Хосі Сін’їті

Оповіданняі - Збірка

Вікно

Гірська мандрівка. Я йду вузькою, вихлястою стежкою. Тут, напевно, рідко хто ходить. Стежка місцями ховається в густій траві, а подекуди зникає під камінцями, що скотилися з гори. Я прямую через гаї, минаю лужки, знову заходжу в гайок.

— Рятуйте!..

Здається, хтось кличе. Я мимоволі зупиняюсь. Голос дуже знайомий. Звідки він? Я озираюся навколо. Ні, позаду нема нікого.

Потихеньку рушаю далі. За лісом відкривається новий краєвид. Дивлюся праворуч угору. Бачу крутий схил, із скелями, місцями зарослий травою. А нагорі — споруда. Так високо, що в мене навіть болить шия відхиляти голову.

Це старий будинок у європейському стилі. Досить великий і незважаючи на вік міцний, неушкоджений. Видно, то заміський дім, на будівництво якого хазяї не жаліли грошей, але одного дня розорилися і, зважаючи на те що під’їзд до нього дуже незручний, не змогли знайти покупця. Так він і стоїть уже багато років.

«Нічогенький будиночок», — думаю я, роздивляючись. В одному з вікон на другому поверсі щось маячить. Наче силует людини. Згадавши крик, який чув нещодавно, я думаю: «Може, хтось подає знаки, закликаючи на допомогу?»

Піти подивитись?

Страху не відчуваю. Скоріше цікавість. Чому там когось закрили, чому хтось благає допомогти?

Напружено вдивляюся. Небо ясне, сліпуче сонце, тому розгледіти, що відбувається за вікном, важко. Однак навряд чи мені привиділось, що у вікні щось ворушиться.

Мабуть, таки треба піти на допомогу.

Але як бути? Схил надто крутий. Десь тут має бути дорога. Заходжу в ліс. Але праворуч дороги не видно, і не схоже, що вона десь тут є.

Я повертаюся на те ж саме місце. Схил там же, де й був, будинок — на своєму місці вгорі, а у вікні на другому поверсі знову щось ворушиться.

Знову в ліс. І тут помічаю невелику звивисту стежку, що веде ліворуч нагору.

Мабуть, до самого будинку. Скоро підходжу до дерев’яних воріт, біла фарба на яких майже облупилася.

«Навіщо вони тут?..»

Дивно. Але згодом я зрозумів, що жива огорожа переросла ворота і вони стали куди нижчі за дерева поряд.

Порівняно з будинком ворота виглядають досить маленькими і скоріше нагадують фіртку. Треба буде пошукати потім, де тут вхід парадний. А зараз, першим ділом, слід знайти ту кімнату.

Я підходжу до будинку. Праворуч занедбаний великий сад. Роздивляюся його потім. Ось невеликий вхід. Напевно, на кухню. Добре було б, якби не зачинено.

Так міркуючи, я повертаю ручку дверей. Запросто відчиняються. Лишили незамкненими необачно. Але одразу переконуюсь, що грабувати тут нема чого.

Порожнє приміщення, все вкрите пилом, на стелі, в кутку — павутиння.

Якщо і можна було щось винести звідси, то це благенькі штори на вікні. Хоча навіщо — вони такі брудні.

Штори. Ага, може, я бачив, що то хитаються штори? Ну і дурень. Розсердившись, я підняв одну з розкиданих долі пляшок і пошпурив її у вікно. Почувся брязкіт. Пляшка розбилася на дрібні скалки. У вікно, напевно, вставлені шибки з надміцного скла. Той, хто будував цей будинок, був, схоже, дуже заможний. Я подумав, що і будматеріали, мабуть, використовувались вогнетривкі.

Цікаво, скільки ж коштував цей будинок? Треба подивитись, що там усередині. Відчиняю двері поруч. За ними зал без жодних меблів, навіть люстри немає. Повітря ж наче не застояне, і не відчувається вогкості. Вражає тільки порожнеча.

Іду вгору сходами. Одразу знаходжу ту кімнату. Стукаю — відповіді нема. Питаю:

— Є тут хтось?

Тихо. Але ж це саме тут. Відчиняю двері. Заходжу. У великій кімнаті знову ж таки нікого нема. Але на відміну від залу відчувається, що нещодавно тут хтось був.

Спочатку зазирну в сусідню кімнату, а потім подивлюся, що за вікном. Беруся за ручку дверей — зачинені: може, я зачинив машинально, а може, вони самі зачинилися.

І не відчиняються. Це як у номерах готелів, там двері ззовні і зсередини відчиняються по-різному. Автоматично зачиняються, і без ключа вже не відчинити. Я обдивляюся кімнату — нічого схожого на ключ немає. Потім обстежую замкову шпару — там теж нема.

Не вийти.

Усвідомивши це, відчуваю, що мені стає гаряче. Я підхожу до вікна. Натискаю раму в нижній частині, і вона по скісній трішечки відсувається. І це все. Можна було б якось розбити вікно чи виламати раму. Але внизу круча, і, стрибнувши з другого поверху, звернеш собі в’язи. Ніякої мотузки у кімнаті немає. Тут навіть немає штор. Через вікно не втекти.

Вечоріє, настає ніч. Я розмірковую про те, як можна врятуватися, втомлююся думати і засинаю, потім знову думаю. І так до ранку.

Світає. Я визираю у вікно. Внизу скелі, а по обидва боки — гай. Учора я там ішов. А далі тягнеться ліс.

Як же звідси вибратися? Ні через двері, ні через вікно. Стіни такі товсті й міцні, що без інструмента їх не пробити.

Тільки якщо хтось сюди прийде. Ці двері, напевно, просто відчиняються іззовні. Так було вчора.

Я дивлюся в вікно і чекаю. Може, побачу когось, хто буде проходити. Я зосереджуюся і починаю молитися. Аби хтось з’явився.

Так, у молитві простоявши до обіду, я когось помічаю у гаї праворуч. Кричу:

— Допоможіть!..

Людина виходить на галявину, зупиняється і дивиться вгору. І тут я припиняю кричати. Угору дивлюся наче я сам.

Я, внизу, повертаю праворуч у ліс, потім вертаюся і дивлюсь угору. Не подаючи голос, я звертаю на себе увагу рухами. Нарешті заходжу в ліс, що ліворуч. Що далі — і так зрозуміло.

Он воно як. Виходить, учора тут у вікні я бачив свій привид. Тоді я, що тут і я, що наближаюсь — хто з нас справжній? Внизу почувся брязкіт — розбилася пляшка…

Перекладено за виданням: Shiniti Hoshi. Goiraino ken. — Japan, w: st=«on» Tokyo: Shinkyoshya, 1980.

© Дмитро Москальов, переклад, 2007.

Гей, вилазь-но!

Тайфун скінчився, й небо знову затопила блакить. Проте село на околиці міста спіткало лихо: сільську капличку під горою зруйнував оповзень.

Про це селяни дізналися вранці, коли прийшли до каплиці. І стривожено загомоніли:

— Відколи ж вона тут стояла?

— Хто зна! Певно, споконвіку.

— Треба б її відновити.

— Який жах! Дощенту зруйнувало.

— Ніби вона була тут…

— Та ні, трохи далі!

Раптом один селянин вигукнув:

— Погляньте, якась яма!

Всі з’юрмилися навколо отвору в землі з метр завширшки, зазираючи вниз, Але нічого не побачили, бо всередині було темно.

— Певно, нора лисиці-чарівниці, — мовив хтось.

— Гей, вилазь-но! — загукав у яму якийсь молодик. Але звідти не почулося навіть луни. Тоді він узяв камінця й хотів укинути його до ями.

— Краще не треба, бо не минути лиха! — зупиняли його старші. Проте юнак кинув камінця в яму. Але й цього разу ні звуку.

Селяни нарубали кілків, повбивали їх довкола ями й зв’язали мотузкою: вийшла ніби огорожа. А тоді неквапом рушили до села.

— Що ж воно за диво таке?

— А де ж нову каплицю ставити? Невже на ямі!

Цілісінький день теревенили, та так ні до чого певного й не дійшли. А наступного дня машиною примчали репортери, до яких докотилася чутка про яму. Не забарились і вчені. А щойно прибули, то попростували до ями з виглядом, ніби для них таємниць не існує. Зібралися цікаві, з’явилися й стали витріщатися на яму якісь ділки.

Найближчий відділок поліції поставив вартових, щоб, крий боже, хтось не впав у неї.

Якийсь газетяр прив’язав до довгої мотузки важок і опустив у яму. Мотузка зникала в ній, поки й скінчилася. Та коли потягли вгору, мотузка не піддалася.

Репортерові кинулися допомагати кілька чоловік, та марно: мотузка обірвалася біля краю ями. А репортер, що вже обв’язався канатом і тримав напоготові фотоапарат, бачачи таке, мовчки став відв’язуватися.

Вчені зателефонували до інституту, щоб прислали потужний гучномовець: може, звуком визначать глибину. Та як не старалися, відлуння не було. Дослідники трохи збентежились, та відступити не могли, ще ба пак, усі на них дивилися. Тож установили гучномовця над самісінькою ямою, дали найбільшу гучність. Різної сили звуки довго розлягалися на кілометри довкола, але яма наче поглинала їх.

Тож здалися і вчені. Вимкнули гучномовця, ніби так мало й бути, й заявили:

— Яму треба засипати!

Атож, простіше знищити те, чого не розумієш.

Хотіли вже розходитись і цікаві, міркуючи про те, як ці мудрагелі засипатимуть яму.

Та один із ділків раптом проштовхнувся наперед і попросив:

— Віддайте цю яму мені. Я сам її засиплю.

На що сільський староста відказав:

— Хоч самотужки засипати яму нам і важкувато, проте й віддати не виходить.

Адже тут має стояти наша каплиця.

— За каплицю не турбуйтеся: я вам збудую нову, ще кращу. А на додачу й залу для зібрань.

Староста ще не відповів, як селяни загукали:

— Та невже? Але щоб ближче до села!

— Нехай забирає цю яму!

Тепер і староста не заперечував.

Покупець дотримав обіцянки. Невеличку, але з залою для зібрань, каплицю таки збудував. І біля самого села.

На час, коли надійшло свято врожаю, на будиночку біля ями, що його звела новостворена компанія по засипанню ями, вже красувалася вивіска з відповідною назвою.

Спільники комерсанта розгорнули в місті бурхливу діяльність, пропонуючи яму якої завгодно глибини. Адже вчені казали, що яма не менше п’яти тисяч метрів завглибшки. А для радіоактивних відходів кращої годі й шукати.

Власті дали дозвіл, і фірми, що мали атомні електростанції, наввипередки стали укладати угоди. Мешканці села занепокоїлися, та їх заспокоїли: мовляв, для землі на найближчі кілька тисячоліть небезпеки ніякої, та й частку прибутків вони матимуть.

А крім усього, з міста до села негайно проклали чудове шосе. Тим шосе самоскиди привозили свинцеві контейнери, водії піднімали ляду, що закривала яму, й скидали вниз радіоактивні відходи.

З Міністерства закордонних справ і Управління збройних сил самозахисту привозили в сейфах непотрібні таємні папери й теж кидали до ями. Урядовці, що наглядали за цим, теревенили про гольф, а їхні підлеглі вкидали один по одному папери й базікали про гральні автомати.

Чи то яма була глибшою, ніж сподівалися, чи то внизу ширшала, але несхоже було, щоб вона колись заповнилась. А тим часом компанія по засипанню ями процвітала.

Вчені привозили рештки тварин, на яких робили досліди з вивчення інфекційних хвороб. Поліція й собі додавала трупи бездомних волоцюг. Виник задум відвести до ями стічні води: адже це куди зручніше й безпечніше, ніж зливати їх у море.

Яма запалила і мешканців міста: вони більше цікавилися роботою й перестала відкладати на чорний день. Усі прагнули на підприємство чи в торговельну фірму, а сміттярем уже ніхто бути не бажав. Та всі сподівалися, що й це, завдяки ямі, якось улаштується.

Дівчата, збираючись заміж, викидали в яму старі щоденники. Дехто вкидав до ями фотокартки колишніх коханих, перш ніж завести нових. Поліція знищувала в ямі фальшиві гроші, вилучені в злочинців. А злочинці й собі полегшено зітхали, коли позбувалися тут речових доказів.

Яма поглинала все, що б і хто в неї не кидав. Місто скидало в яму всі покидьки, аж помітно почистішали морська вода й повітря.

Якогось дня один робітник зварював нагорі арматуру в будинку, що самезводився. Потім присів перепочити. Аж раптом у нього над головою почулося:

— Гей, вилазь-но!

Він поглянув угору, але там розпросторилося тільки безкрає небо.

«Певно, вчулося!» — подумав будівельник і знову опустив голову.

А звідти, звідки чувся голос, упав мало не на нього камінчик. Але той не звернув на це уваги, милуючись містом, що день у день гарнішало.

© 1987 Ігор Дубінський (переклад українською мовою)

Голос за стіною

Скориставшись нагодою, чоловік придбав досить дешево квартиру.

— І сполучення зручне, та й платня помірна…

Квартира не дуже велика, та для одного цілком достатня. Однак звикнути до нової квартири перешкоджала одна обставина.

А саме — сусідка. 27—28-річна, небалакуча, чемна жінка; працює вона, схоже, в якійсь фірмі. Не можна сказати, що не приваблива, але й не красуня. Живе собі безтурботним життям.

Чоловікові життя таким не видавалось.

Як тільки наставала ніч, за стіною починалася балаканина. Скоріше за все, то вона зі своїм хлопцем базікають собі опівночі. Чоловік вагався.

— Невже будинок зведено на скору руку?

