політичний діяч, за фахом — правник. Народився на Станіславщині. Освіту одержав у Віденському університеті. Один із засновників Української радикальної партії (1890 р.) та Української національно-демократичної партії (1899 р.). У 1899–1900 рр. і 1913–1914 рр. — депутат Галицького сейму, у 1897–1900 рр. і 1907–1918 рр. — депутат Австрійського парламенту. У 1918–1919 рр. — член Української Національної ради ЗУНР-ЗОУНР. З 1920 р. продовжив адвокатську практику на Станіславщині.

356

78. Олесницький Євген (1860–1917) — український галицький громадсько-політичний діяч, адвокат, економіст і публіцист. Один з лідерів Української національно-демократичної партії. У 1907–1917 рр. — депутат Віденського парламенту, 1900–1910 рр. — Галицького сейму. Активно відстоював політику консолідації всіх українських політичних сил. Від 1915 р. — член Загальної Української ради. Член редакції газети «Діло», організатор кооперативного руху в Галичині, співзасновник низки економічних організацій. Автор спогадів «Сторінки з мого життя» (1935).

357

79. Меленевський (Басок) Маркіян (1878–1938?) — український політичний діяч. Учасник українського студентського руху. Входив до РУП, її Закордонного комітету. Один з ініціаторів створення і лідерів Української соціал-демократичної «Спілки» (УСДС), входив до складу Головного комітету «Спілки» і редакції газети «Правда». Через поширення антиукраїнських настроїв в УСДС, вийшов з її складу. Один із засновників і член президії «Союзу визволення України» (1914–1917), його представник у Туреччині. Від травня 1915 р. входив до складу Загальної Української ради у Відні. У 1920-х роках виїхав до УСРР, подальша доля невідома.

358

80. Романчук Юліян (1842–1932) — відомий український громадсько-політичний і державний діяч. Засновник і голова Народної ради — політичної організації галицьких народовців, співзасновник і голова Української національно-демократичної партії (УНДП), товариства «Просвіта», НТШ. Депутат та віце-президент Австрійського парламенту, голова української фракції в ньому. Входив до складу УНРади ЗУНР.

Петрушевич Євген (1863–1940) — відомий український галицький державний і політичний діяч, за фахом — правник. Належав до Української національно-демократичної партії. У 1907–1918 рр. — депутат Австрійського парламенту, у 1910–1918 рр. — заступник, згодом — голова Українського парламентського клубу. Один з ініціаторів скликання 18.10.1918 р. Української Конституанта у Львові, яка трансформувалася в Українську національну раду на чолі з Є. Петрушевичем і проголосила створення ЗУНР. На Українському трудовому конгресі був обраний членом Директорії УНР. 9.06.1919 р. Українською Національною радою проголошений Диктатором ЗУНР. Після окупації західноукраїнських земель польськими військами уряд Диктатора виїхав до Кам’янця-Подільського, наприкінці листопада 1919 р. — до Відня. Після підписання С. Петлюрою Варшавської угоди уряд Є. Петрушевича продовжував активну міжнародну діяльність по захисту державних інтересів ЗУНР. 15.03.1923 р. екзильний уряд ЗУНР припинив свою діяльність, Є. Петрушевич склав свої повноваження і переїхав до Берліна. Продовжував боротьбу за право українців Східної Галичини на створення окремої держави.

359

81. Жук Андрій (1880–1968) — український громадсько-політичний діяч, кооператор і публіцист. Походив з давнього козацького роду з Полтавщини. З 1901 р. — член РУП, а з 1906 р. — ЦК УСДРП, у 1907–1914 рр. — у Львові, голова закордонної групи УСДРП. Редагував органи українського кооперативного руху в Галичині «Економіст» і «Самопоміч». У 1912 р. заснував Український інформаційний комітет у Львові, який у 1914 р. став основою СВУ. З 1914 р. відійшов від УСДРП, перебував у Відні як член проводу СВУ і співредактор його часопису «Вістник». У 1918–1919 рр. — співробітник українського посольства у Відні, за дорученням гетьманського уряду опікувався долею українських військовополонених в Австрії. У 1919 р. належав до УДХП, був співробітником її друкованого органу «Нове слово» (Зальцведель, Німеччина). У 1920-1930-х роках співпрацював із закордонним центром ЗУНР. У 1930 р. переїхав до Львова, де завідував відділом Ревізійного союзу українських кооперативів. У 1940 р. повернувся до Відня.

360

82. Місто в Далматії, де народився Вільгельм Габсбург.

361

83. Кікаль Франц — підполковник австрійської армії. Чех з походження. У грудні 1916-червні 1917 рр. — комендант легіону УСС. Загинув у бою під с. Конюхи поблизу м. Бережани.

362

84. Цегельський Лонгин(1875–1950) — український галицький громадсько-політичний і державний діяч, журналіст, дипломат. Один із засновників та провідних діячів Української національно-демократичної партії. Редактор часописів «Діло» і «Свобода». Від 1907 р. — посол до Австрійського парламенту, з 1913 р. — до Галицького сейму. У 1914 р. — один із засновників СВУ. Входив до УНРади ЗУНР, державний секретар внутрішніх справ ЗУНР. Брав участь у Трудовому конгресі. У 1919–1920 рр. за дорученням уряду Є. Петрушевича здійснив ряд дипломатичних поїздок до Австрії, Німеччини та Чехії. У 1920–1921 рр. — представник уряду ЗУНР у США, де згодом перебував у еміграції.

363

85. Трильовський Кирило (1864–1941) — український галицький громадсько-політичний діяч, один із засновників та керівників Української радикальної партії й січового руху, адвокат, журналіст і видавець. Освіту одержав в університетах Чернівців та Львова. Від 1907 р. — посол до Австрійського парламенту, від 1913 р. — посол до Галицького сейму. Від серпня 1914 р. — голова Бойової управи УСС, з 1915 р. — член Загальної Української ради у Відні, 1918 р. — член Української Національної ради ЗУНР, Генеральний отаман Українського січового союзу. Після поразки національно-визвольних змагань емігрував до Відня, де працював у кодифікаційній комісії при екзильному уряді Є. Петрушевича. 1921 р. заснував товариство «Січ» у Відні. 1927 р. повернувся в Галичину, тривалий час працював адвокатом у Коломиї.

364

86. «Вісник Союзу Визволення України» — двотижневик, від 1915 р. — тижневик «Союзу Визволення України», який видавався у Відні у 1914–1918 рр. під редакцією В. Дорошенка, М. Возняка і А. Жука, від 1918 р. — видавався під назвою «Вісник Політики, Літератури й Життя». Головні теми часопису: життя на окупованих російськими військами землях Галичини і Буковини, праця СВУ в таборах для військовополонених, події в Україні тощо.

365

87. Герберштейн, граф — австрійський військовий. Під час Першої світової війни — ад’ютант ерцгерцога Фрідріха фон Габсбурга.

366

88. Клам-Мартінец Генріх, граф — австрійський державний діяч. Голова австрійського уряду від грудня 1916 р.

367

89. Бобжинський Міхал (1848–1935) — польський політичний діяч, історик і правник. Професор Ягеллонського університету в Кракові. Очолювана ним Шкільна рада сприяла полонізації українського населення в Галичині. Посол до Австрійського парламенту, у 1910–1913 рр. — намісник Галичини, виступав проти русофільства, намагався досягти українсько-польського порозуміння у справі виборів до Галицького сейму та створення українського університету. Проте через спротив польського духовенства у Львові та польських радикальних політичних кіл досягнута угода (1913) була зірвана, внаслідок чого він подався до демісії. У 1917 р. — міністр у справах Галичини.

368

90. Голуховський Агенор (1849–1921) — австрійський і польський державний діяч та дипломат. 1893–1896 рр. — міністр закордонних справ Австро-Угорщини.

369

91. Бандрівський В. — секретар військово-санітарної місії УНР в Італії (1919 р.)

370

92. Форстер — майор австро-угорської армії, у 1918 р. під час перебування ерцгерцога В. Габсбурга в Україні — його ад’ютант і політичний радник.

371

93. Наукове товариство ім. Т. Шевченка (НТШ) — науково-культурна громадська організація. До заснування ВУАН (1918 р.) фактично виконувало функції української академії наук. Засноване у 1873 р. у Львові на доброчинні кошти, ставило завдання розвитку науки і культури, збереження пам’яток старовини. Складалося з секцій: історико-філософської, філологічної та математично-природничої. Мало друковані органи: «Записки НТШ», «Хроніки НТШ», «Літературно-науковий вістник» та ін.

372

94. Залізняк Микола (1888–1950) — український громадсько-політичний діяч і публіцист. Один з лідерів Української партії соціалістів-революціонерів, один з організаторів студентських громад у Києві та Львові. Співзасновник «Союзу визволення України» (1914), однак невдовзі вийшов з його складу і очолив Закордонний комітет українських соціалістів-революціонерів. У 1914–1918 рр. проводив видавничу і публіцистичну діяльність у Відні. У 1918 р. — член української делегації на мирній конференції у Бересті-Литовському. Голова української дипломатичної місії УНР у Фінляндії (1919–1920 рр.). На еміграції у ЧСР — професор Українського вільного університету у Празі. Автор статей з історії України і спогадів «Моя участь у мирових переговорах у Бересті-Литовському» (1928). Заарештований у 1945 р. радянською військовою контррозвідкою, помер у тюрмі.

373

95. Фрідріх фон Габсбург (1856-?) — австрійський ерцгерцог, 1914–1917 рр. — командувач австрійських збройних сил. Відомий своєю жорстокістю до українського населення Галичини під час Першої світової війни.

374

96. Дорошенко Володимир (1879–1963) — український громадсько-політичний діяч, бібліограф і літературознавець. Співзасновник української студентської громади в Москві. Член РУП, до 1911 р. — УСДРП. Автор статей і бібліографічних оглядів у газетах «Громадська думка», «Рада». У 1914–1918 рр. — співзасновник і член президії Союзу Визволення України, головний редактор його видань. Від 1908 р. мешкав у Львові, де до 1944 р. працював у бібліотеці НТШ (від 1937 р. — її директор). Від 1944 р. — в еміграції, у 1949 р. оселився у США. Автор численних літературознавчих статей.

375

97. Липинський В’ячеслав (1882–1931) — видатний український громадсько-політичний діяч, історик, філософ, політолог і публіцист. Народився на Волині. Освіту одержав у Ягеллонському університеті у Кракові та Женевській вищій школі політичних наук. У 1912 р. виступив ініціатором створення Українського інформаційного комітету, який ставив завдання пропаганди ідеї створення Української незалежної держави. У червні 1917 р. — один з організаторів Української демократично-хліборобської партії та автор її програмових документів. У 1918 р. — посол Української Держави в Австро-Угорщині. Залишився на посаді посла в Австрії й за часів Директорії УНР. Подав у відставку одразу після розстрілу полковника П. Болбочана на знак протесту проти політики Директорії. В еміграції жив у Австрії та Німеччині. У 1920 р. став засновником Українського союзу хліборобів-державників. Головний ідеолог і лідер гетьманського руху. У 1920–1925 рр. редагував неперіодичний збірник «Хліборобська Україна». Помер неподалік Відня.