Зовні, та й усередині, будинок виглядав досить солідно збудованим. Зрештою, при такій платні за квартиру, можна заплющити очі й на те, що перегородки між квартирами затонкі. А були б вони ще тонкішими, можна було б, напевно, чути зміст розмови в сусідній квартирі. Однак чутно було тільки гомін, під який заснути неможливо.

— Хто ж може бути цей балакун?

Ні йдучи на роботу, ні повертаючися додому, чоловік не бачив, щоб хтось виходив чи заходив у сусідню квартиру. Напевно, цей тип уникає зустрічі з людьми.

Будь ласка, ваша справа, але ж ця балаканина серед ночі діє на нерви. Якби хоч музику ввімкнули — не так дратував би звук голосів.

Недосипання стало позначатися й на роботі.

Згодом чоловік узагалі почав страждати від безсоння, почувався виснаженим.

А якщо спробувати поговорити? Можна було б застосувати якісь звукоізоляційні матеріали з обох сторін стіни — і я б спокійно відпочивав і вони могли б скільки завгодно розмовляти.

Чоловік пройшов у кімнату, подзвонив у двері сусідки. Жінка відчинила.

— А, сусіде, будь ласка, проходьте.

— Вибачте, що я оце так…

Пройшовши в кімнату, чоловік сів на стілець. Жінка промовила:

— А я саме хотіла поговорити з вами.

— Ось як? Тож добре, що я завітав.

Чоловік зрадів: ну тепер можна буде спокійно домовитись.

— Мабуть, вас турбує, що відбувається вночі?

— Так. Ви розумієте…

— Дійсно, розмови за стіною дуже чутно і це не може не заважати.

— Згодна.

Жінка, схоже, мислить адекватно. Зазвичай люди, окрім себе, нічого не бачать.

— І заснути, за таких обставин, дуже важко.

— Саме так.

— Я вважаю: в певному віці чоловік і жінка починають зустрічатись, і чинять так, як вважають за потрібне — тут нема нічого поганого. Але, при цьому, необхідно поважати й інших людей.

— Так, повністю з вами згодна. Тому я би хотіла запропонувати, з обох сторін стіни зробити звукоізоляцію. Можливо, таким чином, ми не будемо заважати одне одному.

— Я також про це думав! Дуже радий, що ви це запропонували.

— От добре, що ми можемо порозумітися.

Жінка звернулась до сяючого від радощів чоловіка.

— Отже тепер про спокійний сон можна не турбуватись. А можна вас запитати.

— О, прошу, прошу.

— А хто та жінка, з якою ви ведете розмови до пізньої ночі?

Перекладено за виданням: Shiniti Hoshi. Goiraino ken. — Japan, w: st=«on» Tokyo: Shinkyoshya, 1980.

© Дмитро Москальов, переклад, 2007.

Дещо нове про Шерлока Холмса

— Ви, як завжди, вчасно, Уотсоне! — мовив Холмс безбарвним голосом, коли я знічев’я завітав до нього в контору. Замість привітання я поцікавився:

— Чого це ви такі похмурі?

— Та бачите, мої фінансові справи останнім часом дещо погіршились. До речі, не позичите дещицю, якщо маєте?

Я скрушно махну рукою:

— Де там! У самого вітер у кишенях. Та й не звик я з’являтися сюди при грошах. От коли їх нема, зазирнути до вас — найкращий рятунок від нудьги. І сьогоднішні відвідини — не виняток. От тобі й маєш! Вам, здається, зрадила ваша славетна логіка!

— Що за… — згукнув був Холмс, але урвав і тільки глибше вгруз у крісло, похню плено й відчайдушно запалахкотівши люлькою. Вигляд він при цьому мав досить ку медний. Незле б зробити про нього комікс. Видавництво «Шпинат», гадаю, не відмовилося б.

За дверима почулися кроки. Холмс підхопився на рівні й, не випускаючи люльки з рота, жваво відзначив:

— Ага, пахне грубою рибою! Певен, що не помиляюсь!

— Звідки така певність?

— Кроки то наближаються до дверей, то віддаляються. Отже, відвідувач вагається: ввійти, чи ні. Та й хода виказує, що в нього катма грошей. Бо в кого гаманець повний, той ступає поважно. Не те, що наш нерішучий гість.

— Справді, міркування цілком логічні. Але якщо відвідувач без грошей, яка ж це «груба риба»?

— Не сумнівайтеся, Уотсоне! Багатії скнаристі. І не полюбляють розлучатися з грішми. А в злидаря слабинка: в нього тільки й думки, що про гроші, він прагне легкої наживи. Граючи на цьому, можна робити з ним, що заманеться.

— Слушно. Ваша логіка бездоганна, як завжди!

— Я сам займуся ввідвідувачем. А ви, будь ласка, втримайтеся від зайвих зауважень. Ось і він!

У двері постукали, й на порозі постав молодик — у ньому відразу вгадувався зубожілий аристократ. Атож, логіка Холмса справді бездоганна! Гість нерішуче почав:

— Чи тут контора славетного містера Шерлока Холмса?

— Ви не помилились. Холмс — це я. Проте мою славетність нехай оцінять прийдешні покоління.

— У мене до вас прохання…

— Будь ласка! Я саме вільний. І ладен віддатися важкій задачі й прислужитися вам.

— Не знаю, як почати… Я — Джон Клей, останній нащадок шляхетного роду. Але я… захряс у боргах. І не знаю, як уберегти свої добре ім’я. Тож вирішив удатися до людини такого виняткового розуму…

— Як сумно було чути таке!

Холмс позирнув на мене й незворушно відповів:

— Зараз важко не тільки вам. Певно, в цьому винний уряд. Але я вам співчуваю. Бо розумію, як це нестерпно.

— Благаю вас, благаю, порадьте, що робити?!

Холмс усміхнувся й сказав відверто:

— Вам лишається одне: вкрасти гроші!

— Що? Вкрасти? А власне, чому б і ні? Якби я був простого роду, міг би найнятися, скажімо, в Тауер прибиральником. Але аристократу не личить ховатися в тінь! От тільки… Хіба ж я тямлю в злодійському ремеслі!

— Пусте! Покладіться на мене.

— Дякую вам, містере Холмс! Вдаючися до вас по допомогу, я відчуваю себе в цілковитій безпеці.

— От і чудово! Зараз я викладу вам усе докладно. Мій мозок зберігає безліч способів здійснити злочин. Проте я ділова людина. За пораду належить винагорода.

— Винагорода…

— Атож. Якщо не маєте грошей, можу порадити непогану позичкову касу. Її власника звуть Уїлсон. Можете сходити хоч зараз.

– І яка винагорода?

— Це залежить від оригінальності злочину. Такі правила! А оригінальність я гарантую.

— Що ж, до скорого побачення!

Зубожілий аристократ Клей пішов дещо підбадьорений. Зовні він не скидався на злидаря, якому нічого заставити. І справді, невдовзі перед нами знову постав наш відвідувач.

— Я таки дещо роздобув, хоч і небагато, — заговорив він. — Цей ваш Уїлсон — досить похмура особа. Сподіваюся, цього вистачить?

Клей дістав із кишені сто фунтів.

— Гадаю, що так. Отже, йдеться про позичкову касу, де ви щойно побували.

— Цього рудого чоловічка?

— Саме так.

— То мені що, його пограбувати?

— Не кваптеся! Ви маєте справу з Холмсом! Мій гонорар за пораду занадто висо-

кий для таких невибагливих прийомів. Насамперед помістіть у газеті оголошення:

«Спілка рудих. Відкрито вакансію. Висока винагорода».

— Яка ще «Спілка рудих»?

— Пояснення — потім. З Уїлсоном ви вже познайомились. Покажіть йому оголошення й порадьте не проґавити нагоди. Запропонуйте свої послуги як заступника на час його відсутності. Якщо ж його руда чуприна — перука, запропонуйте найновіший засіб проти облисіння. В будь-якому випадку вдасться відволікти його днів на десять.

Домовтеся заздалегідь з кимось із приятелів щодо приміщення.

Клей аж у долоні сплеснув від захвату:

— Так-так, розумію! За його відсутності можна хазяйнувати в касі скільки хочеш.

Що ж, містере Холмс, задум справді чудовий. Сто фунтів — чималі грошики, але вони воздадуться сторицею. Чим швидше обертаються гроші, тим краще. Тож мерщій до діла!

Енергійно підвівшись, Клей рушив до дверей, але Холмс зупинив його:

— Стривайте-но! Якщо ладні викласти ще деяку суму, то в мене є дотепніший задум.

— От як? — затримався Клей.

— А втім, не наполягаю. Ми з Уотсоном цілком спроможні здійснити його й самі.

Чи не так? — Холмс несподівано обернувся до мене. Я підхопив його гру:

— Атож! Я й сам оце міркував, як би трохи розвіятися!

— У що ж обійдеться ваш незвичайний задум? — Клей невпевнено сягнув до кишені.

Холмс, упевнившись, що з клієнта можна витягти щось іще, відповів:

— Двісті фунтів.

Клей на мить завагався, але дістав гроші.

— От і чудово! Чим більші капіталовкладення, тим вищий прибуток! Якщо це правило викликає у вас сумнів, можу познайомити вас з таким собі Кейнсом… — Холмс миттю сховав усі триста фунтів до внутрішньої кишені.

— Ні, лекції з економіки залишмо до кращих часів. Отже, ваш план? — Клей явно непокоївся.

— Не хвилюйтеся, зараз усе поясню. Повернімося до нашої позичкової каси. Задня стіна будинку прилягає до Міського й приміського банку. Підкоп із сутерену позичкової каси приведе просто до підземного сховища банку. Гадаю, вам відомо, містере Клей, де більше грошей — у позичковій касі чи в банку.

— Ото ну! Ви просто чарівник, містере Холмс! Ваш задум вартий кожного пенса з тих двохсот фунтів, що я за нього виклав. Хутчій до роботи!..

Зраділий Клей зірвався з місця, та враз зупинився: в нього зродився якийсь сумнів:

— Стривайте, але ж при підкопі буде ціла гора землі. А де її подіти?

Холмс здивовано звів очі:

— Оце питаннячко!

— Перепрошую, але, схоже, вам доведеться повернути мої двісті фунтів.

— Та не кваптеся!.. Ви чули про чоловіка на ймення Едмон Дантес? Ув’язнений у підземеллі, він щодня, потай від наглядачів, копав підземний хід. І врешті-решт докопався до камери старого сусіди. Потім йому вдалося видобутися на волю, й він зажив слави як граф Монте-Крісто. Прочитайте, як він діяв, і зробіть так само.

Я зовсім розгубився, але Холмс, схоже, ніколи не втрачав самовладання. Ото голова! Клей повеселішав:

— Щиро вдячний за пораду, містере Холмс. Тепер честь мого стародавнього роду врятовано!

Він рушив до дверей, але Холмс знову окликнув його:

— Містере Клей, я б радив вам продовжити розмову. Чи не маєте ще три сотні?

Мені сяйнув просто фантастичний задум.

— Ні, мені досить і того, що ви запропонували.

— Що ж… А все ж радив би ризикнути…

— Дякую, але мушу відмовитись.

Клей вийшов. Холмс провів його поглядом і цмокнув язиком:

— От негідник! Пожалів триста фунтів!

— Ет, не побивайтеся! Адже триста фунтів усе-таки маємо!

— Воно так, але груба риба, як оця, трапляється не щодня. А знаєте, треба провчити його за скнарість. Триста фунтів мусять дістатися нам.

Я простяг руку до Холмса, що палав благородним гнівом:

— До речі, мало не забув. Не хочете поділитися?

— Поділитися? Справді, адже треба, щоб ви мовчали. На жаль, багато не можу запропонувати… — Холмс простягнув мені сто фунтів.

Через кілька днів я знову завітав до Холмса.

— А-а, Уотсон! Я саме збираюсь іти. Неабияка дичина, скажу я вам!

— Я просто гублюся, Холмсе! І на кого ви полюєте цього разу?

— Той самий Клей, зубожілий аристократ, що пошкодував три сотні. Я цього не подарую!

— Не заздрю йому!

— Не слід співчувати злу. Коли такому, як він, потрапляють до рук гроші, іншим їх уже не бачити. Вдячності від нього не діждешся. Але не гаймо часу! — поквапив мене Холмс.

Я відчував, наскільки переважає мій друг інших силою розуму й нетерпимістю до зла. Він зв’язався з поліцією й службовцями банку, і ось ми зачаїлися в підземному сховищі.

— Намагайтеся не шуміти. Гадаю, чекати вже недовго.

— Ви ніби все знаєте заздалегідь! — докинув управитель банку Мерівезер, помітно занепокоєний.

— А все у дедуктивному методі міркування!

Раптом підвальну темряву розітнув спалах. У стіні відвалився камінь, і з’явився чоловік.

— Це він! Іменем закону…

Чоловікові — а то був Клей — вистачило одного погляду, аби зрозуміти: його задум провалився.

— То ти мене обдурив!

— Стій, ані руш! — гримнув інспектор. Клей, втрачаючи залишки аристократичного лоску, аж завив:

— Підступна бестія!

І спрямував на Холмса пістолет. Та порух мого друга виявився на мить швидшим.

Клей отримав кулю разом зі словами Холмса: «Негідник лишається негідником до останнього подиху». І впав мертвий.

— Містере Холмс, вас не поранено? — Інспектор і Мерівезер кинулися до нього.

— Пусте! — Мій друг гордовито випнув груди. — Шерлока Холмса не так легко здолати!

Ми вислухали холмсові детальні пояснення. Клей нічого не міг заперечити, а інші цього й не прагнули.