376

98. Ганкевич Лев (1881–1962) — український галицький громадсько-політичний діяч і журналіст, за фахом — правник. Виступав адвокатом на політичних процесах. У 1918–1922 рр. — співредактор часопису «Вперед». Один з провідників Української соціал-демократичної партії, у 1930–1934 рр. — її голова. У 1918 р. — член Української Національної ради ЗУНР. Останні роки життя мешкав у США.

377

99. Темницький Володимир (1879–1938) — український галицький громадсько-політичний діяч, дипломат, публіцист, за фахом — правник. Народився в сім’ї священика. Навчався в університетах Львова, Кракова та Відня. Активний діяч Української соціал-демократичної партії, у 1914–1921 рр. — голова управи УСДП. За доби Першої світової війни — член Бойової Управи УСС, Головної Української ради у Відні та активний діяч «Союзу визволення України». У січні-лютому 1919 р. — заступник міністра закордонних справ УНР в уряді В. Чехівського, у квітні-серпні 1919 р. — міністр закордонних справ в уряді Б. Мартоса. Після повернення в Галичину в 1922 р. відновив політичну діяльність. Разом з Л. Ганкевичем намагався відродити УСДП у 1930-х роках. Автор численних статей суспільно-політичної тематики в галицькій пресі, праці «Українські Січові Стрільці». Помер у Львові.

378

100. Йдеться про Івана Горбачевського (1854–1942) — визначного українського вченого-хіміка, громадсько-політичного діяча, з 1908 р. — члена Сенату Австро-Угорщини, у 1917–1918 рр. — першого українця-міністра (охорони здоров’я) в австрійському уряді.

379

101. Бачинський Володимир (1880–1927) — український галицький громадсько-політичний діяч, за фахом — правник. Народився на Самбірщині. Напередодні Першої світової війни — депутат Галицького сейму і Австрійського парламенту. Один з лідерів Української національно-демократичної партії. 1921–1923 рр. — голова Української національної ради, Міжпартійної ради, один з лідерів Української народної трудової партії, згодом — один з лідерів її правого крила, яке виступало за «реальну» політику щодо Польщі в українських землях. 1925–1926 рр. — член Українського національно-демократичного об’єднання, виключений за угодовство.

380

102. Народний дім у Львові — одна з найстаріших культурно-освітніх установ у Галичині. Заснований 1849 р. заходами Головної Руської ради для сприяння національно-культурному розвиткові українців в Австро-Угорщині. Під будинок, за розпорядженням австрійської адміністрації, було виділено площу, де стояв зруйнований у листопаді 1848 р. Львівський університет. Збудований (1851–1864) на пожертви українського населення Галичини. Окрім першої української академічної гімназії та інтернату Народному дому належали видавництва, бібліотека, архів, музей, нумізматична колекція, мистецькі збірки та ін., зібрані та придбані на громадські кошти. Під час окупації Львова російськими військами переважну частину майна, яке належало Народному дому, було вивезено до Росії. Після 1939 р. Народний дім ліквідовано органами радянської влади, його колекції передано до різних наукових та музейних установ.

381

103. Йдеться про москвофільське культурно-освітнє товариство на зразок товариства «Просвіта», засноване у 1874 р. на честь відомого українського галицького громадського і культурного діяча, мецената Михайла Качковського (1802–1872), який не належав до кола москвофілів. При Народному домі у Львові ним була заснована фундація (80 тис. гульденів) на нагороди за твори українською літературною мовою та часопис «Слово».

382

104. Ставропігійський інститут — релігійно-просвітницька громадська організація у Львові, правонаступниця Львівського братства. Заснований декретом імператора Йосифа II 1788 р. Підпорядковувався місцевій владі, а його членам було надано статус старшин українського народу з правом патронату Успенською церквою, утримання школи, згодом — друкарні. У другій половині XIX ст. поступово перейшов на позиції москвофільства. У 1914–1915 рр. керівництво інституту підтримало російську окупаційну владу в Галичині, відстоювало ідею єдиного «русского» народу, заперечувало існування української нації. У 1915 р. москвофільське правління інституту емігрувало в Росію і вивезло із собою найцінніші колекції. У 1915 р. австрійська адміністрація призначила для Ставропігійського інституту урядового комісара А. Смулку, який за наказом намісництва 2.02.1916 р. передав управління установою в руки українських національно-демократичних сил. Представники українського національного табору здійснювали керівництво протягом 1916–1922 рр. За польської влади українська управа була розпущена, установи, що належали інституту, повернуті москвофілам. Припинив своє існування за радянської влади у Галичині (1940).

383

105. Ймовірно, йдеться про лист В. Габсбурга до фельдмаршала Е. Бем-Ермолі (див. прим. 119), в якому він характеризував австрійських офіцерів — кандидатів на посаду коменданта УСС.

384

106. Перфецький Роман (1880–1944) — український галицький громадсько-політичний діяч, правник за фахом. 1913 р. обраний депутатом Галицького сейму від Української національно-демократичної партії. У роки Першої світової війни співпрацював із «Союзом визволення України», був його представником у таборах для військовополонених у Німеччині. У 1918–1919 рр. — член Української Національної ради ЗУНР, заст. державного секретаря внутрішніх справ ЗУНР. У 1921–1922 рр. — член екзильного уряду ЗУНР, 1921–1923 рр. — голова Західно-Українського товариства Ліги Націй у Відні. У 1920-1930-х роках — член Українського національно-демократичного об’єднання. У 1935–1938 рр. — депутат Польського сейму.

385

107. Фоліс Йосип (1862–1917) — український галицький громадський діяч і меценат. Греко-католицький священик, депутат Австрійського парламенту від 1907 р. Пожертвував власний будинок і кошти на українську національну справу.

386

108. Ймовірно, йдеться про А. Шептицького.

387

109. Очевидно, В. Габсбург мав на увазі польську репрезентацію в Австрійському парламенті.

388

110. Йдеться про Австро-Угорщину і Німеччину — центральні країни, які спільно з військовими союзниками — Болгарією й Туреччиною складали т. зв. Почвірний союз — воєнно-політичний блок доби Першої світової війни, що протистояв державам Антанти.

389

111. Див. документ № 48.

390

112. Прищ Парма — йдеться про брата дружини імператора Австро-Угорщини Карла І княгині Зіти Бурбон-Парма.

391

113. Грушевський Михайло (1866–1934) — відомий український історик і організатор української науки, громадсько-політичний і державний діяч. Професор Львівського університету (1894–1914), голова Наукового товариства ім. Шевченка (НТШ, 1897–1913). Редактор «Записок НТШ» і «Літературно-наукового вісника», засновник і голова Українського наукового товариства (від 1908 р.). Належав до Української національно-демократичної партії, один з лідерів ТУП. Голова Української Центральної ради, лідер Української партії соціалістів-революціонерів (УПСР). Після гетьманського перевороту відійшов від активного політичного життя. Від 1919 р. перебував у еміграції. 1924 р. повернувся до Радянської України, очолював історичну секцію ВУАН. Академік ВУАН (1923) та АН СРСР (1929). Зазнавав утисків та переслідувань з боку радянської влади, від 1931 р. був змушений жити в Москві. Автор численних наукових праць, головними з яких є 10-томна «Історія України-Руси», 5-томна «Історія української літератури», «Ілюстрована історія України» та ін.

392

114. Ймовірно через те, що Українська партія соціалістів-федералістів (УПСФ) була створена переважно членами Товариства українських поступовців (ТУП) — нелегальної міжпартійної громадсько-політичної організації, яка діяла у Великій Україні у 1908–1917 рр. і до якої у свій час належав М. Грушевський та більшість близьких до нього людей, В. Габсбург помилково пов’язує ім’я М. Грушевського з політичною силою ліберально-демократичного спрямування. УПСФ об’єднувала українських діячів на платформі автономії України та конституційно-демократичного ладу. Утворилася на базі Української радикально-демократичної партії в червні 1917 р., обстоювала еволюційний шлях соціально-економічних перетворень і в деяких питаннях стояла фактично на позиціях консерватизму. Автономію України в складі федеративної Росії передбачала як світову форму міждержавних стосунків і децентралізованої адміністративної влади. Більшість членів партії складала творча інтелігенція. Лідери: С. Єфремов (голова), А. В’язлов, A. Ніковський, О. Лотоцький, І. Шраг та ін. Друкований орган УПСФ — газета «Нова Рада». УПСФ була представлена в урядах УНР та Української Держави. Після поразки українських національно-визвольних змагань ЦК УПСФ емігрував спочатку до Львова, а згодом — до Праги. У 1923 р. УПСФ повернулась до старої назви — УРДП і прийняла нову програму, відмовившись від декларації соціалістичних ідей. Провід партії, на чолі з О. Лотоцьким, співпрацював з Державним центром УНР в екзилі.

393

115. Українська партія самостійників-соціалістів (УПСС) виступала за повну державну самостійність України. Утворена в грудні 1917 р. членами Української народної партії. Лідери: О. Макаренко (голова), О. Андрієвський, І. Луценко, О. Степаненко, П. Макаренко. Мала фракцію в Українській Центральній раді. За часів Української Держави входила до складу Українського Національного союзу, приєдналася до антигетьманського повстання. Представник УПСС О. Андрієвський входив до складу Директорії. Після відновлення УНР партія висловилась проти соціалістичного курсу та Трудового конгресу, наполягала на скликанні українського парламенту. В уряді В. Чехівського мала 5, в уряді С. Остапенка — 4 міністерські посади. Бойкотувала уряд Б. Мартоса, який звинувачувала у «більшовизмі», брала участь в організації невдалої спроби державного перевороту отамана В. Оскілка. Припинила свою діяльність в Україні після поразки визвольних змагань.

394

116. Українська партія соціалістів-революціонерів (УПСР) — політична партія, створена у квітні 1917 р. на основі гуртків і груп українських соціалістів-революціонерів, які діяли в Укра'іні від 1905 р. Лідери: М. Грушевський, М. Ковалевський, Л. Ковалів, B. Залізняк, П. Христюк, О. Севрюк та ін. Друковані органи — газети «Народня Воля», «Боротьба». У 1917–1918 рр. УПСР виступала за національно-територіальну автономію України у складі демократичної федеративної Росії, республікансько-демократичну форму правління, соціалізацію землі. Мала значне представництво в Українській Центральній раді та урядових структурах УНР. У сво'ій діяльності серед селянства спиралась на «Селянську спілку», що забезпечувало їй широке соціальне підґрунтя. З відновленням республіканської форми правління за Директорії УНР її представники входили до складу урядів В. Чехівського, Б. Мартоса, І. Мазепи.

У серпні 1919 р. ліва частина партії, яка співпрацювала з радянською владою в Україні, об’єдналася з лівою частиною УСДРП (незалежних), створивши Українську комуністичну партію (боротьбистів). Права частина УПСР у січні 1919 р. оформилась в УПСР (центральної течії). Наприкінці 1919 р. частина членів виїхала за кордон, де відстоювала т. зв. принцип «диктатури трудових мас» (М. Шаповал, Н. Григоріїв). У 1920 р. у Відні була створена «Закордонна делегація» УПСР (М. Грушевський, М. Шраг, П. Христюк, М. Чечель та ін.), друкованим органом якої став часопис «Борітеся — Поборете» (1920–1922). У 1920 р. в Україні після низки розколів УПСР фактично перестала існувати. 1921 р. у Харкові відбувся судовий процес над членами її ЦК. 1924 р. більшість членів «Закордонної групи» повернулась до УСРР, де у 30-х роках зазнала репресій. 1934 р. есерівські організації за кордоном об’єднались і створили у Празі спільний ЦК УПСР, який видавав неперіодичний друкований орган «Трудова Україна» (1932–1939). 1950 р. УПСР разом з іншими партіями соціалістичної орієнтації створили Українську соціалістичну партію.

395

117. Українська соціал-демократична робітнича партія (УСДРП) — політична партія, створена у 1905 р. після розколу Революційної української партії (РУП). За доби революції домагалась автономії України, демократичних свобод, націоналізації землі. Лідери: В. Винниченко (голова), Д. Антонович, Б. Мартос, С. Петлюра, М. Порш, М. Ткаченко. УСДРП брала активну участь у роботі Української Центральної ради, створенні та діяльності уряду УНР. У грудні 1917 р. від неї відкололось ліве крило, яке підтримувало радянську владу. Більшість членів УСДРП підтримала IV Універсал Української Центральної ради. За часів Української Держави УСДРП перебувала в опозиції до уряду П. Скоропадського, входила до Українського національного союзу, взяла участь у створенні Директорії. У січні 1919 р. з партії виділились т. зв. незалежні, які в серпні 1919 р. разом із лівими українськими есерами заснували УКП (боротьбистів). Після поразки українських національно-визвольних змагань керівники УСДРП емігрували до Львова, згодом — Праги. У 1938 р. партія припинила своє існування.

396

118. Ймовірно, мова йде про створення «Галицько-буковинського комітету допомоги жертвам війни», який займався опікою військовополоненими та інтернованими з Галичини російською армією українцями, які перебували в таборах у Росії та Україні (Київ, Кривий Ріг), у тому числі й Українськими січовими стрільцями, близько 1 тис. яких потрапили у полон до росіян.

397

119. Бьом (Бем-Ермолі) Едвард — австро-угорський воєначальник, фельдмаршал. У добу Першої світової війни — командувач II армії, спільно з Макензеном здійснив успішну військову офензиву в Галичині і звільнив Львів від російських військ (22.06.1915 р.). 1916–1917 рр. стримував наступи ген. О. Брусилова на Східному фронті. 1918 р. — військовий комендант австро-угорських збройних формувань в Україні.

398

120. Сінгалевич фон Шіллінг Володимир (1875–1945) — український галицький громадсько-політичний діяч, правник і дипломат. Один з провідників Української національно-демократичної партії, 1911–1918 рр. — посол до Австрійського парламенту, у 1913–1914 рр. — посол до Галицького сейму. Від вересня 1914 р. — заст. голови Бойової управи УСС. Від 1 листопада 1918 р. — член Української національної ради ЗУНР, у 1919 р. — голова надзвичайної дипломатичної місії ЗУНР в Австрії. У 1920 р. — уповноважений Диктатора ЗУНР у справах фінансів, торгівлі та промислу, від 1922 р. — у внутрішніх справах. У 1930–1939 рр. — директор Земельного банку у Львові.

399

121. Левицький Кость (1858–1941) — відомий український галицький громадсько-політичний і державний діяч, вчений-правник. Освіту одержав у Львівському та Віденському університетах. Засновник низки українських економічних установ: «Дністер», Центробанк (голова 1898–1939 рр.), «Народна торгівля» та ін. Президент Товариства українських правників у Львові. 1899 р. співзасновник, згодом — голова Української національно-демократичної партії. Від 1907 рр. — депутат Австрійського парламенту, голова Українського парламентського клубу, з 1908 рр. — посол до Галицького сейму. Від серпня 1914 р. очолював Головну Українську раду у Відні. 9.11.1918 р. обраний головою Державного секретаріату ЗУНР. У 1920–1923 рр. — член закордонного уряду Є. Петрушевича уВідні. У 1924 р. повернувся в Галичину, належав до Українського національно-демократичного об’єднання. Протягом 1939–1941 рр. перебував в ув’язненні на Луб’янці у Москві. Після звільнення повернувся до Львова. У липні 1941 р. став засновником і головою Української Національної ради — органу, який мав репрезентувати інтереси українського населення Галичини на окупованій німецькими військами території.

400

122. Ніковський Андрій (псевд.: А. Яринович, 1885–1942) — український громадсько-політичний і державний діяч, літературознавець, журналіст. Редактор газет «Рада» (1910–1914) та «Нова Рада» (1917–1919), журналів «Літературно-науковий вістник» (1914–1915) та «Основа» (1915). Член Товариства українських поступовців (ТУП) та Української радикально-демократичної партії (УРДП, від 1917 р. — Української партії соціалістів-федералістів (УПСФ)). Член Української Центральної ради (тов. голови) та Малої ради. 21.06–18.09.1918 р. очолював опозиційний до гетьманської влади Український національно-державний союз, член його президії. Наприкінці 1919 р. — на початку 1920 р. — співробітник Української Академії наук (УАН). Від 26.05.1920 р. — міністр закордонних справ УНР в уряді В. Прокоповича. Очолював комісію з розробки конституції УНР (1920–1923). У 1924 р. повернувся до Радянської України, керував правописно-термінологічною комісією Всеукраїнської Академії наук (ВУА.Н). У 1930 р. засуджений за «Справою СВУ» до 10 років ув’язнення, які відбув на Соловках. Помер після звільнення у блокадному Ленінграді.

401

123. Лівицький Андрій (1879–1954) — український громадсько-політичний і державний діяч, правник за фахом. До 1917 р. — мировий суддя. Один із засновників РУП, згодом — член УСДРП. У 1917 р. — член Української Центральної ради та ЦК «Селянської спілки», у липні — полтавський губернський комісар Тимчасового уряду. За доби Української Держави — член Українського національного союзу. Після встановлення влади Директорії УНР був одним із організаторів Трудового конгресу України. 9.04.1919 р. призначений міністром юстиції та заступником голови Ради Народних Міністрів УНР Б. Мартоса, від червня очолював міністерство закордонних справ; 27.08.1919 р. — міністр закордонних справ та заступник голови уряду І. Мазепи. У жовтні 1919 р. очолив українську дипломатичну місію в Польщі. 22.04.1920 р. підписав Варшавську угоду. Протягом 1920–1921 рр. та 1922–1926 рр. очолював уряд УНР в екзилі. Після трагічної смерті С. Петлюри став його наступником і очолив Директорію УНР, згодом став президентом Державного центру УНР в екзилі та Головним отаманом військ УНР. Після Другої світової війни жив у Німеччині.

402

124. У вересні 1919 р. В. Габсбурга було призначено начальником відділу закордонних зв'язків головного управління Генерального Штабу Армії УНР.

403

125. Петлюра Симон (1879–1926) — український державний, громадсько-політичний і військовий діяч, голова Директорії УНР, Головний отаман Армії УНР, публіцист. Народився на Полтавщині. Член Революційної української партії (РУП), від 1905 р. — Української соціал-демократичної робітничої партії (УСДРП). До 1917 р. — співробітник і редактор багатьох українських видань у Києві, Львові, Москві та ін. У 1916–1917 рр. — заступник уповноваженого Союзу земств на Західному фронті. Член Української Центральної ради (УЦР), голова Українського генерального військового комітету (УГВК). 15.06.1917 р. призначений на посаду генерального секретаря військових справ, яку офіційно обійняв лише 15.11.1917 р. 31.12.1917 р., не погоджуючись з політикою голови Генерального секретаріату B. Винниченка, вийшов з уряду. У січні 1918 р. виїхав на Лівобережжя, де створив «Гайдамацький кіш Слобідської України». Після постання Української Держави у травні 1918 р. очолив Всеукраїнський союз земств, діяльність якого мала антиурядове спрямування. 27.07.1918 р. заарештований за підозрою у підготовці антидержавного заколоту. Після звільнення 14.11.1918 р. виїхав до Білої Церкви, звідки керував антигетьманським виступом Директорії, членом якої був обраний заочно. Після виїзду В. Винниченка за кордон (11.02.1919 р.) став головою Директорії, одночасно перервав членство в УСДРП. Після інтернування Армії УНР у Польщі разом з урядом деякий час перебував у Варшаві. Після вимог СРСР видати його радянській владі, переїхав наприкінці 1923 р. до Будапешта, звідти до Відня іЖеневи, а у 1924 р. — до Парижа. Керував діяльністю уряду УНР в екзилі, редагував тижневик «Тризуб». Писав статті і брошури, присвячені боротьбі українського народу за державність, організації української політичної еміграції. Убитий 25 травня 1926 р. у Парижі агентом НКВС С. Шварцбартом.

404

126. Варшавська угода складалася з двох міждержавних конвенцій і підписувалася в два етапи. 21.04.1920 р. головою української делегації міністром закордонних справ УНР А. Лівицьким та головою польської делегації віце-міністром закордонних справ Польщі Я. Домбським було підписано політичну і торговельно-економічну конвенцію, яка регулювала політичні та економічні стосунки між обома країнами, включаючи політичне визнання УНР незалежною державою, визначення українсько-польського кордону та ін. 24.04.1920 р. генералом Армії УНР В. Сінклером та представником польського воєнного відомства Славеком було підписано воєнну конвенцію, яка передбачала початок польсько-українських військових дій проти більшовицьких військ на території України. Згідно цієї угоди, зокрема, українська сторона офіційно визнавала анексію Польщею Галичини, Західної Волині, частини Полісся, Лемківщини, Підляшшя, Посяння і Холмщини. Польська сторона, зі свого боку, визнала уряд Директорії УНР на чолі з Головним отаманом С. Петлюрою за верховну владу в Україні і уклала з цим урядом окрему військову конвенцію про надання військової допомоги УНР у боротьбі з Червоною армією. В. Габсбург критикував Варшавський договір за відсутність державницької позиції і невизначеність прав українського народу на зайнятих поляками територіях.