— Що більше вас слухаю, то більше впевнююся, що той Клей — просто геній зла! –

Інспектор не на жарт розхвилювався. Він не мав і тіні сумніву: розгадати подібний злочин під силу лише Шерлокові Холмсу. За інспектором озвався і Мерівезер:

— Якщо хтось і геній, то це містер Холмс! Тільки завдяки вам наш банк чудом уникнув лиха. Не знаю, як і дякувати…

— Гадаю, трьохсот фунтів вистачить!

З легким серцем поверталися ми до холмсової контори.

— Який ви розумник, Холмсе! — похвалив я друга, простягаючи долоню. Помітивши мій порух, Холмс уклав у неї сто фунтів.

— От і все, Уотсоне. Вам лишилося тільки написати про це гарне оповідання.

— Згода. Але я, як і ви, ділова людина. Щоб описати все, як годиться, не завадили б іще сто фунтів. Адже доведеться стільки переробляти, та ще й у найголовнішому! А це виснажлива розумова праця.

— Що ж, нема ради! Тільки напишіть як слід!

— Можете не турбуватись!

Отак я заробив двісті фунтів лише за день.

Хіба ж міг я написати про Холмса погано! Адже ми з ним — випробувані друзі. Та й для мене, підданого її величності, було б непрощенним виносити на загальний розгляд сторінки літопису Британської імперії, яких слід соромитися: це могло б навіть похитнути підвалини панування над колоніями! Отож, перехилю чарку, й за перо!

Здається, й непогана назва є: «Спілка рудих»!

© 1992 Ігор Дубінський (переклад українською мовою)

Ера готівки

Ранок. Як завжди, закукурікав електричний півень, і я розплющила очі. З вітальні чувся незнайомий голос. Я зазирнула крізь нещільно зачинені двері до вітальні: навпроти татка сидів якийсь молодик. Я нашорошила вуха.

— То як? Бажаєте відкрити і в нашому банку рахунок для хабарів?

Із слів гостя я зрозуміла, що то агент якогось банку. Татусь заперечливо похитав головою:

— Але ж я вже маю такий рахунок у банку, через який проводжу свої комерційні справи.

Та банківський службовець наполягав:

— Воно то так, проте насмілюся завважити, що такому фахівцеві з космічної торгівлі, як шановний пан, не завадив би ще один рахунок. Вам, певно, відомо, чим вигідні послуги нашого закладу: ми виконуємо всі операції якнайшвидше. Лише зателефонуєте, й гроші опиняться на вашому рахунку. Та й ми відразу інформуємо своїх клієнтів про надходження. І «Хабарний вісник» щодня розсилаємо!

— Його й інші банки надсилають! — незворушно хитнув головою татко.

— Та що там говорити! Ось погляньте, якщо ви тільки відкриєте рахунок… — На столику між татком і гостем затуркотіла портативна обчислювальна машинка. — Щось подібне…

— Ну-ну, подивимося, що з того вийде, — татусів голос пожвавішав.

Я відразу зрозуміла, що тепер розмова затягнеться. А сьогодні ж татко обіцяв повести мене в космоботанічний сад, та, певно, сподівання марні.

Я перевдяглася й вийшла до вітальні.

— Доброго ранку, тату! Здрастуйте, шановний пане!

І відразу перейшла до справи:

— Татусю, в тебе сьогодні вихідний. То, може, підемо до космоботанічного саду?

— Хіба не бачиш, що я зайнятий? Нехай іншим разом…

Я так і гадала, тому зарюмсала:

— Он як, не хочеш! Ти ж обіцяв…

І заревла голосніше. Татусь сягнув до кишені й простягнув мені золоту монету. Я ще плакала, але сльози капали лише з одного ока. Татко дістав другу монету. Я перестала плакати й посміхнулася:

— Гаразд, але наступного разу неодмінно!

Під туркотіння обчислювальної машинки я подалася до їдальні. Втішена двома монетками, я необачно грюкнула стільцем біля столу й аж злякано зойкнула. Бо, якщо почує мама, то надає ляпанців. А щоб заслужити пробачення, треба віддати монету.

Тож треба трохи стриманіше виявляти свою радість.

Поснідавши, я вирішила йти до школи, бо ж до космоботанічного саду татко мене все одно не поведе.

Та відразу за ворітьми я побачила, що мені не пощастило: там уже чекав малий здирник.

— Гей ти, недолуга! — гукнув він.

Я не вважаю себе за недолугу, але куди дінешся, якщо малий здирник так вітається. Хоч іноді, гадаю, непогано б йому вітатись якось по іншому. Часу в мене обмаль, тож якщо торгуватися, спізнюся до школи. А за спізнення треба віддати вчителеві дві срібні монетки. Тому мовила до малого здирника:

— Здачу маєш?

— Авжеж!

Ще б пак! Хто бачив, щоб у малого здирника та не було здачі! Як завжди, мої слова означали згоду. Я простягла йому золоту монету й отримала дев’ять срібняків решти. Здирник вдоволено посміхнувся:

— От і гаразд!

— Ти б кинув це діло! Вигадай щось краще.

— Незле б, але я дурний.

А й справді, розумні діти здирством не займаються. Якщо брати забагато, тебе боятимуться й обминатимуть, тоді взагалі нічого не одержиш. А якщо нажаліється хтось, то й відберуть назбиране.

В аеробусі, що йшов до школи, було людно, проте я спритно прослизнула в нього, ще й усілася. На наступній зупинці ввійшла старенька й зупинилася біля мене.

— Дитинко, чи не поступишся мені місцем? — І простягла срібну монетку. Я вдала, ніби нічого не чую. Такса є такса! Старенька неохоче витягла ще одну, я підвелася й привітно всміхнулася:

— Сідайте, прошу вас. Сідайте!

До школи я встигла вчасно. Першим уроком була історія.

— Почнемо, діти! З давнини засоби підтримки суспільної діяльності час від часу змінювалися. Для цього використовували релігію, владу, політичні доктрини, науку й таке інше. Але найкращий із засобів — гроші! Якщо порівняти суспільство з машиною, то гроші ніби мастило, а якщо з організмом — то ніби кров. Хто там куняє?! Навіть якщо тобі зрозуміло, однаково на уроці слід слухати уважно.

Вчитель лише зауважив хлопцеві на останній парті. А наступного разу, певно, оштрафує його. Вчитель повів далі:

— Безумовно, закони існують і тепер. Але, як відомо, хоч зараз і є в’язниці, та ніхто в них не сидить, хоч і є шибениці, проте нікого не страчують. У давнину люди прагнули розв’язувати справи на основі законів. Та це все одно, що пускати машину без мастила.

Вчитель перевів дух.

— Ви, певно, знаєте, що поліція не нехтує дрібними злочинцями. Звичайно, якщо поліцай отримає хабаря, він може й відпустити харцизника. Та якщо він так чинитиме постійно, то не досягне успіхів у роботі, не дістане підвищення й не займе становища, де хабарі більші. Так і прокурор. Перш ніж узяти хабаря від захисника, він має зважити, як це відіб’ється на його майбутньому. Серед прокурорів трапляються й такі, що задля скорішого підвищення самі дають хабарі адвокатам, аби процент злочинності зріс. А для підсудного це значить, що адвокатові треба дати більше. Одним словом, у наш час злочини зовсім невигідні.

Мені було нецікаво слухати такі дурниці. Проте я знала, що коли ловити ґав, учитель може стягти штраф.

— Але щоб кожен зрозумів, що порушувати закон невигідно, потрібен час.

Найскладніше було подолати розуміння хабаря як правопорушення. До речі, для ведення справи потрібні ще двоє людей. Хто вони? — вчитель звертався до мене.

— Один — суддя. Вислухавши прокурора й адвоката, він визначає розмір штрафу.

— Вірно. Неспроможного сплатити штраф чекає каторга, ба навіть смертна кара.

Та в економічно розвиненому суспільстві таких дурнів нема, тож ці поняття існують тільки на папері. Гаразд, а хто ж другий?

Я не могла відповісти. Я збиралася сьогодні в космоботанічний сад, тому й не довчила уроків.

Хлопець, що сидів попереду, покрутив рукою в себе за спиною, мовляв, можу підказати. Якби я кашлянула, він би написав пальцем у повітрі відповідь. Але останнім часом він надто дорого брав за підказку, тож я відхилила його пропозицію.

— Не знаю, — відповіла я вчителеві. Тепер сплачуй учителеві штраф. Справді, невигідно погано вчити уроки.

— Що ж, кепсько. Це — свідок. У ролі свідка можна добряче заробити, але заумови, що чудово знаєш справу. Бо за лжесвідчення стягується чималий штраф, та ще й судові витрати, тож це збитково. Кожен має пильнуватись, розраховувати, перш ніж прийняти рішення. Це вкрай важливо!

Потім була математика, мій улюблений предмет, тому я заробила на підказках учням поруч і ззаду. От і відшкодувала за штраф на історії.

Після уроків я побігла в учительську:

— Пане вчителю, ось гроші…

Вчитель сховав гроші до кишені. Потім дістав перевірену контрольну й показав мені:

— Цього разу оцінка лише шістдесят. Багато помилок!

— Багато помилок?.. А як же я покажу вдома?! Адже татусь сердитиметься. Пане вчителю, чи не можна якось зарадити?

Я не відступалась від учителя. Навіть прибрехала, який величезний штраф стягнетатко. Хоч тут треба пильнуватися, бо коли назвати завелику суму, вчитель здогадається, що хочеш трохи урвати, тоді взагалі нічого не вийде.

Торгувались довгенько, але за золоту монету вчитель таки переправив оцінку на дев’яносто п’ять. На сто балів не вистачило б грошей. Та й татусь здогадався б, що тут щось не те.

— Щиро вам вдячна, пане вчителю!

Я попрощалася з учителем і побігла додому.

Татусь саме щось розраховував у себе в кабінеті.

— Добридень, татку! Я одержала дев’яносто п’ять! — вигукнула я.

— Он як! Молодець! Маєш винагороду.

Татусь простягнув мені три золоті монети. Якщо відняту ту, що віддала вчителеві, то залишаться дві. Але якби я краще вчила уроки, її б віддавати не довелося. Треба краще вчити! Вирішено: з завтрашнього вчитимуся без штрафів!

Перш ніж лягти спати, я вкинула до скарбнички гроші, зароблені за день.

Скарбничка була така важка, що годі й підняти. Я щосили пхнула її й трохи зрушила з місця. Всередині приємно забряжчало.

Вже в ліжку я ще раз переглянула каталог обчислювальних машин, які можна було замовити. Які ж вони гарні та яскраві! Може, невдовзі і я придбаю таку. Адже помилятися з обрахунками — значить зазнавати збитків!

У кінці каталогу значилися обчислювальні машини для дорослих, для підрахунку хабарів. Великі й напрочуд гарні. Скоріше б вирости й самій мати таку!

Запугикала електрична сова, й світло у спальні примеркло. Я відклала каталог і натягла на себе ковдру.

Може. сьогодні мені насняться обчислювальні машини та золоті монети, що дзвенять, плинуть одна по одній. Непогано б… Цікаво, а що снилося дітям колись? І що снитиметься в майбутньому?

© 1987 Ігор Дубінський (переклад українською мовою)

Знахідка

— А поглянь-но, яка чудова штука! Схоже на інформаційний пристрій!..

Кілька жителів планети Піра, що приземлилися вночі, якимось дивом затесалися на склад і в кутку помітили щось небачене.

— Справді… Ану-но, подивимось… Та він може й накопичувати дані! А ємність яка!

— Слухайте, та він не просто накопичує дані, а й упорядковує! А при потребі ще й миттю видає!..

Піряни не могли надивуватися.

— Оце пристрій! Накопичує інформацію, впорядковує її, осмислює та ще й робить висновки! У нас на Пірі такі чи й побачиш. Хіба що загін косморозвідників, як-от наш, спроможний ще розжитися. А тут мало не під ногами валяється!

— Стривайте! Та стривайте ж! Схоже, цей пристрій не тільки робить висновки, а й керувати здатен. Робить висновок, а тоді на його основі і діє! Страшенно зручно!

— От-от! Він куди кращий за наші!

— Друзі, та на цій планеті у кожного є такий! І не можуть використати до пуття! І сам не гам, і іншому не дам — так виходить! Знаєте що, гайда мерщій додому, доповімо. А тоді відкриємо торгівлю й закупимо цих пристроїв якнайбільше. До речі, прихопимо й оцей, за взірець правитиме, а то не повірять. Ну ж бо, як він тут розбирається?

Сторож, який досі лише тремтів, забившись у куток, раптом зарепетував не своїм голосом:

— Та боляче ж!.. Ой-ой!.. То, виходить, не примари це, не привиди! Не інакше, як ці дивні роботи — інопланетяни! Ой!.. Та що ж ти мені голову відкручуєш?! Пробі, рятуйте, люди добрі!..

© ВСЕСВІТ. - 1988. - № 5.

© ДУБИНСЬКИЙ Ігор, переклад з японської, 1988.

І що воно за час!

— Передаємо останні новини. Міжнародні події. Напруженого становища на жодному з кордонів між країнами не спостерігається. Внутрішні події. На вчорашній день кількість правопорушень у нашій країні дорівнювала нулю… — лунав голос.

На екрані великого телевізора на стіні — чудовий краєвид із горами та морем.

Чоловік, що лежав перед екраном, пробурмотів:

— Не те, зовсім не те!

В кімнаті приємна прохолода. Повіває чисте, свіже, запашне повітря. В сусідній кімнаті прибирає робот.

Програма змінилася. Екраном попливли фантастичні кольорові візерунки, полилася приємна музика. Чоловік подивися трохи, тоді клацнув перемикачем і став натискати кнопки з цифрами — екран міг працювати і як відеотелефон. Сигнал виклику урвався, на екрані постав приятель. Чоловік запитав:

— Ну як, усе по-старому?