405

127. Йдеться про Е. Ляришенка. Див. прим. 9.

406

128. Відповідь на лист батька В. Габсбург надіслав до кількох українських часописів закордоном. Зокрема, газета «Український прапор» (Відень, 12 лютого 1921 р. — C. 6) опублікувала її у вигляді листа ерцгерцога до редакції:

«Лист до редакції

Впов. п. Редакторе! Не відмовте помістити слідуючу заяву в справі листа мого батька архикнязя Карла Степана, опублікованого польським офіціальним пресовим бюро:

Мій батько заявляє прилюдно, що він і ціла родина не погоджуються з моїм поступуванням і не похвалюють його. Це може тільки відноситися до моєї національно-політичної діяльносте, бо в моїм приватнім і родиннім життю, я не зробив ніколи нічого такого, на що моя родина могла б аж публічно реагувати. Щодо моєї національно-політичної діяльности, то маю честь прилюдно заявити: По перше я повнолітний на основі українського горожанського закону, який я для себе визнаю; я також повнолітний по родинному законові, котрий мене не зобов’язує, але може зобов’язує мого батька. З уваги на це не признаю над собою жадної опіки і поступаю так, як уважаю за відповідне.

По друге: стверджую, що я не похвалюю цілої політики, яку супроти українського народу вела моя родина з постійною кривдою для того ж народу на протязі століть. І тому це був один із мотивів, який спонукав мене піти на службу до українського народу і української республіки, та цю службу я виконаю вірно до кінця, — все одно, на якім становищі поставить мене українська легальна влада і без огляду на те, чи це подобається мому батькові й нашій родині, чи ні.

На всякий випадок прилюдно зачіплений, мушу прилюдно висказати своє здивовання, що мій батько піддався до цеї міри впливам поляків, роля яких не належить до благородних ані у відношенню до народів, які стремлять до свободи, ані у відношенню до тих, яким вони вічно на колінах присягали вірність.

Відень, дня 10. лютого 1921.

Василь Вишиваний,

полк[овник] У.С.С., бувший Архикнязь Вільгельм»

407

129. Кербер фон Ернст — неодноразовий прем’єр-міністр австрійського уряду, востаннє — заступник прем’єра Штірка від кінця жовтня 1916 до середини грудня 1916 р.

408

130. Йдеться про Українську Національну раду у Петрограді — представницький орган українського руху, створений 19.03.1917 р. До її складу ввійшли представники ТУП, УРДП, УСДРП, Української фракції Петроградської ради робітничих і солдатських депутатів на чолі з О. Шульгиним, Петроградського тимчасового революційного комітету, Української ради військових депутатів та ін. українських політичних та громадських організацій. Виконавчий комітет очолював О. Лотоцький. Рада репрезентувала Українську Центральну Раду перед Тимчасовим урядом, мала свого представника в УЦР. Проіснувала до середини травня 1917 р., коли її функції перебрав комісар України при Тимчасовому уряді П. Стебницький. Під час аудієнції лідерів Української національної ради у Петрограді у голови Тимчасового уряду Г. Львова 23.03.1917 р. останньому були запропоновані кандидатури на посади комісарів Тимчасового уряду до українських губерній. Під час цієї зустрічі Г. Львову була запропонована кандидатура Д. Дорошенка на посаду губернського комісара Галичини і Буковини, яка невдовзі і була затверджена.

409

131. Мілюков Павло (1859–1943) — російський політичний діяч, один з організаторів і лідер Конституційно-демократичної партії (кадетів), учений-історик, журналіст, публіцист. Член ЦК партії, редактор її друкованого органу — газети «Речь». Депутат III і IV Державних Дум, у 1917 р. — міністр закордонних справ у першому складі Тимчасового уряду, у травні 1917 р. вийшов у відставку. Підтримав корніловський заколот. Увійшов до Передпарламенту від партії кадетів. Після Жовтневого перевороту 1917 р. — член Донської громадської ради. У 1918 р. перебував у Києві, де очолював ЦК партії кадетів, планував за допомогою німецьких військ повалити радянську владу в Росії. Напередодні повстання Директорії виїхав за кордон. Редагував у Парижі партійний орган «Последние новости».

410

132. Йдеться про концепцію перебудови Габсбургської монархії на засадах трьох складових: австрійської, угорської і південно-слов’янської.

411

133. Мова йде про українців у Великій Україні.

412

134. Ленін (Ульянов) Володимир Ілліч (1870–1924) — організатор і лідер більшовицької партії, засновник радянської держави — РСФРР.

413

135. Керенський Олександр (1881–1970) — російський політичний і державний діяч, за фахом — правник. Присяжний повірений, член Російської партії соціалістів-революціонерів (ПСР). Депутат IV Державної думи. 1917 р. — заступник голови Петроградської ради. 2.03.1917 р. увійшов до складу Тимчасового уряду як міністр юстиції, у травні-вересні 1917 р. — військовий і морський міністр, від 8.07 до 30.10 1917 р. — міністр-голова Тимчасового уряду, від вересня — одночасно верховний головнокомандувач. Після більшовицького заколоту в Росії — організатор військового наступу 3-го кінного корпусу генерала П. Краснова на Петроград. Від 1918 р. в еміграції.

414

136. Гофрат (нім.) — надвірний радник — почесний титул урядовців і діячів у Німеччині та Австро-Угорщині.

415

137. Барвінський Олександр (1847–1927) — відомий український галицький громадсько-політичний діяч, педагог, учений-історик. Професор учительської семінарії уЛьвові. 1891–1907 рр. — посол до Австрійського парламенту, 1894–1904 рр. — посол до Галицького сейму. Від 1890 р. виступав прихильником т. зв. «нової ери», що мала на меті досягнути порозуміння між поляками і галицькими українцями, які стояли на ґрунті австрійської державницької ідеї. Таке порозуміння, на його думку, мало сприяти громадсько-політичному, культурному та соціально-економічному розвиткові українців. Засновник Християнсько-суспільної партії. Видавець і редактор щоденника «Руслан» (1897–1914). У листопаді 1918 р. призначений державним секретарем освіти й віровизнання ЗУНР.

416

138. Українське парламентське представництво (Український парламентський клуб) — об’єднання українських депутатів, обраних у 1907 р. в Галичині і Буковині до Австрійського парламенту згідно нового виборчого закону Австро-Угорської імперії. Налічувало 30 депутатів, головою обрано Юліяна Романчука. До складу клубу входили відомі українські галицькі і буковинські громадсько-політичні діячі: В. Будзиновський, М. Петрицький, Т. Старух, Л. Цегельський, В. Бачинський, К. Трильовський, К. Левицький, М. Василько та ін.

417

139. Тісса Іштван (1861–1918), граф — політичний і державний діяч Австро-Угорщини, угорець з походження. Один із ініціаторів створення (1910) і лідер Партії національної праці. 1903–1905 рр., 1915–1917 рр. — прем’єр-міністр Австро-Угорщини. Прагнув до збереження дуалізму в імперії. Виступав проти оголошення ультиматуму Сербії. Після відставки командував гусарським полком. Убитий під час революційних подій.

418

140. Вілкенс — австрійський дипломату 1917 р. — урядовець Міністерства закордонних справ Австро-Угорщини. Був однокласником барона М. Василька по Терезіануму. Див. прим. 150.

419

141. Візнер, барон — австрійський державний діяч. У 1916–1918 рр. — заст. міністра закордонних справ Австро-Угорщини О. Черніна.

420

142. Рудницький Степан (1877–1937) — визначний український учений-географ. Засновник української політичної і воєнної географії, картографічного напрямку в українській географії. Від 1908 р. — доцент Львівського університету. У 1918–1919 рр. — радник уряду ЗУНР з економічних та політико-географічних питань. На еміграції — один із засновників Українського вільного університету. Професор і перший декан філософічного факультету. Професор вищих шкіл уЧСР. Від 1927 р. викладав у вузах Києва і Харкова, засновник і директор Інституту географії та картографії ВУАН. Від 1929 р. — академік ВУАН. У 1933 р. був репресований органами радянської влади. Розстріляний у 1937 р. Реабілітований посмертно у 1965 р., і у 1990 р. поновлений у званні академіка НАН України.

421

143. Томашівський Степан (1875–1930) — український історик, публіцист і громадсько-політичний діяч. Дійсний член НТШ, від 1913 р. — голова і редактор «Записок НТШ». Член Бойової Управи УСС, радник української делегації на мирній конференції в Парижі (1919 р.), голова дипломатичної місії ЗУНР у Великобританії. Співробітник часопису «Українське слово», редактор тижневика «Літопис Політики, Письменства і Мистецтва» (Берлін, 1923–1924), «Політика» (Львів, 1925–1926). На початку 1920-х років очолював українське видавництво «Ратай» у Німеччині. Доцент і екстраординарний професор східноєвропейської історії Краківського університету (1927–1930). Позаштатний професор Українського наукового інституту в Берліні (1927–1930).

422

144. Оппенгеймер — урядовець Міністерства закордонних справ Австро-Угорщини.

423

145. Крамарж Карел (1860–1937) — чеський політичний діяч, правник і економіст. Один з провідників націоналістичного табору «младочехів» й ідеолог чеського націоналістичного руху. З 1894 р. — посол до Австрійського парламенту. У 1916 р. за політичну діяльність був засуджений до смертної кари, 1917 р. амністований.

1918 р. очолив чеську Народно-демократичну партію. 1918–1919 рр. — прем’єр-міністр ЧСР.

424

146. Терезіанум (Collegium Theresianum) — привілейований навчальний заклад у Відні для дітей з аристократичних родин, заснований 1746 р. імператрицею Марією Терезією. Двоступенева освіта включала загальноосвітній (гімназіальний) та 3-річний правничий курс. У 1887 р. М. Василько із відзнакою закінчив цей навчальний заклад, після чого продовжив правничу освіту в Чернівецькому університеті.

425

147. «Новое время» — російський часопис, видавався у Петербурзі 1865–1917 рр., від 1876 р. під редакцією О. Суворіна.

426

148. Йдеться про Йосифа фон Габсбурга — австрійського ерцгерцога, який очолював угорський уряд до скликання парламенту 1.01.1920 р.

427

149. 21.11.1917 р. Українська Центральна Рада вирішила направити своїх представників для участі у переговорах про перемир’я з країнами Почвірного союзу (Німеччина, Австро-Угорщина, Болгарія і Туреччина), а також «звернутися від імені УНР до всіх союзних і ворожих держав з пропозицією почати мирні переговори». Раднарком РСФРР, не зважаючи на повідомлення УЦР, 2(15).12.1917 р. підписав у Бересті-Литовському сепаратну угоду про перемир’я, і більшовицька делегація на чолі з Л. Троцьким розпочала переговорчий процес. Це стало поштовхом для більш активних самостійних зовнішньополітичних кроків УНР. 11.12.1917 р. Генеральний Секретаріат у своїй ноті до учасників воєнних дій та нейтральних держав заявив про свій намір стати «на дорогу самостійних міжнародних відносин». У відповідь представники Почвірного союзу заявили, що вони «готові привітати участь представників УНР у мирних переговорах». 1.01.1918 р. до Берестя-Литовського прибула делегація УНР на чолі з В. Голубовичем. До її складу входили також М. Любинський, О. Севрюк, М. Полоз, М. Левитський. Делегація мала своїм завданням домагатися включення до складу Української Народної Республіки Холмщини, Підляшшя, проведення плебісциту у Східній Галичині, Північній Буковині та Закарпатті. В. Голубович заявив, що у разі укладення країнами Почвірного союзу мирного договору з Росією його положення не матимуть обов’язкового характеру для України, оскільки Переяславська угода, яка обумовлювала зв’язок між обома країнами, втратила свою чинність після того як династія Романових, один з учасників цього акту, позбулася влади і тим самим ліквідувала всі зобов’язання України щодо Росії. Така позиція зустріла розуміння німецької сторони. У свою чергу, Л. Троцький заявив, що не бачить жодної перешкоди для самостійної участі делегації Генерального секретаріату в мирних переговорах. Однак перебіг подій в Україні і посилення наступу більшовиків змінили позицію російської делегації. Після кількаденної перерви в роботі й відновлення переговорів Л. Троцький заявив, що інтереси України мають репрезентувати представники т. зв. українського радянського уряду в особі Є. Медведева і В. Шахрая. Однак ця позиція не знайшла підтримки у країн Почвірного союзу. Становище української делегації було посилене проголошенням у IV Універсалі УЦР повної державної незалежності УНР. Глава делегації Австро-Угорщини граф О. Чернін від імені чотирьох союзних країн заявив, що вони мають усі підстави визнати УНР незалежною, вільною, суверенною державою, яка здатна укладати самостійно міжнародні договори. 9.02.1918 р. між державами Почвірного союзу та УНР було підписано мирний договір. З української сторони його підписали: голова української делегації О. Севрюк, члени делегації М. Любинський і М. Левитський.

428

150. 9 травня 1919 р. Директорія УНР призначила М. Василька головою української дипломатичної місії у Швейцарії. Посада дипломатичного представника УНР у цій країні стала однією з ключових, з огляду на те, що Україна, втрачаючи свої шанси на отримання міжнародного визнання країнами Антанти, прагнула одержати підтримку нейтральних країн. Призначення на посаду голови української репрезентації М. Василька, який мав великий авторитет у західноєвропейських дипломатичних колах, на думку республіканського проводу, мало посилити зовнішньополітичну діяльність у Швейцарії, а в майбутньому — сприяти налагодженню зв’язків із країнами Антанти.

429

151. М. Василько 18 січня 1921 р. зкопіював текст цього листа для міністра закордонних справ УНР Андрія Ніковського. Повний текст листа:

«Високоповажний Пане Міністре!

Маю за честь повідомити Вас про слідуюче: 9-го б.м. надруковано було у «Вінер Журналь» інтерв’ю — «Українська проблема» (Додаток А.) (в листі відсутній. — Упор.).

Після цього я зараз-же зателеграфував до полк[овника] Вишиваного: «В сьогоднішній газеті публікується Ваше інтерв’ю, яке я з огляду на його зміст мушу вважати за фальсифікат; тому маєте зараз-же повернутися до Відня та в енергійний спосіб спростувати це інтерв’ю. 3055.Василько». — 10 с.м. одержав я у відповідь від пол[ковни]ка Вишиваного слідуючу телеграму: «Зміст правдивий змінена лише форма; лист надсилаю». — Вчора, 11-го с.м. надійшов до мене зазначений в телеграмі лист. Український переклад цього листа такий (Див. док. № 48):

З цієї відповіді я побачив, що полковник Вишиваний дійсно є автором надсилаємо! Вам додатком А) газетної статті, а в тому я рахував себе зобов’язаним, як урядник УНР відповісти на його лист слідуючим: Можливо, що пол[ковник] Вишиваний тепер чи сам особисто відвідає мене чи зробить спробу з’ясувати сю справу новим листом. Розуміється зараз повідомлю Вас про це Пане Міністре.

Сьогодні я можу тільки сказати, що додаваема стаття А), а ще більш лист пол[ковника] Вишиваного в надзвичайній мірі захитали моє довірря до нього, як відданого офіцера УНР.

Прошу ласкаво Вас, Пане Міністре, справу цю предложите Пану Головному Отаману та Раді Міністрів і ласкаво повідомити про рішення в цій справі цих єдино в ній компетентних чинників.

Відданий Василько в[ласно] р[учно]».

430

152. Куза Олександру Йон — перший князь Румунії (1820–1873), від 1859 р. — князь Молдавії й Волощини. У 1861 р. проголосив об’єднання обох земель в Румунське князівство, 1866 р. — детронізований.

Гогенцоллерни-Зигмарингени — румунська королівська династія (1866–1947), заснована Карлом (Каролем) І (1866–1914) — нащадком побічної гілки прусської королівської династії Гогенцоллернів. Його наслідували Фердинанд І (1914–1927), Кароль II (1930–1940), Міхай І (1927–1930 та 1940–1947).

431

153. Карагеоргієвичі — княжа, згодом — королівська династія в Сербії (1808–1918), Королівстві сербів, хорватів і словенців (1918–1929) та Югославії (1929–1941), заснована Карагеоргієм (1808–1813). Представники її: Олександр (князь у 1842–1856); Петро І (король у 1903–1921), прийшов до влади після відсторонення династії Обреновичів; Олександр І (король у 1921–1934, з 1914 по 1921 — принц-регент); Петро II (король у 1934–1945).

432

154. Обреновичі — княжа (1815–1842, 1858–1882), згодом — королівська династія в Сербії, заснована Милошем Обреновичем (1858–1860), після якого правили Михайло (1860–1868), Мілан (1868–1889), Олександр (1889–1903).

433

155. Фішер Ендрю (1862–1928) — австралійський політичний і державний діяч. Родом з Шотландії. У 1885 р. емігрував до Австралії. Один з лідерів лейбористського руху, з 1907 р. — лідер партії. У 1910–1913 рр., 1914–1915 рр. — прем’єр-міністр лейбористського уряду. У 1916–1921 рр. — верховний комісар Австралійського союзу в Лондоні. Активно підтримував зміцнення Британської імперії і політику регіонального озброєння британських колоній, зокрема Австралії.

434

156. Степанківський Володимир (1885–1957) — український громадсько-політичний діяч, журналіст. Член РУП та УСДРП, від 1907 р. жив у еміграції в Швейцарії, Франції, Англії. Під час Першої світової війни заснував у Лозанні Українське інформаційне бюро, видавав тижневик «L’Ukraine» (1915–1920), низку неперіодичних видань. У липні 1917 р. прибув до Стокгольма, де працював в Українському пресовому бюро, яке утримувалось на кошти Німеччини та Австрії. Для встановлення контактів з Українською Центральною Радою виїхав в Україну, але був заарештований у Петрограді начебто як німецький агент. Згодом був звільнений і в 1918 р. певний час перебував в Україні. Невдовзі емігрував до Швейцарії. У 1920 р. виїхав до США.

435

157. Дорошенко Дмитро (1882–1951) — український громадсько-політичний і державний діяч, відомий історик і журналіст. Походив зі старовинного козацького гетьманського роду. Освіту одержав у Варшавському, Петербурзькому і Київському університетах. Співробітничав в українській пресі. Організатор товариств «Просвіта», чільний діяч ТУП, УРДП, (з червня 1917 р. — УПСФ). Один із засновників Української Центральної Ради. У 1917 р. — крайовий комісар (з правами генерал-губернатора) Тимчасового уряду в Галичині й Буковині, згодом — губернський комісар УЦР на Чернігівщині. В серпні 1917 р. формував Генеральний секретаріат, проте принципові й тактичні розходження з головою УЦР М. Грушевським змусили його відмовитись від головування в уряді. Після гетьманського перевороту і постання Української Держави — міністр закордонних справ. Від 1919 р. в еміграції — один з найближчих соратників ВЛипинського і провідників українського гетьманського руху. Професор українських вищих шкіл у ЧСР, Німеччині, Австрії і Польщі, перший президент Вільної української академії наук, автор близько 1000 праць з історії України, української історіографії, історії культури, церкви, літератури та численних оглядів і рецензій в українських та іноземних часописах.

436

158. Під час мирних переговорів у Бересті-Литовському між Австро-Угорщиною та УНР було укладено таємну угоду, за якою перша зобов’язувалася провести поділ Галичини на українську та польську частини. Українська частина мала бути злучена з Буковиною в єдиний український коронний край. Скориставшись з того, що інформація про таємний договір була розголошена в українських дипломатичних колах, Австро-Угорщина під тиском польських антиукраїнських сил анулювала договір. 4 липня 1918 р. граф Форґач офіційно заявив про це гетьману П. Скоропадському.

437

159. Міхновський Микола (1873–1924) — український громадсько-політичний діяч, за фахом — правник. Один із засновників самостійницького руху в Україні. Лідер «Братства тарасівців», належав до організаторів РУП, очолював Українську народну партію. Автор політичного трактату «Самостійна Україна». Член громадсько-політичних організацій «Молода Україна», «Стара Громада». Редактор видань «Самостійна Україна» (Львів, 1905), «Хлібороб» (Лубни, 1905), «Запоріжжя» (Катеринослав, 1906), «Сніп» (Харків, 1912–1913). У 1917 р. — один із організаторів і голова товариства «Український військовий клуб ім. гетьмана П. Полуботка», який репрезентував в Українській Центральній раді. Член Українського генерального військового комітету. Засновник «Союзу української державності» (1917). Один із засновників українських полків ім. Б. Хмельницького та ім. П. Полуботка. Ініціатор повстання полуботківців 4–6 липня 1917 р., що мало за мету проголошення самостійності України. Після провалу повстання за особистим розпорядженням О. Керенського відправлений на Румунський фронт. У 1918 р. підтримав гетьмана П. Скоропадського. У 1919 р. був заарештований більшовиками, згодом виїхав на Кубань. Працював в установах народної освіти, кооперації. Повернувся до Києва. За нез’ясованих обставин покінчив життя самогубством.