— Звичайно, по-старому, хіба не бачиш?

І приятель розмовляв лежачи. Він палив цигарку, а робот тим часом робив йому масаж.

— А ти ніби ще пострункішав!

— Ще б пак! Та й ти не погладшав!

Друзі втішено засміялися.

— Ніде нічого не трапляється. Воно, взагалі, непогано…

— Твоя правда, просто чудово!

Сьогодні — не новорічне свято. Ба навіть не вихідний! Найзвичайнісінький собі день. Чоловік не витримав:

— Спокій та спокій, а час спливає. Аби якась подія, хоч маленька, хоч одна!

— Може, ще й значна?

— Ще краще!

— Знаєш, як це зветься? Небезпечні думки! Втім, не в тебе одного вони виникають. Але ніхто не пробує сам кудись піти й щось утнути. Тож такі думки можна навіть не вважати небезпечними. Це ти просто відчуваєш, що запізно народився. Невже сам не розумієш?

— Та розумію я все! Вже й побалакати не можна!

— А все ж наш час… Колись таке нікому й не снилося!

— Ет, якщо заведеш про давнину, то кінця тим розмовам не буде. Марне базікання! Ну, бувай здоровий!

— Цього міг би й не казати, все одно ніхто не хворіє. Хоч-не-хоч, будеш здоровим і житимеш довго.

— Та це тільки приповідка. Бувай!..

Чоловік вимкнув телефон, і постать його приятеля на екрані зникла. До кімнати ввійшов робот і запитав:

— Ви нудьгуєте, пане? Може, заграти на піаніно? Чи почитати книжку?

— Та ні, дай спокій!

— Може, волієте якусь гру? Або поїздку електромобілем по околицях?

То був бездоганний універсальний робот. Грав в усі ігри й програвав, коли слід.

Водив машину так, що аварій можна було не боятися. Вірні роботи ніколи не завдавали шкоди людині. Й уночі робот не спав, охороняв дім від злодіїв. А втім, які там злодії!

У двері подзвонили, й робот пішов відчиняти. А чоловік собі лежав. Прийшов робот-розсильний.

— Ось вам продукти на тиждень!

— Дякую!

Грошей платити не треба. Робот узяв продукти, відокремив частку, щоб приготувати їжу, а решту сховав у холодильник і замкнув на ключ. Чоловік аж скрикнув, побачивши таке:

— Що ж ти робиш!..

Такий уже настав час… Кожен у світі мав затишне житло, універсального робота.

Фізичної праці ніхто не знав.

Так що гріх нарікати. От тільки з їжею гірше. Комп’ютер несхибно розподіляє на всіх порівну. Але одержаного ледь вистачає, аби не вмерти з голоду…

Робот відказав:

— Я особисто не розумію, що таке порожній шлунок. Тому співчуття від мене не ждіть!

«Паскудство! Хоч би поцупити щось їстівне!» — Та далі думок справа не йшла, бо бракувало сили. Хтозна, чи пройшов би самотужки хоч півсотні метрів. Краще вже лежати…

Тому й не було злочинців. А зухвальця, що розв’язав би війну, — й поготів.

© 1987 Ігор Дубінський (переклад українською мовою)

Людина в білому

Коли вранці я заходжу в кабінет начальника відділка, то насамперед дивлюсь у велике дзеркало на стіні — така вже в мене звичка. В дзеркалі відбивається постать чоловіка років тридцяти — моя.

Біла форма. Мені подобається вона. Чи ж не символ це ідеальної чистоти?! Я пишаюся правом носити цю форму.

Ззаду, до самої шиї, форму застебнуто на всі ґудзики. Підперезано синім паском. З лівого боку на паску висить сріблястий нагай сантиметрів сімдесяти. Гнучкий, з особливого сплаву.

На лівому рукаві — пов’язка, на ногах — сірі чобітки. Все пасує якнайкраще, все свідчить про важливість роботи.

Розумні люди там, нагорі, вигадали таку форму! Я і роботу цю обрав через неї. Проте шлях до неї не був гладенький. Цьому місцю передувало довге й суворе навчання в спецшколі. Де тренували і м’язи, і нерви.

До вподоби мені й те, що мене оточує. Ми маємо і обчислювальні машини, і магнітні запам’ятовуючі пристрої, і безліч перфокарт у найсуворішому порядку — вони будь-якої миті ладні прислужитися нам. Всі прилади точні й невтомні. Така вже наша робота. Бо годі припуститися помилки чи розслабитися бодай на хвильку.

Місце моєї роботи — 89605 відділок особливого загону поліції. Я — його начальник. Разом із двадцятьма підлеглими відповідаю за свою дільницю.

На роботі я передусім зв’язався з центральним управлінням. Потім пішов до апаратної, де уздовж всієї стіни тягнуться ряди кнопок. Черговий натискав їх одну по одній і вмикав розташовані в різних місцях потайні мікрофони; вони давали змогу чути, про що там говорять.

Щойно я увійшов, черговий привітався:

— Добридень, шефе!..

— Продовжуй роботу!

Черговий натиснув кнопку; молодий жіночий голос запопадливо допитувався:

— То як, ти задоволений? Ну скажи, ти задоволений?..

Мабуть, мікрофон був у готельному номері. А чи й під лавкою десь у парку.

Черговий незворушно натиснув наступну кнопку. Жіночий голос зник, натомість якийсь чолов’яга хрипко проказав:

— Снодійних куль вдалося роздобути лише п’ять. З цим на серйозне діло не підеш…

— Чорт забирай! Слухай, а чи не взяти містечко розваг? Коли парк зачинять, заліземо і…

Черговий так само незворушно потягнувся до іншої кнопки.

В нашій апаратній чого тільки не почуєш! Часом якісь дурниці, часом щось цікаве, а іноді, як-от зараз, про грабіжницькі задуми. Випадало навіть чути про підкупи й замахи.

Однак таким дріб’язком нехай займається звичайна поліція. Наш особливий загін поліції в ці справи не втручається. Ми нікому не доповідаємо про них, просто не звертаємо уваги. Адже само по собі підслуховувати аморально. Навіть коли готується замах…

Часом поліція неспроможна знайти убивцю. А тим часом його знав і я, і мої хлопці. Траплялося й стикатися з ним віч-на-віч. Та брати його ми не могли. Жоден м’яз на обличчі в нас не мав ворухнутися. Цього нас теж навчали в спецшколі. У нас кожен має зберігати таємницю, як католицький священик таємницю сповіді. Але ж найнестерпніше для людини — тримати язика на припоні!

Серед моїх підлеглих були й такі, що дізнавалися в апаратній про зраду власних дружин. І мусили робити вигляд, ніби й не здогадуються про це. Певно, куди важче самому підслуховувати, ніж знати, що підслуховують тебе.

Але така вже наша робота. Вкрай важлива робота. Хтось повинен жертвувати собою заради загального добра. Тому кожен із нас мав спокійно виконувати свої обов’язки…

Черговий натиснув ще одну кнопку.

— Татусю!.. — почувся голос хлопчика років п’яти.

— Чого тобі?

— Давай пограємося! Хочу гратися у ві…

І в мене, і в чергового раптом напружилися обличчя. В апаратній наче війнуло холодом.

— Щоб я більше не чув від тебе цієї гидоти!.. — Голос батька був погрозливий.

Чоловік, хоч і не знав, що його підслуховують, проте, мабуть, напружився як і я.

— Де ти про це чув? — запитав він.

— Від хлопців, з якими грався.

— Щоб більше з ними не водився!

— Чому? Чому, татусю? — допитувався хлопчак.

— Нічого пояснювати! — прикрикнув батько. — Кажу не можна, значить, не можна! Щоб я цього більше не чув! А то я тобі ось…

Почувся звук ляпанців і відразу ж — лемент дитини. Здавалося, тому хльосту не буде кінця. Почувся голос і жінки, певно, матері хлопчика. Та коли дізналася від чоловіка, в чому річ, додала малюку ще й від себе.

— Візьми на замітку, — сказав я черговому. — Перевіряй час від часу, що казатиме цей хлопчак. Треба простежити за ним, чи щось зміниться. Може, він і виведе нас на тих надміру обізнаних дітлахів.

— Слухаюсь!

Черговий почав вибивати на перфокарті належні позначки. Я звернувся до чергового:

— Як гадаєш, а не варто трохи розширити апаратну?

— Атож. Спробуйте попросити керівництво, щоб збільшило групу підслуховування. Бо якщо людей побільшає вдвічі, то й показник викриття збільшиться вдвічі.

Я повернувся до свого кабінету. За мить зазирнув один із моїх хлопців:

— Шефе, час на обхід.

— Гаразд, збираюся. На час моєї відсутності залишаю заступника.

Узяв двох підлеглих у сірій формі і вийшов до міста.

Перехожі поглядали на нас. Декого трохи дивувала моя біла форма, але не більше. Не було ні ворожих, ні зляканих поглядів. Всі ж бо знали, що особливий загін поліції створено задля загального блага. А чим саме він займається — того не знав ніхто.

Від нас не сахалися, скажімо, ті, що знайшли щось і привласнили. Це — справа звичайної поліції. Проте деякі людці нас таки побоювались. Помітивши ще здалеку мою форму, вони мерщій забивалися в глухі закутки. Тож і тоді я не відчував неприязних поглядів.

А мої хлопці в цивільному засікали тих, хто так сахався від мене, і брали собі на замітку. От і ще одна перевага моєї білої форми.

Ми вийшли на площу, де до залізних стовпів було прикуто кількох людей. Перехожі раз по раз підходили до них, щоб молоснути котрогось нагаями, що лежали поряд.

У тих, біля стовпів, вже клаптями висів одяг, з тіл соталася кров. Проте з їхніх вуст не вихоплювалося й звуку. Ще б пак, адже їм впорснули наркотик і паралізували голосові зв’язки! Хоча й без цього вони навряд чи спромоглися б на слово.

На стовпах, що до них було прикуто злочинців, таблички коротко сповіщали: «Ворог людства».

Їх викрив і знешкодив наш особливий загін поліції. Коли їхню провину довели, їх прикували до цих стовпів. Звичайних злочинців так не карали. Адже навіть вони не позбавлені людських прав. Таких прикути до стовпа на площі, де їх міг шмагати будь-який перехожий, значило б зазіхнути на людську гідність.

Проте з ворогами людства інша справа. Скарати їх десь потай мало що дасть. Щоб послужити уроком, вони мали загинути на очах, від рук усього народу. І лише перед смертю їх забирали до підвалів особливого загону поліції. Не лікувати. А щоб покінчити з ними й ліквідувати трупи.

Я підійшов до одного стовпа й зняв з паска власний нагай. До стовпа було прикуто молоду жінку. Сріблястий нагай свиснув у повітрі й розітнув одяг. Показалася біла шкіра. Та вона недовго лишалася білою. Я хльоснув ще раз у те ж саме місце. У спецшколі ми добре відпрацювали удари нагаями. Нагай розітнув тіло, червоний рубець став братися кров’ю.

Годі збагнути, як ця красуня докотилася до такого. Може, лихий поплутав. А може, оступилася на хвильку. Та все одно прощення їй не було.

Жінка кинула на мене благальний погляд. З останніх сил вона благала пощадити її. Але ніяких жалощів. Добрий би я був начальник відділка, якби завагався такої хвилини. Це означало б зраду нашої справи. По-перше, звільняти злочинців я не мав права. А якби й мав, то все одно не вдавався б до нього…

Прикутий до сусіднього стовпа старий плюнув у мене. Хоч так він, позбавлений голосу, виказував мені своє презирство.

Але я спритно ухилився від плювка. Бо хіба можливо, щоб хтось забруднив мою білосніжну форму! Натреновані рефлекси не дали, щоб дійшло до такого.

Я натиснув кнопку на держаку нагая й хльоснув старого. Тепер удар супроводжувався й електричним розрядом. Старий, вже добряче ослаблий, аж сіпнувся. А мені раптом згадався шкільний дослід, коли до жаб’ячої лапки ми підводили електричний струм.

— Здається, цього вже завтра вранці можна доставляти до нашого підвалу.

— Слухаюсь!.. — жваво відгукнувся один з моїх хлопців.

Ми пішли з площі, а позаду все хльоскали нагаї: перехожі знічев’я шмагали злочинців.

Проте зойків не чулося. Ані пари з вуст вони вичавити не могли. Якби цим людцям ще й говорити, то вони б і перед смертю вигукували свої небезпечні гасла.

Ми повернулися у відділок, і мій заступник доповів:

— За вашої відсутності надійшов донос. Зараз ним займається черговий по доносах.

Завдяки доносам ми викривали чимало злочинців. Система доносів у особливий загін поліції була поставлена на широку ногу. Ми мали ще й власну мережу інформаторів. Дехто доносив на своїх друзів, аби мати винагороду. Та більшість допомагала щиросердно, з власної волі. Це ж бо задля загальнолюдського добра, заради миру в усьому світі.

Теркотання обчислювальної машини вщухло, і черговий по доносах доповів:

— На цих суб’єктів у нас вже назбиралося чимало записів та іншого матеріалу. Вони вкрай підозрілі!

— Он як! Група захвату, на виїзд! Чинитимуть опір, стріляти без попередження! Їдуть п’ятеро! Один нехай прихопить портативну телекамеру. Я звідси спостерігатиму й даватиму вказівки!

— Слухаюсь!..

П’ятеро моїх хлопців у цивільному помчали брати злочинців.

Я уважно спостерігав їхні дії за телеекраном на стіні. Мешкали злочинці на тридцять сьомому поверсі хмарочосу. Група захвату підійшла до потрібної квартири, один із моїх хлопців випалив замок тепловим випромінювачем і обережно відчинив двері. Наш загін поліції мав виняткове право заходити до приватного житла без ордеру на арешт.

— Ні з місця! Особлива поліція! Якщо ворухнетеся — стріляю! — вигукнув один з моїх хлопців.

У кімнаті було двоє юнаків років сімнадцяти. На слова «особлива поліція», обидва пополотніли й затремтіли. Здавалося, вони от-от кинуться до столу шматувати папери, та жоден не ворухнув бодай пальцем. Розуміли, що можуть накласти головами за це.

Мої хлопці підійшли до столу з паперами. Один із них націлив на них телекамеру, щоб я міг їх бачити. Так, наявний злочин в присутності поліції!

Вирізка з якоїсь допотопної газети, точніше, копія з неї. Досить блякла, чи не тому, що і її копіювали. Проте на фотографії все можна розрізнити.

Чоловік у сталевому шоломі натискає на спусковий гачок гвинтівки. На іншому плані вибухи снарядів вивергають землю. Бридка фотографія.

— Паскудство! Це ж знімок «ві»! — промимрив я. Далі навіть я не наважився вимовити. Бо цього слова жодна нормальна людина вголос не промовить.

Я передав своїм хлопцям по радіо:

— Цих доказів досить. Забирайте їх і вертайтесь!

Юнаків узяли в наручники. На ту метушню прибігла жінка, певно, їхня мати, і ну побиватися. Я не чув її слів, та й не було потреби, бо й так знав, що вона могла казати:

— Це якась помилка. Та що ці хлопчаки могли скоїти? Прошу, відпустіть їх! Вони більше ніколи… — І таке інше.

Мої хлопці відсторонили жінку й вивели заарештованих. Зрештою, хіба не вони скоїли злочин у присутності поліції! Ці юнаки виявили цікавість, ба навіть прихильність до війни. Докази їхнього злочину зафіксовано на відеострічці.

Все ясно. Ми мали право і навіть мусили на підставі таких доказів заарештувати й приставити до відділка будь-кого. Особливий загін поліції підлягав безпосередньо Найвищій Раді миру. Нас не торкалися зміни в політиці, ми не залежали від уряду. Можна сказати, нас підтримувало все людство.

Один із моїх хлопців попередив жінку, що голосила й благально простягала руки до юнаків:

— Якщо ви нам будете заважати, ми й вас заарештуємо, як ворога миру!

— Ох!..

Жінка потамувала зойк і вмовкла. Усвідомлення, що і вона один із членів людства, переважило в ній материнську любов.

Обох заарештованих привезли до відділка. Я звелів приставити їх до камери допитів у підвалі, а там дав скуштувати нагая.

— Де ви взяли фотографію з старої газети? Кажіть!

Та хлопчиська мовчали. Бо добре розуміли, що коли викажуть ту людину, то їй не минути лиха. На їхніх невинних обличчях читалася рішучість. Але я вирішив почати з ними по-доброму:

— Ваше бажання не виказувати ту людину цілком зрозуміле. Але ж поміркуйте, що важливіше: мир в усьому світі чи доля тієї людини? Ви маєте зробити вибір: розчавити паростки війни ще в зародку чи дати їм розростатись. То хто вам дав цю фотографію?..

Хлопчиська вперто мовчали.

— Ви, схоже, зараз скажете, що це вітер заніс її у вікно! Але не раджу так зі мною жартувати!

Я натиснув кнопку й змахнув нагаєм. Обличчя одного юнака перекосилося від удару струму. Я вдарив його не спересердя. Не відчував від цього втіхи, хоч і відрази не відчував. Просто такий мій службовий обов’язок. Священний обов’язок за дорученням усього людства!

— Краще кажіть! Якщо викладете все, матимете тільки років двадцять каторги чи підете до лікарів випробовувати нові ліки. А будете мовчати, то нарікайте на себе…

Та хлопчиська виявилися міцними горішками. Вони зціпили зуби, ніби збиралися мовчати до кінця. Але розтуляти таким роти — справа нашого особливого загону поліції. Засоби у нас для цього досконалі. Я звелів одному з підлеглих:

— Впорсни-но їм у руки наркотик!

Наркотик мав паралізувати бранцям руки, щоб не відбивалися, коли я візьмуся до них упритул.

— Спробуємо спочатку смердючий газ!

На допитуваних натягли маски й подали газ, смердючий до нестерпності. Ніби ото палили людське тіло чи розтирали отруйних комах. Від нього просто нутрощі вивертало. Один юнак не витримав, з очей його бризнули сльози.

— Годі, поки що газу вистачить. Спробуємо інше…

За моїм наказом маски зняли. Хлопчисько хрипко застогнав:

— Боже, що ви зі мною робите! І це через якусь одну фотографію…

Тут вже і мені терпець урвався. Що значить «одну»! Якщо можна одну, то можна й дві, й три, а тоді що — дозволити, щоб громадська думка збочила до війни?

Тоді думки про війну поширюватимуться, а це вдячний ґрунт для розв’язування війни. Бо коли є ґрунт, початок війни — це вже тільки питання часу. Єдина запорука миру — зробити так, щоб у греблі не було шпаринки навіть для мурашки! Навіть мене казять людці, що цього не розуміють. Тож і хльоснув кожного шмаркача разів по п’ять.

У нас налічується десять ступенів тортур. Та до останнього майже не доходить. Юнаки ж розв’язали язики вже на третьому ступені. Шмаркачі! Дізнавшися, звідки у них вирізка зі старої газети, я негайно надіслав туди своїх хлопців.

Я склав протокол і телетайпом передав його до Трибуналу миру. Вирок, запевне, винесуть за кілька днів. Але який саме, це вже нас не обходить.

Завтра, певно, до нашого відділка доставлять іще кількох злочинців, яких засуджено до ганебної смерті. Їх прикують до стовпів на площі. А тоді місцеве телебачення покаже передачу: «Смерть ворогам людства!»

У середньовіччі іноді влаштовували «полювання на відьом» чи щось подібне, коли люди всією громадою, несамовито, кидалися переслідувати відьом. Подейкують також, нібито колись після телереклами до крамниць збігалися юрби жінок. Так от, зараз техніка агітації, спроможна керувати людською психікою, зробила відчутний поступ.

Після такої телепередачі ноги наче самі несли людей на площу; рукам, що тримали нагаї, додавала сили навіяна передачею ненависть. У звичайному випадку таке годі схвалювати. Адже змушують не мислити, не розмірковувати багато, а робити те, що заманулося комусь.

Та в цьому випадку все інакше. Це ж бо вороги миру. З ними не можна по-людському. Їх треба лише щосили шмагати. Щоб кожен удар нагая вибивав з людських голів і душ самі думки про війну.

Коли я впорав свої звичайні справи, була вже друга по обіді. Я попросив свого заступника:

— Побудь тут замість мене. А я гляну, як там справи в таємній бібліотеці.

Цей морочливий заклад розміщувався в моєму районі. Я не мусив його перевіряти, але й полишити напризволяще не міг. Адже там ще стільки необробленої літератури!

Я попростував туди. Бібліотека посилено охоронялась, але мене, звісно, пропустили. Та й із завідуючим я разом вчився у спецшколі. Тож залаштувати все було неважко. Я поцікавився:

— Сьогодні ми заарештували двох молодиків, що мали копію з старої газети. Ми з’ясовуємо, звідки вона взялася. Як гадаєш, чи не з твоєї бібліотеки часом?

— Дурниці! Якби звідси вийшла бодай сторінка, я б наклав головою. Не жартуй так!

Я заспокоївся. Так, мабуть, і є. Але краще зайвий раз запитати. Воно не завадить. Я перевів розмову на інше:

— Як іде обробка?

— Роботи сила-силенна! Адже треба переглядати всі книжки, що виходять, та й старі якхутчій обробляти. Хлопці в мене працьовиті, та все ж не встигаємо. Ми гадали, що з історією науки впораємося швидко, а воно, бач, що виходить…

У великій кімнаті тиснулися один до одного столи, за якими найкращі працівники таємної бібліотеки перевіювали історію науки.

Певно, зайве пояснювати, що викреслити з книжок треба було саме слово «війна». Хоч якби тільки слово, то з цим упоралися б швидко. Треба було знищити всі поняття, пов’язані з війною.

В історії людства воєн на землі ніколи не було. Все мусить підлягати цій ідеї. Для цього всі згадки про минулі історичні події відповідним чином переробляли. Може, комусь це не до вподоби. Та самі поміркуйте, що важливіше: історичні факти чи збереження миру. Збереження миру, чи не так?

Навіщо винайшли радіолокатор? Звичайно ж, для безпеки літаків, щоб уникнути катастроф. Щоб безпечно літати в повітрі! Людина заздрила птахам і мріяла про це з давніх-давен. Тож мрія кінець кінцем мала здійснитися.

Навіщо відкрили атомну енергію? Невгамовна жадоба до знань і праці людини дозволили вирішити проблему — звідки брати енергію. Людство прагнуло кращого, більш забезпеченого життя, й домоглося цього.

Навіщо винайшли ракети? Людина завжди захоплено вдивлялася в нічне небо й мріяла злетіти туди. І її мрії, врешті-решт, здійснилися.

Навіщо винайшли підводний човен? Бо спрадавна людина мріяла плавати у воді як риба, стати господарем океану…

Отак по-новому, без жодного натяку на війну, перероблялися книжки й мікрофільми. А вже потім розповсюджували їх через бібліотеки та книгарні. Мабуть, щоб переробити усю літературу, потрібні роки й роки. Проте цього не уникнеш. І коли її, нарешті, буде завершено, людство знатиме, що на землі завжди панував мир; і буде певен, що його ніколи ніщо не порушить.

Завідуючий таємною бібліотекою нарікав далі:

— Морока з цією історичною літературою. Треба, щоб не було жодної розбіжності. Бо якщо читачі усумняться в чомусь, жди лиха. Тож треба нещадно ганяти всі обчислювальні машини, аби узгодити історію.

- І як же це вдається? Як витлумачити, скажімо, руїни замку?

— Щодо цього не турбуйся! Виходячи з того, що воєн не було, ми пишемо, що вони були потрібні для якоїсь модної масової гри. Навіть правила гри вигадуємо! А чого не вдається пояснити, те просто нищимо. Та це ти, певно, й сам добре знаєш!

— Еге ж! — кивнув я. Я знав, що так було переорано старі бойовища, щоб жодної кулі чи осколка не лишилося. Марудна робота, та без неї де певність, що якийсь розумник не знайде чогось, з чого виснував би, що війни були. Тож справа миру потребувала певних жертв.

Таємна бібліотека мала димар. Щоправда, диму не було, бо все спалювали дощенту, крізь димар виходило лише гаряче повітря. У печі спалювали непотрібну стару літературу, вже перероблену.

У супроводі завідуючого я обійшов бібліотеку. У сховищі в підвалі книжок ще лишалася сила-силенна. Тхнуло пліснявою і старим мотлохом.

— А що це за книжки? — запитав я.

— Так звана художня література. Узгоджуємо її з історією. Простіше було б спалити все, але пробуємо дещо й зберегти. Та й вказівка згори була саме така. Не можна ж нищити одним махом культурну спадщину!

Книжки було розподілено на дві купи. Я показав на них:

— А яка між ними різниця?

— Отам книжки, що їх годі довести до пуття. Вони підуть у піч. В них і зазирнути страшно.

Мені гидко було торкатися тих книжок, тож я лише глянув на обкладинки: «На західному фронті без змін», «Живі і мертві», «Трицарство», «Розвіяні вітром».

— А «Віднесені вітром» нібито безневинна назва? — мовив я, та завідуючий тільки примружив очі й скрушно похитав головою. Певно, книжка була переповнена жахливими батальними сценами. Ось чого мені годі зрозуміти! Є ж іще людці, які не відчувають до війни відрази й ненависті, вона для них — щось піднесене й захоплююче.

Такі думки треба викорінювати. Культура, література, мистецтво… Що воно все порівняно з миром!

Я підняв книжку з однієї купи. Написав її Ціцерон, чи як там його. Розгорнув знічев’я, і в очі впало: «Я волію найганебніший мир від найсправедливішої війни».

Дехто і в давнину, виходить, міркував так само, як і ми зараз. Проте всі тоді тільки міркували, а нічого не робили. А яка користь від слів, не підкріплених ділом! Та і як мир може бути ганебним! Адже мир — єдина абсолютно справедлива річ.

Я кинув книжку до купи, що її мали спалити. І завжди я нервуюся в цьому підвалі! Так і здається, що тут товчуться у нескінченній битві шалені привиди минулого.

Найкраще б піти геть і заспокоїтись, та не так воно просто! На виході перевіряють вдесятеро ретельніше, ніж при вході. Навіть мене! Так, напевно, звідси старої газети не винесли.

Коли я, нарешті, видобувся з таємної бібліотеки, вже сутеніло.

Я попростував до відділка. В голові паморочилось, роїлися всілякі думки — чи не через ті кляті купи книг!

Я — працівник особливого загону поліції, тож іще в спецшколі дечого дізнався про справжнє минуле людства. Треба знати, звідки чигає небезпека!

Проте не все ще я збагнув. Мені й досі невтямки, як міркували в давнину. Схоже, люди гадали, що уникнути війни можна тільки шляхом роззброєння і заборони зброї. А розмірковувати про війну, вивчати її історію, виходить, можна доволі, бо це, мовляв, до війни не призведе. Гадали, певно, що досить повторювати по-папужачому «мир, мир» і він настане.

Ніяк цього не второпаю. Чому нікому не спало на думку викоренити саме поняття про війну раз і назавжди? А може, хтось і додумався, та вдіяти нічого не зміг? Яка різниця! Все від лінощів. Божевільні ледацюги!