438

160. Йдеться про 2-й Запорізький піхотний полк під командуванням П. Болбочана і Запорізький ім. К. Гордієнка полк кінних гайдамаків під орудою В. Петріва, які спільно з УСС-ами стаціонували в районі Олександрівська після звільнення міста від більшовиків.

439

161. 17.10.1918 р. Карл І Габсбург (1887–1922) видав маніфест про перебудову Австро-Угорщини на федеративних засадах.

440

162. Бісмарк Отто, фон (1815–1898) — німецький політичний і державний діяч, міністр-президент та міністр закордонних справ Пруссії (1862–1871), канцлер Німецької імперії (1871–1890). З його ім’ям пов’язане об’єднання переважної більшості німецьких земель під зверхністю Пруссії і перетворення Німеччини на одну з наймогутніших європейських держав.

441

163. Антанта — військово-політичний блок Великобританії, Франції та Росії, т. зв. Троїста угода. Остаточно сформувався у 1907 р. для боротьби з т. зв. Троїстим союзом (Німеччина, Австро-Угорщина, Італія). Під час Першої світової війни загальновживана назва країн, у т. ч. США, Японії, що воювали проти Німеччини та її союзників.

442

164. Левицький Євген (1870–1925) — український галицький громадсько-політичний діяч, публіцист і дипломат. Один із засновників Української радикальної партії, згодом — Української національно-демократичної партії, співавтор їх програмових документів, редактор часописів «Будучність» (1899), «Свобода» (1901), «Діло» (1903). Під час Першої світової війни — відпоручник «Союзу визволення України» в Німеччині. Посол до Австрійського парламенту, член Національної ради ЗУНР. Від листопада 1918 р. очолював дипломатичну місію ЗУНР у Швейцарії, від вересня 1920 р. — дипломатичне представництво Диктатора ЗУНР у Німеччині та Чехо-Словаччині.

443

165. Баран Степан (1879–1953) — український галицький громадсько-політичний діяч і публіцист, правник за фахом. Один з провідників Української національно-демократичної партії, згодом — Українського національно-демократичного об’єднання. Член президії Головної Української ради, згодом — Загальної Української ради під час Першої світової війни, її представник на Балканах (1915). У 1918–1919 рр. — член Національної ради ЗУНР і державний секретар земельних справ в уряді К. Левицького. У 1928–1939 рр. — посол до Польського сейму.

444

166. Гуссарек Макс (1865-?) — австрійський державний діяч і вчений. Професор Віденського університету. У 1911–1917 рр. — міністр освіти австро-угорського уряду. У лютому-травні 1918 р. — голова кабінету міністрів Австро-Угорщини.

445

167. Векерлє Олександр (1844–1921) — австро-угорський політичний і державний діяч, угорець з походження. Неодноразовий президент кабінету міністрів Австро-Угорщини.

446

168. Куницький Леонтій (1876–1961) — український галицький церковний і політичний діяч. Прелат, крилошанин греко-католицької львівської митрополії. У 1920-х роках — один з провідників Української трудової партії і засновник її друкованих органів «Нова Рада» (1919–1920), «Наш прапор» (1923–1924), згодом — один із засновників Українського національно-демократичного об’єднання і член його ЦК. У 1928–1930 рр. — посол до Польського сейму, 1937–1939 рр. — голова Комітету допомоги політв’язням. У 1945–1956 рр. — на засланні у сталінських концтаборах.

447

169. Чикаленко Євген (1861–1929) — український громадський діяч, землевласник, видавець і меценат. Видавав журнал «Нова Громада» і щоденну українську газету «Рада», допомагав українським видавництвам та культурно-просвітнім установам, фундатор Українського дому у Львові. Один із засновників ТУ П. Прихильник українського монархізму. Стаття Є. Чикаленка «Де вихід?», у якій він, за словами В. Липинського, «підняв прапор «варязького монархізму»», підтримавши «чужоземного королевича» В. Габсбурга, стала приводом для написання В. Липинським статті «Покликання «варягів», чи організація хліборобів?».

448

170. Наприкінці на звороті листа В. Габсбурга чернетка відповіді Є. Чикаленка:

«Вп. п. Полковнику! Я цілком вірю в Ваше щире бажання допомогти українському] народові вирватися з неволі, бо знаю, що Ви стали українцем ще тоді, коли не могли думати про якісь особисті інтереси. Але, не знаючи Ваших плянів і намірів, я не можу нічого й обіцяти Вам. Коли Ви хочете моєї поради і допомоги, то прошу Вас написати мені, в який день і де саме Ви будете у Відні, то я охоче приїду туди і, ознайомившись з справою, скажу Вам щиро — чи можу Вам допомогти, чи ні. Готовий до послуг Є. Чикаленко».

На цій же сторінці чернетка відповіді Є. Чикаленка Е. Ляришенку:

«Вп. п. Сотнику! Ви пишете, щоб я все обдумав, що мені п. Полковник написав. Але, на жаль, п. Полковник через почтові умови нічого конкретного мені не сказав і я не знаю, що власне я маю обдумати. Я зрозумів тільки, що Пан Полковник хоче зо мною на самоті порадитись і дістати від мене допомогу в справі визволення українського] народу. Я охоче зробив би се, як би знав якою дорогою се буде йти. Тому прошу Вас визначити мені день і місце бесіди і тоді я приїду туди і там виясниться в чім може бути моя допомога. Готовий до послуг Є. Чикаленко».

449

171. Йдеться про Чикаленка Левка (1888–1965) — українського громадсько-політичного діяча, археолога, старшого сина Євгена Чикаленка. Освіту набув у Лозаннському та Петербурзькому університетах. Учень відомого українського антрополога та етнографа Ф. Вовка. Член УЦР від української громади Петрограду, секретар Центральної і Малої рад. У 1917–1919 рр. викладав в українській гімназії та Українському державному університеті у Києві, працював в УАН. З 7.04.1920 р. — радник МВС УНР. В еміграції жив спочатку у Польщі і Чехословаччині, згодом у США. Викладав антропографію та історію географії України в університетах Франції, Німеччини, США. Автор наукових праць з археології та антропології.

450

172. Примітка Є. Чикаленка: «Д[окто]р Стайнах, що відновляє старі організми».

451

173. Піснячевський Віктор (1883–1933) — український громадсько-політичний діяч, публіцист, лікар за фахом. Брав участь в організації української фракції у І Державній думі, редагував її друкований орган «Рідна справа — Думські вісті» (1907). Був кореспондентом газети «Рада» у Петербурзі. 1917 р. видавав в Одесі власну щоденну газету «Одеський листок» і український щоденник російською мовою «Украйна молодая». З 1918 р. — на еміграції у Відні. З 1923 р. — лікар у Братиславі. У 1919–1921 рр. — видавець і редактор тижневика «Воля», який підтримував республіканський уряд, згодом — закордонний центр УНР.

452

174. Полетика Володимир Іванович (1886-?) — український громадсько-політичний діяч, нащадок старовинного козацько-старшинського роду. Миргородський маршалок. У 1918–1919 рр. — секретар посольства Української Держави й УНР в Австро-Угорщині і Австрії.

453

175. Наприкінці листа В. Габсбурга примітка Є. Чикаленка: «Я дякував йому, що він заопікувався мною, повівши до проф. Візеля та Ранці, бо без нього мені операція коштувалаб великих грошей і хто знає чи мені хірурги зробилиб її так щасливо».

454

176. Ганкевич Микола (1869–1939) — український галицький громадсько-політичний і профспілковий діяч, журналіст. Один із засновників Української соціал-демократичної партії (УСДП) і співредактор її друкованого органу — двотижневика «Воля» (1900–1907), член Головної Української ради у Львові (1914–1917) і заступник голови Загальної Української національної ради у Відні (1915). Виступав за об’єднання УСДП з Польською партією соціалістичною (ППС — одна з найстаріших польських політичних організацій, що діяли на території Російської імперії, очолювана Ю. Пілсудським), до лав якої належав.

455

177. Навесні 1921 р. деякі берлінські часописи сповістили, що у Райхенгалі (Баварія) має відбутися з’їзд російських монархістів, на який начебто мали прибути Павло Скоропадський і Вільгельм Габсбург. Ці кроки робились одночасно зі спробами баварських монархістів консолідувати загальноросійські монархічні сили і скликати з цією метою конгрес у Мюнхені.

456

178. Старосольський Юрій — син Володимира Старосольського. Див. прим. 37.

457

179. Кочерган Михайло — кур’єр дипломатичної місії УНР у Чехо-Словаччині.

458

180. Драгомирецький Антін (1887-?) — український політичний діяч. Активний діяч українського соціал-демократичного руху. Від 1917 р. очолював Київський комітет УСДРП, член Української Центральної ради і Всеукраїнської ради робітничих депутатів. Один із засновників УСДРП (незалежних) і Української комуністичної партії (1920), з 1924 р. — член КП(б)У. Репресований радянськими каральними органами.

459

181. Раковський Християн (1873–1941) — радянський політичний і державний діяч, за освітою — медик. Один з фундаторів соціал-демократичних партій Болгарії та Румунії. Звільнений з румунського ув’язнення російським гарнізоном у Яссах 1.05.1917 р., перебрався до Петрограда і вступив до РСДРП(б). У 1918 р. — голова «Верховної автономної колегії по боротьбі з контрреволюцією в Румунії та на Україні», член Румчероду (виконкому Рад Румунського фронту і Чорноморського флоту). Керував делегацією РСФРР на мирних переговорах з Українською Державою (1918). У січні-липні 1919 р. та 1920–1923 рр. очолював Раду народних комісарів УСРР. Схилявся до надання УСРР більшої економічної та політичної самостійності. Як активний діяч т. зв. «троцькістсько-зінов’євського блоку» був репресований. Розстріляний.

460

182. Петровський Григорій (1878–1958) — радянський політичний і державний діяч. Народився у Харкові. Політичну діяльність розпочав у «Союзі боротьби за визволення робітничого класу» на Катеринославщині. Депутат IV Державної думи від Катеринославщини і провідник більшовицького крила соціал-демократичної фракції в Думі. 1917 р. — нарком внутрішніх справ РСФРР, 1919–1938 рр. — голова ВУЦВК, у 1922–1937 рр. — одночасно заст. голови ЦБК СРСР, 1919–1938 рр. — член Політбюро ЦК КП(б)У. Від 1939 р. — заст. директора Музею революції СРСР.

461

183. Тарнавський Мирон (1969–1938) — український військовий діяч, командувач УГА. Фаховий військовий. Під час Першої світової війни — у складі австро-угорської армії. Від 1916 р. служив на командних посадах у легіоні УСС. Від січня 1919 р. перебував в УГА, у липні-листопаді — командувач УГА, генерал-четар. Уклав 6.11.1919 р. у Затківцях договір про перемир’я з Добровольчою армією Денікіна. За це був відданий під суд військового трибуналу та понижений у посаді. Інтернований поляками в Тухолі, після звільнення мешкав у с. Черниці поблизу Бродів на Львівщині.