Хіба можна жити у мирі, коли хтось розмірковує чи теревенить про війну? Це ж безглуздя! А якщо не безглуздя, то, виходить, тим людям війна подобалась. А це вже божевілля!

Хіба ні? Саме тому ці мерзотники розв’язали наприкінці двадцятого століття шалену світову війну. Яке жахіття, яке марнотратство, яке безглуздя! Слів немає!

А хто вцілів, потроху відбудовував те, що ми маємо зараз. І відразу вжили дійових заходів. Щоб наступні покоління й уявлення не мали про війну. Щоб будь-якою ціною не дозволити нікому порушити мир. Попри будь-які жертви…

Залунав сигнал мого кишенькового радіо: терміновий виклик з відділка.

— Що там у вас? — спитав я, і почув свого заступника:

— Тут інформатор приніс донос. Група вистежування перевірила — все сходиться. Скільки йому заплатити?

— Плати, скільки просить. А про що йдеться?

— У лісі на околиці міста дітлахи затіяли гру у «ві». Схоже, неабияк раді, бо гасають, галасують…

— Зрозуміло! Висилай п’ятірку наших. А тікатимуть, стріляти без попередження! Я їду теж.

Я несамохіть схопив нагай при боці й навхрест розітнув ним повітря. Малі шибеники! Якщо не приструнити їх, то де певність, що не виростуть нові александри, наполеони, гітлери. Якщо не знищили зло ще в зародку…

Нагай свиснув у повітрі. Мене переповнювали почуття обов’язку й власної сили. Вибити ворогів миру до ноги!

Війна — наче заразний мікроб чи вірус. Хтозна, чи вдасться винищити їх до останку. Тому й слід вчасно викривати й ліквідовувати, поки не поширилася ця пошесть. І невтомно! Бо якщо робити це абияк, хвороба розів’ється, і тоді буде пізно.

Я поглянув на свою форму. Яка вона біла! Білий колір — то символ миру. Ми, наче ті лікарі, винищуємо заразу війни. Ще й у цьому сенс нашої білої форми. Як і знак на пов’язці: сніжно-білий голуб на блакитному тлі.

© ВСЕСВІТ. - 1989. - № 3.

© ДУБИНСЬКИЙ Ігор, переклад з японської, 1989.

Міністерство життєзабезпечення

— Доброго ранку, шефе! Приємно, що встановилася гарна погода, правда? Хіба що по обіді буде жаркувато.

Я стояв біля столу керівника відділу й відчував, як із розчиненого навстіж вікна вітерець доносить запах свіжого листя.

— А-а, доброго ранку! Ось завдання на сьогодні, — задивлений невиразними очима на купу хмар серед блакиті, він посунув до мене кілька карток, що лежали на столі.

Що мій шеф не полюбляє воловодитись, я знав, тож без зайвих розмов склав картки, запхнув до кишені й повернувся до себе. Тоді звернувся до колеги поруч:

— Що ж, поїхали! Якщо не проти, сідай за кермо, а по обіді я тебе зміню.

У машині колега поклав руки на кермо й запитав:

— То куди їхати?

Я вже потягнувся по картки, але раптом передумав і запропонував:

— А давай зробимо от що. Погода така чудова, що й думати не хочеться про якісь там маршрути та продуктивність: адже все зведеться до того, щоб повернутися скоріше. Будемо тягти картки по одній і їхати, куди яка вкаже.

— Можна й так. Адже для нас важливо тільки виконати доручення протягом дня, — схвалив він.

Я дістав із кишені першу картку.

— Так. Спершу поїдемо по автостраді.

Загурчав двигун, і машина від’їхала від червоного цегляного будинку серед дерев

— Міністерства життєзабезпечення: тут ми працювали.

— Скоріше б уже перейти на внутрішню службу!

— Незле б, та поки не проїздиш отак років кілька, туди не втрапиш.

Машина бігла проспектом повз майже безлюдні квартали. Від дерев обабіч дороги на бруківку лягали зеленкуваті вранішні тіні. Де-не-де понад дорогою жінки котили візочки, старі вели за руки онуків, вродливі дівчата прогулювали собачок.

Невдовзі скінчилися торгові квартали, де від сонця захищали намети в червоні та білі смуги. Почався житловий район.

— Як перейду на внутрішню службу, одружуся й придбаю таку оселю. — Я показав колезі старомодний будиночок під берестом серед живоплоту з троянд. З вікна линули звуки рояля: хтось награвав давню мелодію. Певно, чарівна жінка з довгими віями; а може, клавішів торкалися тендітні пальці білолицьої дівчинки.

Якби я жив у такому будиночку, щоб, прокинувшись, чути щебет пташок в оповитому вранішньою імлою вітті дерев. Або в тихе пообіддя, відпочиваючи, дослухався б, як точать деревину вовчки.

— А я волів би отакий! — Напарник, не випускаючи керма, скинув підборіддям убік, де на березі чималого ставка стояв будиночок. Біля вікна літній чоловік, певно, господар, пензлем щось малював на полотні. Увечері з вікна чути, мабуть, як сплескуються в ставку коропи, видно, як вони вистрибують з місячної доріжки на воді.

— Яка благодать!

— Справді, благодать!

Ще трохи проїхали мовчки. Будівель меншало. Машина долала порослі лісом пологі пагорби.

Нас обігнала машина, певно, з закоханими, що весело щебетали. Мій напарник пробурмотів, проводячи їх поглядом:

— Тим, що нашому суспільству так безтурботно ведеться, слід, певно, завдячувати уряду. Адже треба, щоб кожному вистачило землі.

Розчувши в його словах запитання, я відказав:

— Авжеж! Хіба ти не читав про різницю між нашим часом, коли після довгих пошуків ми, нарешті, знайшли вірний шлях, і давниною? Тепер зло ліквідовано.

Немає грабунків, шахрайства, жодних злочинів. Зникли нещасливі випадки на дорогах, ба навіть хвороби! А колись, кажуть, дехто навіть вкорочував собі віку. Аж моторошно згадувати!

— Воно так. Але одне таки лишилося.

— Безглуздя так гадати! Адже неминуче зло — вже не зло. Без цього все повернеться до колишнього безладу.

Тут мій колега рвучко натиснув на гальма, бо з кущів на узбіччі вискочив кролик.

А за ним вигулькнув і засапаний хлопчак.

— Ану-но, хлопче, хапай його мерщій!

На мій голос малюк озирнувся, й ми побачили його всміхнене личко. Потім він знову пірнув у гущавину. Схоже було, що хлопчак от-от зловить кролика. А потім за вечерею лунатиме його дзвінкий збуджений голос.

Машина знову рушила, й напарник спитав:

— Не знаєш, де тут можна заправитись?

— Бензоколонка має бути в найближчому селищі. Там і заправимось.

Проїхали вздовж річки, в прозорій воді якої відбивалося блакитне небо, й опинилися в селищі.

— У вас тут сьогодні робота? — Старий з бензоколонки при невеличкому ресторані, спохмурнів, побачивши нас.

— Та ні, трохи далі. Можна заправитися?

Старий, певно, впізнавши, що ми з Міністерства життєзабезпечення, більше не озивався.

— Нам, здається, сюди, — мовив напарник. Я дістав з-під щитка картку й подивився написане.

— Ще трохи, й ліворуч.

Машина в’їхала у вузенький завулок.

— Зупинимося тут. Ніби оте подвір’я з квітником.

Ми вийшли з машини, проминули клумбу з купками яскравих квітів і попрямували до ґанку. Подзвонили.

Двері відчинила засмагла жінка, певно, господиня, й запросили ввійти.

— Тут живе панночка Аліса?

— Так. Але, перепрошую, з ким маю честь розмовляти?

Я відгорнув лівою рукою вилогу піджака й показав значок Міністерства життєзабезпечення.

— Ох, янголи смерті!..

Жінка зблідла й заточилася. Колега звично підхопив її, дав зміцнювальну таблетку. Тримаючись за стовпець на ґанку, жінка тремтливим голосом вигукнула:

— Як, мою Алісу?! Мою красуню Алісу, яку я так берегла!..

Я відповів:

— Співчуваємо, але нічим зарадити не можемо.

— Краще мене замість неї! Благаю!

— Не тільки ви про таке просите, але, якщо зважати, то цьому кінця не буде. А це підірве підвалини нашого ладу. То де ж панночка Аліса?

— Пішла до лісу, по малину. Прошу, дайте хоч рідним попрощатися з нею.

— На жаль, не можемо, бо це й для неї важко, та й для родичів зайві переживання.

Жінка скрушно втерла сльози:

— Невже неодмінно скорятися такому закону? Це ж жахливо!..

— Ви ставите мене в незручне становище. Невже самі не розумієте? В нашому суспільстві люди живуть спокійно, привільно, в достатку. Можна майже не працювати, а мати, що заманеться. Кожен може робити, що йому до вподоби: читати, займатися садівництвом, музикою. Ви звикли до такого життя, тому, певно, й забули, як важко воно дісталося. Адже зараз і гадки нема про злочини, люди не знають хвороб. Тож єдине — коритися загальному законові, щоб цей устрій існував і далі.

— Але ж Аліса…

— Що ж буде, коли порушувати закон із власної примхи? Як і колись, зросте населення. І незчуєтесь, як назводиться багатоповерхівок. Із вікон лунатиме вереск докучливих немовлят, по площах тинятимуться ватаги шибеників, яким забракне шкіл. На дорогах — нескінченні аварії. Та якби зараз так було, то чи й досягла б ваша

Аліса свого віку! А боротьбу за життя годі припиняти навіть на хвильку, вона доводить людей до нервових захворювань, божевілля, самогубств! Навіть повітря забруднене! Та й… люди стають на один копил, збираються в юрби, слухають гучну вульгарну музику, що збуджує. А закінчується все одним — війною!

Я випалив одним духом те, що повторював уже, мабуть, не одну сотню разів.

— Так, але ж…

— Дехто воліє війну, що перетворює на руїну надбання культури. Але більшості людей війна огидна. Я от її ненавиджу. Тож суспільний тягар треба розподілити справедливо. У Міністерстві життєзабезпечення комп’ютер щодня вибирає певну кількість карток. Куди вже справедливіше? Тут уже не закинеш про знайомства абощо. Не має бути різниці між старим і малим. Право народитися й обов’язок померти мають розподілятися порівну між усіма.

— Але ж, але ж…

Я не бажав сперечатися далі: закон для всіх один, і всі мають йому коритися.

Неподалік почувся дівочий спів.

— Це Аліса?

Жінка знесилено похилила голову.

— Зберігайте спокій! Ми все зробимо так, щоб не привертати уваги. Це й для неї буде легше.

Я сховався за стовпчиком на ґанку, витяг із кишені невеличкий променевий пістолет, пересунув запобіжник. Потім узяв на мушку власницю дзвінкого голосу й кошика з малиною. Відігнав комаху, що дзижчала біля вуха, й натиснув спусковий гачок.

Пісня урвалася. А там, де щойно співала дівчина, в повітря здійнялася хмарка диму. Легенький вітерець відніс її до квітника, й там вона розтала.

Ми повернулися до машини. Коли виїхали на шосе, мій напарник спитав:

— Куди далі?

Я витяг із кишені наступну картку.

— Під’їдь до річки!

— Як скажеш!.. Перепочинемо?

Я показав йому картку: на ній значилося моє ім’я. Тоді витяг з кишені решту карток, променевий пістолет і простягнув колезі:

— Доведеться тобі сидіти за кермом і по обіді.

— А чого квапитися? Це можна відкласти насамкінець.

Та я відповів, водночас закарбовуючи в пам’яті мирний, тихий краєвид:

— Та ні, адже ж я сам запропонував порядок роботи. Ах, як же чудово було жити в

наш час!

© 1987 Ігор Дубінський (переклад українською мовою)

Нічна зустріч

Чоловік мчав на автомобілі по нічному шосе. До міста було досить далеко, і в цей пізній час ні попереду, ні позаду машин не було, і дуже рідко проїжджали зустрічні. Почувся якийсь незвичайний звук.

— Щось із двигуном, напевно. Ну, як завжди. І чого це він?

Чоловік, з’їхав з дороги і, тяжко зітхнувши, вийшов з машини. Його обізнаність у техніці обмежувалася знанням про те, що машині час від часу треба давати відпочити.

Повний місяць яскраво сяяв на чистому небі. Підвівши голову, чоловік побачив, як з’явилось щось блискуче: літак — спало одразу на думку, але червоний сигнал на ньому не блимав. Та раптом «воно» повернуло під прямим кутом і зависло в повітрі.

— От тобі й на? Щось не дуже це схоже на звичайний літак. Невже це…

«НЛО», — ледь не вимовив чоловік. Дивна поведінка автомобіля, літаючий об’єкт, що повернув під прямим кутом і зупинився — для чоловіка цього було достатньо, аби припустити таке.

У НЛО він не дуже вірив. Точніше, наполовину сумнівався. Він був звичайний чоловік, з таких, яким треба, по можливості, хоч раз переконатися на власні очі.

Об’єкт, який деякий час стояв на місці, знову почав рухатися і, похитуючися, став повільно опускатися вниз.

— Що ж це, як не НЛО? Гелікоптер так не літає. До того ж без жодного звуку, хоча видно добре.

Об’єкт наблизився, і стало чітко видно, що він має форму диска. По колу виднілося щось подібне до ілюмінаторів, які світилися. Чоловік стежив за диском, який безгучно, не зупиняючись, опускався над лісом.

— Таку нагоду не можна проґавити. Звідти буде видно краще.

Чоловік узяв ліхтарик і пішов у ліс. Місяць світив яскраво, проте ж ліхтарик може знадобитися, щоб світити собі під ноги.

Раптом назустріч йому вийшов хтось, одягнений у сріблясту одежу, що обтягувала тіло. Обличчя у нього було зеленуватого відтінку, але навряд чи через місячне сяйво. Вуха незнайомець мав великі і трохи загострені. На голові був шолом, і тому не можна було роздивитися колір його волосся.

Чоловік здригнувся, побачивши таке. Схоже, перед ним був пасажир літаючого об’єкта. Дивно.

Чоловік вказав на ліс, потім на незнайомця, наче запитуючи, чи звідти він. Незнайомець кивнув.

Напевно, він усе-таки інопланетянин. Але це настільки неймовірно, що незрозуміло з чого й почати.

— Добрий вечір.

Незнайомець відповів:

— Добрий вечір.

«Ага, він знає, як з нами можна привітатися. Однак навряд чи може підтримувати з нами бесіду», —пробурмотів сам до себе чоловік. Незнайомець промовив:

— Не турбуйтеся. Я можу вільно спілкуватися з вами.

Чоловік здивовано витріщив очі.

— Ого, оце так! Ви вільно розмовляєте нашою мовою? Зараз виявиться, що ви просто прикинулися, а насправді…

— Ні, це не так. Колір моєї шкіри змінити неможливо. І вуха я собі не розтягнув. Вони такі від природи.

— Однак ви дуже добре володієте мовою, зовсім добре.

— Так, а чого ж там? Це ж краще, аніж не володіти нею.

— А-а, ясно. У вас високий розумовий рівень, і ви можете одразу запам’ятовувати і перекладати сказане…

— Та ні, не зовсім так.

— Телепатією ви навряд чи володієте, по голосу не чути. Не думаю, що у вас якийсь перекладацький пристрій чи ви розмовляєте за допомогою якогось приладу.

— Звісно, ні.

— Але таке враження, що це мені сниться. Все йде так гладко, хіба таке можливо? Я, напевно, загіпнотизований.

І чоловік ущипнув себе. Боляче. Співрозмовник посміхнувся.

— Дійсно, важко повірити. Якби я дивно рухався чи невміло говорив, це було б вірогідніше.

— Ну добре, давайте все розставимо по місцях. Ви прилетіли на дископодібному космічному кораблі і приземлились у лісі. Потім вийшли і зустріли мене. Так?

— Так.

— А я можу побачити корабель?

— Це досить складно. В момент приземлення ілюмінація вимикається. Під час польоту — будь ласка, а на землі світло все-таки кидається в очі. Тому зараз його не видно.

— Так, я трохи знаю — читав і бачив по телевізору — про те, що НЛО існує, про подібних до вас істот, що висаджуються з тарілок, але ніколи не думав, що можна побачити їх на власні очі.

— Ну, так вже вийшло, що ви зустрілися з нами перший.

Чоловік глянув на співрозмовника. Досить дивні речі, однак йому не скидалось, що незнайомець аж зовсім інша істота. Він же насправді спілкувався з ним, та й зростом співрозмовник був не надто вище за нього.

— Отже, ви космонавт?

— Виходить, що так.

— Скидається, що ви з планети Сонячної системи, але на Марсі і на Венері життя немає. Не схоже також, що ви з Юпітера чи Сатурна. Отже, ви з іншої системи.

— Дійсно, так.

— Відстань між планетами, може, й не велика, але насправді досить значна, і ви винайшли спосіб, як її подолати.

— Краще не будемо про такі складні речі.

— Ви вважаєте землянину їх не під силу зрозуміти?

— Та ні, не в цьому справа. Головне — я тут.

— То з якої ж ви планети?

— А яка різниця? На небі незчисленна кількість зірок. Вас задовольнить, якщо я вкажу на одну з них?

Чоловік почухав потилицю. На все є відповідь.

— Складається враження, що вам можна вірити.

— Звичайно, можна, я ж перед вами.

Так, спілкуватися стало легше.

— Не буду питати вас про планету. В якому вона сузір’ї. Не так важливо, звідки ви. А от яка вона, ваша планета?

— Це дуже складне запитання. Я міг би й нісенітниць наплести, але не люблю говорити неправду. Отож не можу розповісти вам подробиці.

— Напевно, цивілізація у вас більш розвинена, ніж на Землі.

— На це можна відповісти — yes. Але я не можу сказати, в яких сферах і наскільки.

— Ну, тоді найпростіше. Що ви їсте, як розважаєтеся, що вам не до вподоби? Про повсякденне життя можете розповісти чи ні?

Співрозмовник похитав головою.

— На жаль, не можу задовольнити вашу цікавість. Мені важко про це говорити і навіть пояснити натяками.

Це ж треба, зустріти інопланетянина і ні про що не дізнатися. Сказати комусь, то просто засміють. Трохи подумавши, чоловік розпочав:

— Навіть не знаю, чи захочете ви відповісти…

— Будь ласка, прошу. Ви розумієте, про деякі речі можна говорити, а про деякі — ні.

— А може, ваша остаточна мета захопити Землю, а зараз ви прилетіли на розвідку? Розвідаєте, що тут та як, і повернетеся додому. А про свої слабкі місця нікому ані слова. От, може, ви боїтеся заразитися нашими хворобами. Тому не хочете відповідати на запитання стосовно повсякденного життя.

— Та ви що? Хіба я схожий на розвідника?

— Не схожі. Але представнику цивілізації високого рівня не складно прикинутися мирним прибульцем.

— Представнику цивілізації високого рівня не варто прикидатися кимось для того, щоб захопити Землю.

Чоловік кивнув.

— Ваша правда. Ви не такий. Людей, що бачили НЛО, на Землі багато. Всі вони були дуже вражені їхньою появою, але прибульці ніколи на них не нападали.

— Звичайно. Я — мирний.

— У мене враження, що ви не те щоб мирний, але не схильні до агресивності за своєю внутрішньою природою. То чого ж ви сюди прилітаєте? Будьте ласкаві, поясніть хоча б це.

«Ну якщо і на це не дасть відповіді, то рахуй, що ніякого НЛО я і не зустрічав, — подумав чолокові. — Ні про корабель, ні про планету, ні про побутове життя я так і не дізнався».

— Я міг би вам розповісти, але не знаю, чи зрозумієте ви мене.

— Якось уже постараюсь. Не кожен день буває така можливість.

— З чого ж почати? Ви вірите в існування Бога?

Чоловік розгубився.

— Ну-у! Начебто просте запитання, але відповісти на нього досить важко. Напевно, для людей, які вірять, — Бог існує.

— Тобто, по вірі своїй люди отримують зцілення від хвороб чи добробут у житті?

— Авжеж, віра таки допомагає людям. Тому можна сказати, що для віруючих Бог існує.

— А ви особисто, як вважаєте?

«Якщо не відповісти — далі не просунемось», — подумав чоловік.

— Важко сказати. Якщо поміркувати, людство в процесі свого історичного розвитку створювало релігії, різні віросповідування. Існує чимало релігійних організацій та культових споруд, як і багато справді віруючих людей. Це безперечно. Якась сила, напевно, все-таки є. Дає людям принаймні пасивну підтримку.

— Однак, чому ж Бог не показує себе? Це вам не здається дивним?

— Так, справді. Можливо, тому, що в цьому немає сенсу, чи тому, що немає потреби. А взагалі, були ж люди, які спілкувались з Богом, чи бачили його у видіннях.

— Але їх небагато. Причина, чому Бог не з’являється, полягає в тому, що різноманіття релігій занадто велике. Кожна з них уявляє Бога по-різному, отже не існує якогось взірцевого розуміння образу Божого. Добре було б, якби він став спільним, але це викличе шалену суперечку і неймовірний галас.

— Справді. Якщо поміркувати, то привиди з’являються усім людям однакові.

Співрозмовник погодився.

— Атож. Однаковий психічний феномен. Вони схожі. Хтось скаже, що бачив привид, інші починають думати, що привиди існують, і декому з них вони привиджуються теж, і так поступово створюється спільний образ. Позиції тих, хто заперечує існування привидів, дедалі слабішають…

Співрозмовник помовчав, чоловік, схиливши голову, видно, розмірковував. І враз вигукнув:

— Ага! Здається, я зрозумів, що ви хочете сказати. Ви ведете до того, що і з НЛО теж саме? Ніколи не спадало таке на думку.

— Насправді, так воно і є.

— Виходить, що і ви, і дископодібний літаючий об’єкт — продукти людської уяви?

Чоловік гостро позирнув на співрозмовника.

— Краще назвати це ідеєю. Чимало хто з людей вірить в існування НЛО. Думки людей, які їх справді бачили, поєднуються з думками людей, яким здається, що їх бачили. З’являються спільні точки зору. Різні уявлення зближуються. А люди, які не вірять в їхнє існування, не часто заявляють про це. Таким чином, НЛО нічого не лишається, як з’явитися. Із зростанням попиту, в кінці кінців, виникає і сам продукт. Це людська особливість або здатність.

— Чи є цьому якийсь прецедент?

— В історії залишилось не дуже багато випадків чудес, появи привидів чи спіритуалістичних феноменів, які не можна пояснити природними причинами. Якщо думки людей не збігаються, феномен чуда не буде створений.

— Отже ви продукт думок багатьох людей. А можна доторкнутися до вас?

— Можемо потиснути руки.

Чоловік потиснув простягнуту руку.

— Дотик відчувається чітко.

— Це так, ви його відчуваєте. Для вас реальність підтверджується п’ятьма органами відчуттів. Навіть якщо дотикаєтеся до витвору своєї уяви. Однак якщо розібратися, реальність — це велика проблема.

— А можна поторкати ваш літаючий об’єкт?

— Так, але заходити всередину не можна, бо принцип його руху не розроблений. Зовнішній вигляд НЛО значною мірою мислиться однаково, але про сам спосіб пересування ніхто не думає. Чомусь далі справа не йде.

— Але все ж таки, ви інопланетянин?

— Я інопланетянин, створений думкою землян. Тому і сам я себе вважаю інопланетянином. Зовні також так виглядаю. Якби я був трансформованою ящіркою, я перестав би бути інопланетянином. Однак пояснення, з якої я планети чи яке там життя, просто не існує. Люди ще не додумались до цього.

— А існують ще такі, як ви?

— Все залежить від попиту. Збільшується число людей, які бачили НЛО, збільшується кількість людей, які хочуть його побачити. Необхідно з’являтися в багатьох місцях. Бога побачити неможливо. Він один і може водночас спілкуватися з багатьма людьми.

— Це ж треба, НЛО — продукт мислення…

— Не так вже це й дивно. У світі все є продуктом людського мислення. Різниця лише в процесі набуття форми. Поки не виникало думки про можливість літати, не було нічого подібного до літака. І так від пірамід до телевізора. І про електричні батареї також спочатку було невідомо. Гарний приклад із Шерлоком Холмсом. Чи є люди, які впевнені, що його не було?

— Однак, чому ж з’являються такі речі, як НЛО?

— Існують різні причини. По-перше, можливо, тривалий час було забагато воєн. А можливо, першопричина — в усвідомленні того, що Земля маленька, а космос великий. Так поступово і сформувалися відповідні думки людства.

— Можливо. Схоже на те. Ви продукт мислення людства. Але ж створилися ви не просто так. Напевно, на вас покладаються якісь сподівання?

— Саме це і є найскладнішим питанням. Людство, керуючись своїми потребами, створює різноманітні речі, як то: роботів, комп’ютери, надзвукові літаки. Всі винаходи виконують чіткі функції. Але не те з нами. Створивши НЛО, людство перестало вбачати його призначення.

— Це не так. Людство сподівається не допустити ядерну війну чи поліпшити стан суспільства…

— І не більше. Але ж як це зробити на ділі, людство не мислить. Я ж не спаситель — яким має стати суспільство, вирішувати вам.

— Людство молилось, сподіваючись на прихід спасителя.

— Так, людство вибирає принагідну мету, і думки щодо неї дедалі зближуються. Я тут, бо повинен зробити свій внесок.

— Ось як? У вас така місія?

— Було багато сумнівів щодо моєї функції. І найпотрібнішою стала справа, пов’язана з майбутнім, — стримання росту населення та підвищення морального рівня. Реалізація цих двох завдань призведе до значного зменшення хибних вчинків, що спричиняють війни.

— Оце так план!

— Його впровадження вже почалось. Я цього не робив, якби люди про це не мислили. Тож я тут.

— Чудово, якщо справа добра. А що саме ви маєте робити?

— Існує середній рівень моральності, і люди поділяються на тих, чия моральність вище цього рівня, і тих, чия нижче. Так от, якщо позбавлятися від цих останніх, суспільство поліпшуватиметься. Цим також вирішується і проблема населення. Якщо пригадати концепцію ковчега Ноя чи Страшного суду, то підхід виявиться не дуже новим, правда?

— І як насправді це має відбуватися?

Прибулець відчепив від пояса якийсь предмет.

— Лазер. Достатньо націлити і натиснути на гачок. Якщо моральність нижче середнього рівня, людина зникає безслідно, якщо ні, то забуває про зустріч зі мною і спокійно вертається додому. Дуже просто.

Перекладено за виданням: Shiniti Hoshi. Goiraino ken. — Japan, w: st=«on» Tokyo: Shinkyoshya,

1980. © Дмитро Москальов, переклад, 2007.

Таємничий юнак

Міський краєвид. Купчаться один до одного будинки, а де їх немає, без упину сновигають машини. Тож дітям, які тут живуть, ніде навіть погратися. Їм тільки й лишається, що сидіти біля телевізорів, кожне в тісній кімнатці, куди чи й заглядає сонце.

І от у такому місці з’явився юнак. Скромно вдягнений, чемний, пристойний.

Зазирнув із вулиці у вікно й спитав хлопчака:

— Хіба вам ніде гратися?

— Та ніде. Ми ніколи ні в квача, ні в піжмурки не грали, ні через скакалку не стрибали.