462

184. Сальський Володимир (1885–1940) — український військовий діяч, полковник російської армії. Генерал-хорунжий Армії УНР. Учасник Першої світової війни. У 1917 р. брав участь в українізації частин російської армії в Прибалтиці. Від 1918 р. в українському війську, спочатку на службі у гетьмана П. Скоропадського, потім — в Армії УНР: начальник штабу 1-ї Сердюцької дивізії і військового коменданта Києва, командир Запорізької групи військ Дієвої армії. Від листопада 1919 р. — міністр військових справ в уряді І. Мазепи, згодом — в уряді В. Прокоповича. Від 1924 р. — у Варшаві. До 1940 р. залишався міністром уряду УНР в екзилі. Помер у Варшаві. Був одним з найбільш послідовних прихильників С. Петлюри, а після його смерті — головним військовим радником А. Лівицького.

463

185. Івашкевич Вацлав (1871–1922) — польський військовий діяч, генерал російської армії.

464

186. Назарук Осип (1883–1940) — український громадсько-політичний і державний діяч, публіцист. Учасник українського студентського руху в Галичині, член управи Української радикальної партії, керівник прес-служби УСС. Від жовтня 1918 р. — член УНРади ЗУНР. У листопаді 1918 р. був відряджений УНРадою ЗУНР до гетьмана П. Скоропадського за військовою допомогою. Перейшов на бік Директорії, брав участь у протигетьманському повстанні, підготовці Акту злуки УНР і ЗУНР. Член Українського Трудового конгресу. Державний секретар в уряді В. Чехівського, керівник управління преси в уряді С. Остапенка. Свої враження виклав у спогадах «Рік на Великій Україні» (Відень, 1920). У 1920–1922 рр. перебував при уряді ЗУНР у Відні, співробітничав в урядових органах «Український прапор» та «Воля». Активний діяч гетьманського руху.

465

187. Литвинов Максим (1876–1951) — радянський державний і партійний діяч, дипломат. 1907–1917 рр. — активний діяч закордонної групи Російської соціал-демократичної робітничої партії в Англії. Від 1918 р. — працював у Наркоматі закордонних справ РСФРР, у 1921–1930 рр., 1943–1946 рр. — заступник наркома, 1930–1939 рр. — нарком закордонних справ СРСР. У 1941–1943 рр. — посол СРСР у СІЛА.

466

188. Барановський Христофор (1874–1941) — український громадський і державний діяч, кооператор і фінансист. Засновник і директор центральної української установи дрібного кредиту — Союзбанку в Києві (1907–1917), 1917–1919 рр. — голова управи Українського народного кооперативного банку. Член Української Центральної Ради від кооперативних організацій, позапартійний. Генеральний секретар фінансів у першому складі Генерального Секретаріату. Директор Українбанку (1919), міністр фінансів в уряді В. Прокоповича (1920). Від 1920 р. в еміграції у Південній Америці. Очолював представництво всіх українських кооперативних союзів за кордоном, Загальноукраїнське товариство економістів.

467

189. Коновалець Євген (1891–1938) — один з лідерів українського національно-визвольного руху, засновник УВО та ОУН. Навчався у Львівському університеті, активний діяч українського студентського руху, представник студентської молоді в ЦК Української національно-демократичної партії. Під час Першої світової війни — лейтенант австро-угорської армії, наприкінці квітня 1915 р. потрапив у російський полон. У 1917 р. таємно прибув з Царицина до Києва.

Співорганізатор Галицько-Буковинського куреня Січових стрільців (СС), від січня 1918 р. — незмінний командир формації Січових стрільців. Під час антигетьманського повстання начальник Осадного корпусу СС. В Армії УНР — командир дивізії, корпусу, армійської групи, полковник. Після саморозпуску Січових стрільців 6.12.1919 р. — у польському таборі для інтернованих. У серпні 1920 р. створив УВО. Голова проводу ОУН, від 29.01.1929 р. — вождь ОУН. Убитий агентом НКВС СРСР у Роттердамі.

468

190. Швець Федір (1882–1940) — український громадсько-політичний і державний діяч, вчений-геолог. Від 1909 р. після закінчення природничого факультету Дерптського університету працював асистентом кафедри геології, викладачем Дерптської гімназії, доцентом кафедри палеонтології. У березні 1917 р. повернувся в Україну. Член Української Центральної ради, ЦК «Селянської спілки» і ЦК УПСР. За доби Української Держави — член Українського Національного союзу. 13.11.1918 р. як представник «Селянської спілки» увійшов до складу Директорії УНР. 15.11.1919 р. разом з О. Макаренком виїхав з дипломатичними повноваженнями за кордон, у результаті чого С. Петлюра зосередив всю повноту влади у своїх руках. 25.05.1920 р. постановою уряду УНР виведений зі складу Директорії УНР. В еміграції в ЧСР — викладач українських вищих шкіл. У 1928–1929 рр. разом з О. Андрієвським і О. Макаренком створили Українську Національну раду, яка за задумом її організаторів мала об’єднати в еміграції українців з Великої України. Помер у Празі.

469

191. Січинський Мирослав (1887–1979) — український громадсько-політичний діяч. Належав до Української соціал-демократичної партії. На знак помсти за розправу місцевої польської адміністрації над українськими селянами та фальсифікацію виборів 12.04.1908 р. застрелив уЛьвові галицького намісника А. Потоцького. За цей вчинок засуджений до 20-річного ув’язнення, проте 1911 р. за допомогою Д. Вітовського та М. Цегельського втік з в’язниці і виїхав до Норвегії, згодом — до Швеції та США. Був одним із засновників Української федерації соціалістичної партії та редактором її друкованих видань «Робітник» і «Народ». У 1920 р. став засновником організації «Оборона України», у 1933–1941 рр. очолював Український братерський союз. Перейшов на прокомуністичні позиції. У 1958 р. відвідав УРСР. Мешкав і помер у США.

470

192. Білопольський Андрій (1892-?) — український політичний діяч і публіцист. У 1917 р. на III Всеукраїнському військовому з’їзді обраний до Українського генерального військового комітету і кооптований до Української Центральної ради. Один з чільних діячів українського гетьманського руху, належав до засновників Союзу українських хліборобів у Бухаресті (1921), заст. голови союзу. Від 1930 р. — в Аргентині, де брав участь у заснуванні Союзу українських гетьманців-державників, від імені якого видавав неперіодичний журнал «Плуг і меч». Від 1956 р. мешкав у США, де брав участь у роботі Ліги визволення народів СРСР. Автор політичного трактату «СРСР на фоне прошлого России» про безперервне продовження російської імперської традиції Радянським Союзом.

471

193. 22.10.1918 р. П. Скоропадським була створена Вища земельна комісія для розробки основ земельної реформи, яку очолив сам гетьман. На початку листопада 1918 р. проект реформи був затверджений П. Скоропадським. Згідно закону всі великі земельні маєтки мали бути примусово викуплені державою і передані у приватну власність через Державний земельний банк (не більше ніж 25 десятин в одні руки). Господарства, що мали важливе агрокультурне значення, мали залишатися неподільними (не більше 200 десятин). Виняток становили господарства, що обслуговували цукрові підприємства. Спеціалісти оцінювали аграрний законопроект гетьманського уряду як один з найбільш демократичних у Європі.

472

194. «Пацифікації» здійснювалися окупаційною владою в основному за ініціативою місцевих поміщиків, переважно російського і польського походження. Саме вони ще за часів Української Центральної ради почали самочинно створювати «карні відділи», або звертались до німців та австрійців з метою стягнення з селян «контрибуцій». Гетьманському уряду доводилось докладати чимало зусиль для припинення спровокованої більшовиками «класової боротьби» на селі (див.: Дорошенко Д. Історія України, 1917–1923 рр. — ТЛІ. — К.: Темпора, 2002).

473

195. Хрія (гр.) — у класичній риториці опрацювання заданої теми за спеціально установленим планом.

474

196. Лизогуб Федір (1862–1928) — український громадсько-політичний і державний діяч. Його батько, власник маєтку в Седневі на Чернігівщині, був приятелем Т. Шевченка. У 1901–1905 рр. — голова Полтавської губернської земської управи. Відзначився як меценат української культури і мистецтва. Від 1915 р. — член Ради для введення земського самоврядування при наміснику Кавказа. У 1917 р. — завідувач відділу закордонних підданих міністерства закордонних справ Росії. Від травня по 14.11.1918 р. — міністр-президент Ради міністрів Української Держави і до липня водночас — міністр внутрішніх справ. Сенатор Загального зібрання Державного Сенату. Помер в еміграції у Белграді.

475

197. Микола Миколайович Романов (1856–1929) — великий князь, син великого князя Миколая Миколайовича й онук Миколи І. У 1905–1908 рр. — голова Ради державної оборони Російської імперії, 20.07.1914-23.08.1915 рр. — верховний головнокомандувач російської армії. Після зречення Миколи II 2(15).02.1917 р. був знову призначений верховним головнокомандувачем російських військ, проте під тиском Тимчасового уряду відмовився від посади. Мешкав в Криму, в березні 1919 р. емігрував у Італію, згодом — Францію.

476

198. 16 жовтня 1918 р. універсалом П. Скоропадського законодавчо відновлено козацтво як окремий напіввійськовий стан. До його складу було записано близько 150 тис. родин.

477

199. Ландскнехти — піші наймані війська у феодальній Європі.

478

200. Після приходу до влади П. Скоропадський продовжив формування української регулярної армії, намічене Українською Центральною Радою. Однак її творення гальмувалось насамперед німецьким військовим командуванням, а також окремими шовіністично налаштованими проросійськими вищими військовими чинами. 24 липня 1918 р. Рада міністрів Української Держави ухвалила закон про загальну військову повинність і затвердила план організації армії, підготовлений Генеральним штабом.

479

201. Уряд Української Держави здійснив ряд важливих кроків, спрямованих на зміцнення фінансової системи. Одним з найголовніших було запровадження української валюти, яка забезпечувалася власними природними багатствами та продуктами виробництва, насамперед цукром. 10 серпня 1918 р. було схвалено статут Українського державного банку, основний капітал якого становив 100 млн. крб. Трохи згодом було засновано Державний банк. Уряд П. Скоропадського широко вдавався до кредитних операцій, які суттєво покривали бюджетно-кошторисний дефіцит, передбачений проектом бюджету. Останній був підготовлений на кінець 1918 р.

480

202. Постанови про обрання запобіжного заходу та арешт В. Габсбурга датовані 20 вересня 1947 р., тобто після проведення низки допитів ерцгерцога. Це зайвий раз свідчить, що реальні підстави для його арешту були відсутні і їх сподівалися сфабрикувати в ході допитів.