— Шкода. Непогано було б для вас розбити тут садок.

— Наші батьки теж так гадають. Навіть ходили до міської управи, та ба! Земля дорога, а звідки ж грошей узяти!

— Ну що ж, тоді візьмуся я!

— Та невже? Ото всі зрадіють! А я гадав, що таке лише в казках по телевізору трапляється.

— Сам побачиш!

Юнак не підманув. Добув десь грошей, придбав ділянку, обсадив її деревцями.

Поробив гойдалки, пісочниці, і то такі, щоб дітлахам було безпечно. Тоді сказав малюкам, що збіглися звідусіль:

— Тепер це ваше! Можете гратися, скільки душа забажає.

— Оце здорово!

Дітлахи радісно кричали, стрибали та гасали на сонечку. Не могли надякуватись і їхні батьки:

— Ото добру справу ви зробили! То скажіть хоч, як вас звати. Ми назвемо садок вашим іменем, щоб пам’ятати довіку.

Проте юнак був не марнославним, він лише скромно відповів:

— Ет, неістотно, як мене звати. Я зробив те, що зробив би будь-хто. Досить і того, що ви задоволені, а пам’ятати мене нема чого!

Хтось хотів сфотографувати юнака, але той непомітно зник. Навіть казали, що то чарівник, який прийшов зробити добро.

А згодом цей же юнак з’явився в оселі дідуся, який жив самотою, без рідні.

Дідусь увесь вік працював. Молодим заощадив дещицю грошей, та інфляція все знецінила. Тепер наголодь доживав віку й не знав навіть, чи матиме завтра шматок хліба.

— Все життя я мріяв про подорож. Та ба, марні мрії! — зітхав старий.

І саме тоді з’явився юнак.

— Добридень! Ось вам квитки, подорожуйте. І квитанції, що місця в готелях замовлено й оплачено. А це гроші на витрати. Бажаю приємної подорожі!

— Годі тобі кепкувати! Хіба ж незнайомій людині таке дарують?

— Як хочете, але замовлення вже не скасуєш. Самі поміркуйте: весь вік ви чесно працювали, то невже не заслужили такої дрібниці?

Старий розчулився мало не до сліз:

— Коли так, то я справді скористаюся з твоєї доброти. Ні, мабуть, це сон! Тепер я хоч помру спокійно, не жалкуватиму, що чогось не встиг. Та ти ж справжній чародій, хлопче!

— Годі вам! Я звичайнісінька людина. І зробив тільки те, що мав зробити. Тож приємної подорожі!

І перш ніж старий знову почав дякувати, юнак нишком вислизнув за двері.

Потім юнак з’являвся то тут, то там. Приносив гроші в оселі, де хтось загинув від нещасного випадку. Бо колу винуватця не могли знайти, щоб притягти до суду, родина потерпілого опинялась у неабиякій скруті.

Якось він навіть відкупив у іноземця мистецьки твір, що його той намірявся вивезти за океан, повернув до музею й так само непомітно зник. А то дав грошей на відбудову старовинної споруди, яка от-от мала розвалитися. Вділяв тихцем грошей на дитячі садки та притулки для бідних, що їх мали зачиняти через нестачу коштів. І таких прикладів назбиралося чимало.

Люди, яких провідував юнак, щиро дякували йому й гадали, з якої ж він родини.

Певно, багатійський синок. А то й…

Та ніхто нічого до пуття не знав, хоч усі погоджувалися, що то добра людина. Ще б пак, не розтринькує гроші на власні примхи, а роздає людям. Тільки б йому грошей на довше вистачило.

Проте скільки ж їх може бути, тих грошей? Прийшов кінець і юнаковій доброчинності. Перший, хто помітив це, був його керівник, начальник податкової інспекції. Він викликав юнака до себе й суворо запитав:

— Слухай-но, хлопче! Я мав тебе за чесну людину, тому й довірив тобі державні гроші. А ти мене так підвів! Від твоєї розтрати я мало не зомлів. Як це сталося? На що ти пустив гроші?

— Одним словом…

І юнак чесно про все розповів. Начальник страшенно обурився, він загорлав:

— Негіднику! Люди сплачують податки, бо вірять уряду! То як же можна витрачати державні гроші на якісь дурні забаганки!

— Хіба я вчинив кепсько?

— А то ні? Ти просто з глузду з’їхав!

— То виходить, ніби я божевільний, а уряд і державні службовці сповна розуму?..

Та начальник інспекції й не думав потурати юнакові. Треба було якось зам’яти цей скандальний випадок, бо урядовці не люблять вдаватися до суду. Тож, хоч-не-хоч, довелося оголосити юнака душевнохворим і відправити до божевільні.

© 1987 Ігор Дубінський (переклад українською мовою)

Телебог

Може, то й справді була хвороблива пристрасть, що добродій Н. так полюбляв телевізор. Сам-самісінький у тісній, неприбраній кімнатині він цілі дні не відходив від екрана. Нічого іншого не хотів і знати.

Навіть снідав та обідав перед телевізором, не розбираючи, що їсть і скільки. Про краще життя не мріяв, та й розкошів не прагнув. Саке не пив. Навіть до лазні вибирався вряди-годи.

Тому й для прожиття потребував небагато. Інколи підробляв дещицю, і того йому вистачало. Цілісінькі дні нидів коло телевізора, а після програми для опівнічників вкладався спати, бо більше дивитися було нічого. Так і велося.

Аж якоїсь ночі йому хтось привидівся уві сні.

— Ви хто? — спитав його добродій Н. — Я вас ніби десь уже бачив. Овва, та ви схожі на всіх телезірок відразу!

— Твоя правда, — погодився той. — Я — телебог! На світі безліч телеглядачів, але такого затятого, як ти, бачити ще не доводилось. От на знак вдячності я і явився тобі уві сні.

— Дуже радий!

- І хочу винагородити тебе. Щось особливе подарувати мені не по силі, але можу обдарувати тебе однією надприродною здатністю. Ти не проти?

— Авжеж, не проти! Красненько дякую!

І добродій Н. прокинувся, так нічого до пуття і не второпавши. Надворі займалося на світ. Звично клацнув вмикачем телевізора, а тоді взяв ранкову газету. Адже без неї не збагнеш, що після чого дивитись.

— Так, спершу це, потім це, а по обіді ось те. А ввечері…

Добродій Н. пробігав очима програму телепередач, аж раптом у його голові стали виникати якісь химерні числа: 8,5, тоді 10,2, по тому 23,6… Що за дивина! Такого з добродієм Н. досі не траплялося!

Аж потім добродій Н. второпав, що то, певно, показник перегляду кожної передачі. Бо химерні числа з’являлися щоразу, коли він переглядав не тільки програму телепередач, а й репертуар кінотеатрів.

Не скажеш, щоб добродій Н. аж надто зрадів цьому:

— Схоже, телебог таки наділив мене надприродною здатністю — передбачити успіх чи невдачу тієї або іншої телепередачі. Ет, нічого особливого! Проте з цього хоч та користь, що тепер популярніших передач не пропускатиму.

Через кілька днів до добродія Н. заглянув знайомий торговець. І добродій Н. серед усього іншого повідав йому про свою пригоду, докинувши принагідно, що могло б бути і щось краще.

А ще за кілька днів до добродія Н. навідався представник рекламного агентства: він почув про дивовижну здатність добродія Н. від торговця.

— Кажуть, ви здатні передбачити показник перегляду телепередачі? Правда це чи вигадка? — спитав рекламник.

— Може, й правда, я не перевіряв Бо воно мені байдуже, тільки надокучає…

Чоловік з рекламного бюро погомонів трохи з добродієм Н, занотував у записник числа, що вигулькували в голові добродія Н. на згадку про ту чи іншу передачу, й пішов, повіривши в почуте хіба наполовину. Та де там навіть наполовину, хіба на десятину! Проте коли перевірили, то виявилося, що добродій Н. жодного разу не схибив.

Після цього життя добродія Н. невпізнанно змінилося. Рекламне агентство запросило його до себе на роботу. Той спершу комизився, бо й так почувався незле біля свого телевізора. Але потім таки здався: спокусила нечувана платня.

Співробітники бюро по обрахунку показників перегляду спочатку сікалися до передбачених добродієм Н. цифр, бо в них показники виходили відчутно інші. Та коли фахівці все ретельно перевірили, виявилося, що схибила таки обчислювальна машина, а слушність мав добродій Н.

Тоді обрахункове бюро, відчуваючи, що дише на ладан, вдалося до рішучих і крайніх заходів — воно вирішило найняти гангстера, щоб той нишком ліквідував добродія Н.

Проте добродій Н. уник лиха. І врятувало його не надприродне відчуття небезпеки, бо його він не мав, а надійні охоронці, що їх про всяк випадок приставило до нього рекламне агентство. І охороняли добродія Н. не згірш, мабуть, за курку, що несе золоті яйця.

Бюро по обрахунку показників перегляду доживало останні дні. Воно й не дивно, адже добродій Н. миттю робив те, що в них потребувало тривалої марудної роботи. Та й саме бюро могло починати обрахунок лише після передачі, а добродій Н. визначав показник задовго до її початку. То де ж тому бідолашному обрахунковому бюро за ним угнатися!

Так, напрочуд зручна здатність! Добродієві Н. показували щойно зняту телепередачу, і він одразу ж безпомильно визначав її успіх чи невдачу. Навіть більше: йому вистачало теми передачі, списку її виконавців, часу та телевізійного каналу, щоб визначити показник!

Траплялося, досвідчені кити телебачення не йняли віри добродієві Н. Та коли передачу, що обійшлася в кругленьку суму, пускали на телеекран, глядачів, як і передбачав добродій Н., виявлялося обмаль.

Хтозна-що думав про це сам добродій Н, але телевізійники вважали його здатність дивовижною і не вимагали ніяких пояснень. Адже ця здатність дозволяла одним махом уникнути хибних задумів, уникнути збитків, даремної праці, чого не зробив би найкращий комп’ютер!

До добродія Н. зачастили телезірки:

— Будь ласка, дайте добрий показник для передачі з моєю участю. А я вже зумію вам віддячити!

- І не просіть, і не моліть! Не годиться зловживати надприродним даром, — відмахувався добродій Н.

Ще б пак, він був порядною людиною!

Якось рекламне агентство запропонувало добродієві Н:

— Може, влаштувати яскраву й барвисту музичну телепередачу й запросити вас взяти у ній участь? Адже ви — улюбленець самого телебога!

Добродій Н. задумався на хвильку, а тоді мовив:

— Показник перегляду буде 5,2. Тобто цю передачу краще й не затівати!

Атож, хто після цього захоче викидати грошики на вітер!

Життя добродія Н. невпізнанно мінялося. Як і вдача. За цей час він уже пізнав смак незнаних досі розваг. Виявилося, що телевізор — ще не найцікавіша річ на світі. Добродій Н. розкуштував саке, запізнався з вродливими дівчатами. Він міг робити що заманеться. Бо якщо телепередача сприймається тільки зором та слухом, то довколишній світ був куди повнокровніший — він давав відчуття смаку, запаху, дотику…

Рекламне агентство не скупилося на видатки добродієві Н., аби той тільки попросив. Адже всі витрати стократ перекривалися прибутками від замовлень на оцінку планів інших рекламних агентств і телекомпаній, які плинули звідусіль. Тож добродій Н. ні в чому не відчував нестачі.

Аж якось уві сні йому знову явився телебог. Добродій Н. не міг надякуватись йому:

— Завдяки вам я тепер горя не знаю, по-справжньому щасливий. Неабияку ласку виявили ви мені. Тож являйтеся мені частіше, завжди буду радий вам.

- І не проси! Останнім часом за тими дівчатами та саке ти вже й телевізор забув! Це неподобство! Я відбираю в тебе твою здатність!

— Ой-ой, не треба! — забідкався добродій Н.

Але телебог був невблаганний. «Що ж то тепер буде?» — переживав добродій Н.

І раптом йому уві сні явився ще хтось, зовні ніби трохи дурнуватий. Новий гість заходився втішати добродія Н.:

— Ну навіщо так побиватися? Якщо один бог тебе покинув, то інший не дасть пропасти! Цього разу вже я сам подбаю про тебе!

— Щиро вам вдячний! А хто ви такий?

— Я — бог недоумків!

— Що?! О пане-боже, краще не треба! Краще вже йдіть собі!

— Та не бійся ти! Перетворювати тебе на недоумка я не збираюсь. Але робитимеш те, що я скажу, згода? На гірше, ніж було, не вийде.

— Справді? То нехай уже буде по-вашому, хоча трохи й лячно…

Як той і пообіцяв, добродія Н. обминуло лихо. Щоправда, він трохи перекваліфікувався, бо тепер називав тільки ті показники, які підказував йому бог недоумків. Адже ж хто стане їх перевіряти!

Коли-не-коли новий бог нашіптував:

— Кажи, що показник передачі підвищиться, якщо її розраховувати на недоумків!

І добродій Н. так і казав. Де й поділася його дотеперішня порядність! Уже не нехтував розважатися з акторками з телестудії. Та і з чоловіків не гребував брати платню за свої послуги. Тоді він їм віщо прорікав:

— У тебе талант аж хлюпає через край!

Подейкують, що добродієві Н. і досі непогано ведеться.

© ВСЕСВІТ. - 1988. - № 5.

© ДУБИНСЬКИЙ Ігор, переклад з японської, 1988.

Content

Хосі Сін’їті Оповіданняі - Збірка

Вікно

Гей, вилазь-но!

Голос за стіною

Дещо нове про Шерлока Холмса

Ера готівки

Знахідка

І що воно за час!

Людина в білому

Міністерство життєзабезпечення

Нічна зустріч

Таємничий юнак

Телебог