481

203. Упорядники зберегли мовні особливості протоколів, які передають лише короткий зміст допитів, що тривали, як правило, 5–7 годин і звичайно вміщували набагато більше інформації.

482

204. В анкеті арештованого у графі «социальное и политическое прошлое» записано «поміщик» (ЦДАГОУ. — Ф. 263. — Оп. 1. — Спр. 66498. — Кр. 1930. — Арк. 7). На момент арешту у Відні мешкав син Вільгельма Габсбурга — Франц Піч, про якого у матеріалах, дотжтїв немає жодної інформації (Там само).

483

205. Усі підписи В. Габсбургом протоколів допитів зроблені українською мовою.

484

206. В інших протоколах допитів трапляється також дата — 1933 р.

485

207. Альфонс XIII (1886–1941) — король Іспанії (1902–1931). Провів низку реформ у соціальній та освітній сфері, релігійному житті країни.

486

208. Фальц-Файн — родина поміщиків, які мали значні земельні посілості в Україні. В еміграції виявляли інтерес до питань української політики, культури.

487

209. За спогадами Р. Новосада «Василь Вишиваний, який не став королем України» (Україна. — 1992. — № 26. — С. 25), Василь Кочаровський ще до нападу німецьких військ на Україну залишив Галичину і був завербований Абвером, закінчив курси розвідників. За його зізнанням Р. Новосаду, до Абверу завербувався як український патріот у надії, що боротиметься за вільну Україну. Після відмови працювати на німецьку окупаційну владу, В. Кочаровського було ув’язнено в німецькому концтаборі, звідки він звільнився у 1944 р. і разом з іншими студентами-в’язня-ми повернувся до Відня. У 1947 р. він зустрічався з Р. Новосадом, який повідомив про це В. Габсбурга. На думку Р. Новосада, саме зустріч з В. Кочаровським, за яким полював «Смерш», мала фатальні наслідки для В. Габсбурга.

488

210. Ліда — Прокопович Ліда (Тульчин) — донька Романа Прокоповича (Орленка), відомого співака і концертмейстера. Зв’язкова ОУН. Як донька славетного українського музиканта разом із сім’єю була вивезена радянською спецслужбою з Австрії, згодом — до таборів ГУЛАГу, де відбувала покарання. Як згадує Р. Новосад, у ході слідства псевдонім Ліди — Тульчин не був розкритий.

489

211. Спанокі, граф — австро-угорський військовий діяч, генерал. Угорець з походження. У 1918 р. — військовий аташе посольства Австро-Угорщини в Українській Державі.

490

212. Йдеться про генерала 3. Натієва. Див. прим. 22.

491

213. Голубович Всеволод (1885–1939) — український громадсько-політичний і державний діяч, за фахом — інженер. Належав до Одеської української громади. Член Центральної і Малої рад, ЦК УПСР. У Генеральному секретаріаті — секретар шляхів (від 27.07.1917 р.), секретар торгу і промисловості (від листопада 1917 р.). Від 18.01.1918 р. — голова Ради народних міністрів і міністр закордонних справ УНР. Очолював українську делегацію на мирних переговорах у Бересті-Литовському (28.12.1917 — 15.01.1918 рр.). Під час гетьманського перевороту 29.04.1918 р. був заарештований і засуджений німецьким військовим судом у справі банкіра А. Доброго. 1921 р. засуджений радянською владою у справі ЦК УПСР, після звільнення у 1920-х роках — зав. відділу капітального будівництва ВРНГ УСРР. У 1931 р. засуджений у справі т. зв. Українського національного центру. Помер в ув’язненні.

492

214. Шелухін Сергій (псевд.:С. Павленко, С. Просвітянин, С. Кондратенко, 1864–1938) — український громадсько-політичний і державний діяч, правознавець, історик, поет. Член Української радикально-демократичної партії (від червня 1917 р. — УПСФ). У 1917 р. — голова Українського революційного керівничого комітету в Одесі, член Центральної ради, очолював позапартійну фракцію самостійників. Автор концепції відновлення державної самостійності України в лютому 1917 р. на підставі історично-правових основ і зречення Миколи II. Генеральний суддя, міністр судових справ УНР в уряді В. Голубовича (1918), член Державного Сенату Української Держави. Голова української мирної делегації на переговорах із більшовицькою Росією (23.05.-07.10.1918 р.). Міністр юстиції УНР доби Директорії в уряді В. Чехівського. Входив до української делегації на Паризькій та Ризькій мирних конференціях. В еміграції у Чехо-Словаччині займався науковою і педагогічною діяльністю.

493

215. Прокопович В’ячеслав (1881–1942) — український громадсько-політичний і державний діяч, педагог, публіцист та історик. Походив зі старовинного козацького роду Чигиринського пов., на Київщині. Викладач історії у київських гімназіях, редактор педагогічного журналу «Світло». Член УРДП (від червня 1917 р. — УПСФ, входив до ЦК партії) і один з провідних діячів ТУП. Належав до числа засновників Центральної ради. У січні-квітні 1918 р. — міністр народної освіти УНР. Після гетьманського перевороту повернувся до педагогічної діяльності. У травні-жовтні 1918 р. входив до складу політичної комісії Української мирної делегації на переговорах з РСФРР. У 1920 р. — міністр освіти та голова Ради міністрів УНР за часів Директорії. В еміграції один із близьких соратників С. Петлюри, обіймав ключові посади в уряді УНР в екзилі.

494

216. Токаржевський-Карашевич Іван (1885–1954) — український громадсько-політичний діяч, дипломат, історик, князь. Нащадок старовинного роду, започаткованого литовськими князями на Токарах і Керцові. У 1918–1919 рр. — радник посольства Української Держави і УНР у Відні, у 1919–1920 рр. — радник, 1920–1921 рр. — посол УНР у Туреччині. У 1922 р. — тов. міністра і міністр закордонних справ УНР. Автор численних публікацій в іноземній пресі з історії України.

495

217. Удовиченко Олександр (1887–1975) — український військовий діяч, генерал-полковник Армії УНР. Народився у Харкові. Військову освіту одержав у військово-топографічному училищі та Миколаївській академії Генерального штабу. Учасник бойових дій під час Першої світової війни, полковник, командир полку. Організатор українізації 3-го Кавказького корпусу російської армії. Делегат Всеукраїнських військових з’їздів (1917). Один з керівників оборони Києва під час наступу більшовицьких військ у січні 1918 р. За доби Гетьманату — офіцер Генерального штабу Української Держави. Перебуваючи на командних посадах у Армії УНР (командир 3-ї Залізної дивізії, командувач групи військ Армії УНР та ін.), брав участь в основних воєнних подіях національно-визвольних змагань українського народу доби Директорії. Військовий міністр, віце-президент уряду УНР в екзилі (1954–1960), військовий історик, голова низки українських військових товариств.

496

218. Полтавець-Остряниця Іван (1890–1957) — український військовий і політичний діяч. Походив з давнього козацько-старшинського роду. Учасник Першої світової війни, офіцер російської армії. У жовтні 1917 р. був організатором Всеукраїнського з’їзду Вільного козацтва, на якому обраний наказним отаманом. За часів Української Держави — генеральний писар Гетьмана України. Від 1919 р. в еміграції у Німеччині. У 1926 р. проголосив себе «Гетьманом і національним вождем всієї України обох боків Дніпра та військ козачих і запорозьких» і виступив як розкольник гетьманського руху, створивши декілька козацьких організацій, зокрема Українське вільнокозацьке товариство, Українське національне козацьке товариство (УНАКОР), статут якого базувався на програмових засадах Німецької націонал-соціалістичної партії.

497

219. Бутенко Борис (?—1926) — український громадсько-політичний і державний діяч. За фахом — інженер шляхів сполучення. У 1917 р. — керуючий справами Подільської залізниці. Належав до Української народної громади, яка привела до влади П. Скоропадського. 3.05–14.11.1918 р. — міністр шляхів Української Держави. Незважаючи на всі інсинуації представників українських соціалістичних партій щодо його «ворожого» ставлення до української справи, виявив себе палким патріотом і фахівцем. Створив спеціальну комісію по розробці української технічної термінології. До середини 1918 р. йому вдалося повністю відновити нормальне функціонування шляхів сполучення. На еміграції деякий час співпрацював з І. Полтавцем-Остряницею, проте невдовзі відійшов від політичної діяльності.

498

220. Досі не вдалося віднайти місце поховання ерцгерцога Вільгельма Габсбурга. Ні його слідча справа, яка зберігалася в Архіві СБУ (нині — у ЦДАГОУ), ні картка обліку (форма № 1) в архіві Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Києві та Київській області не містять інформації, де поховане тіло.

Content

Терещенко Юрій, et al Український патріот з династії Габсбургів

Частина І. Вільгельм Габсбург — Василь Вишиваний: з історії життя і діяльності

Вступ до біографії

Початки української свідомості

Монархічні аспірації українських політиків

Вільгельм Габсбург у намаганнях реалізувати плани галицького проводу

На хвилі революції

На чолі Українських січових стрільців

Альтернатива гетьману П. Скоропадському

Австрійська та німецька дипломатія проти Василя Вишиваного

Постання Західноукраїнської Народної Республіки

В. Габсбург і В. Липинський

За доби ЗУНР

В інтернуванні

У лавах Армії УНР

Спроба співпраці з гетьманцями

Розрив з родиною

Серед української політичної еміграції у Відні

Дипломатія УНР проти В. Вишиваного

У 1920-1940-х рр

Викрадення ерцгерцога

Частина II. Документи і матеріали

Документи №№ 1–2 Мемуари ерцгерцога Вільгельма Габсбурга-Лотрінгена

Документи №№ 3-86 Листування ерцгерцога Вільгельма Габсбурга-Лотрінгена

Документи №№ 3-39 Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до барона Казимира Гужковського

Документи №№ 40–52 Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до барона Миколи Василька

Документи №№ 53–62 Листи ерцгерцогу Вільгельму Габсбургу від барона Миколи Василька

Документи №№ 63–75 Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до митрополита Андрія Шептицького

Документи №№ 76–81 Листи ерцгерцога Вільгельма Габсбурга до Євгена Чикаленка

Документ № 82 Лист Василя Вишиваного до Миколи Ганкевича

Документи № 83–85 Листи Вільгельма Габсбурга до Володимира Старосольського

Документ № 86 Лист Вільгельма Габсбурга до генерала Армії УНР Всеволода Петріва

Документ № 87. Інтерв’ю Ярослава Окуневського з Вільгельмом Габсбургом

Документи №№ 88–98 Матеріали слідства у справі В. Габсбурга-Лотрінгена

Частина III. Збірка поезій Василя Вишиваного — Вільгельма Габсбурга

Фотододаток

Примітки

Коментарі та джерела