Andris Puriņš

NEVAICĀJIET MAN NEKO

STĀSTS

I

Apziņa atgriezās lēnām.

Dažkārt ar mani tā atgadās. Es biju pārvērties bezveidīgā substancē, kura izpletās un sarāvās, tiecās aizplūst tālumā, satrūkt gabalos un, kad tas jau gandrīz bija noticis, slīdēja atkal kopā, savilkās cieši jo cieši, un viss atkārtojās ritmiski kā sirdspuksti, tikai daudz, daudz lēnāk. Un tad es jutu, ka pamazām ceļos augšup, nirstu kā no siltas un miglainas tumsas okeāna dzīlēs, un man nebija ne mazākās sajēgas, kāpēc tas notiek. Tad izdzirdu šajā nemaņas valstībā mūziku, ko spēlēja vesels orķestris, un spēlēja tas maršu. Es sajutu, ka kaut kas notiks, bet nezināju – labs vai briesmīgs, kad pavisam negaidot izlidoju tumsas virspusē un apžilbu no spožās gaismas.

Es biju pamodies. Tik tiešām miegs ir nāves brālis, kā mācīja skolā un kā teica senie grieķi. Nekas nav vienkāršāk un vieglāk kā aizmigt un reiz vairs nepamosties.

Es pietrūkos sēdus un aizsviedu segu kājgalī.

Manas brīvdienas bija beigušās, un šodien atkal jāiet skolā. Patiesību sakot, biju jau mazliet noilgojies pēc puikām. Telefons dzīvoklī vēl nebija ievilkts, mamma pie manis nevienu nelaida, un tā jau traks var kļūt. «Cilvēks mirst vientulībā» – tā saucas grāmata, kuru gan, par nožēlošanu, neesmu lasījis, bet vīram, kas to sarakstījis, jābūt tīri prātīgam. Viņš zinājis, ko nozīmē vientulība. Es to izjutu tikai divas nedēļas un tad jau gandrīz nobeidzos. Ak jā, vēl jāpasaka – biju apaukstējies un saķēris kaut ko līdzīgu plaušu karsonim. Bet man to nepatīk atcerēties. Ko tur vairs runāt, kad viss aiz muguras.

Aizslāju uz vannas istabu mazgāties un tīrīt zobus. Nopētīju sevi spogulī. Biju kļuvis vājāks, zem acīm loki. Caurām dienām cilvēks gulējis gultā, ēdis, ko vien gribējis, un, lūk, rezultātā – no spoguļa pretī raugās izkāmējis vieplis.

Aši paēdu un apģērbos. Biksēm vīles kā naži, krekls sniega baltumā un sarkanā kaklasaite, tā pati, kas zem noteiktiem leņķiem met zeltainu atspīdumu. Pirmo reizi uzvilku pītās kurpes. Eleganti. Ražotas Singapūrā. Saka, esot roku darbs. Kāds nabaga singapūrietis pinis veselu nakti, lai es tās uzvilktu kājās. Jācer, ka saimnieks būs atsviedis viņam kādu rubli jeb kā tas tur ir šo naudā, jo kurpes – uz goda. Vispār vēlējos apģērbties mazliet labāk. Parasti jau tāds uz skolu neeju. Tikai viesos.

Bāzdams atslēgas žaketes kabatā, sataustīju tur divus papīriņus. Es nemaz nevilku tos laukā. Senči katru dienu dod divus rubļus, un nekad tie nav bijuši sīknaudā. Kā viņiem tas izdodas, jau sen esmu gribējis pajautāt, bet parasti aizmirstas vai neatliek laika. Citreiz atkal negribas. Bet šorīt nez kāpēc bija nemierīgs prāts. Iemesla nekāda, taču jutos jocīgāk.

Gribēju ātrāk būt skolā.

Līdz skolai nācās skriet, jo ar tiem trolejbusiem mūždien gadās kāda ķibele. Vienalga, zvanu izdzirdu, vērdams parādes durvis. Laime, ka fiziķis pļāpāja turpat vestibilā ar resnu subjektu. Mums pie fiziķa pirmā stunda.

Trešajā stāvā, kurā atradās mana klase, visi jau bija sadzīti telpās. Tas nebija nekāds brīnums, jo pa gaiteni pretī peldēja vecā literāte Balode, sarkanu lenti apsējusies. Viņa fiziski necieta nekārtības. Bet balss Balodei – pasarg' dievs! Daži domāja, ka no pāris viņas kliedzieniem pamostos visi miroņi vidēja lieluma kapsētā. Mums gan to nekad nebūs lemts piedzīvot, jo Balode lasa avīzes un zina, ka pasaule jau tā ir pārapdzīvota. Un viņa tik ļoti mīl kārtību!

Tagad man vajadzēja stāstīt par sevi, jo Balode bez kārtības mīlestības vēl ir šausmīgi ziņkārīga par visu, kas vien saistās ar slimībām. To es neesmu pamanījis vienīgais.

– Berg, liec pie sirds, ka ar tādām slimībām joku nav, – viņa norūpējusies teica.

– Jā, es zinu, ka joki mazi.

– Tev tagad jābūt ļoti uzmanīgam, lai nerastos komplikācijas.

– Jā, jā, skolotāj, es zinu, skolotāj, paldies, skolotāj, nu man jāiet, tūlīt sāksies fizikas stunda, skolotāj, – es raisījos vaļā. Jutu, ka no šīm bēdīgajām runām mani patiešām sāk pārņemt vājums.

Un tad pie klases durvīm es pēkšņi aptvēru, kāpēc man šodien tāda nemierīga jušanās. Izrādījās, ka es taču velnišķīgi gribēju redzēt tos tur iekšā. Patiešām! Kad viņi blakus, tad dažreiz gribas nokļūt vientuļā salā, bet vajag tikai kādu laiku nesatikt, un tu jūti, ka nav īstas kārtības.

Es ievilku elpu, atrāvu durvis un iegāzos klasē. Visi, protams, sāka brēkt, jūs jau nu paši zināsiet, kā tas skan, ja kāds krietnu laiku nav bijis skolā. Ej nu gar klases priekšu, kad visi blenž tevī kā spokā vai astotā pasaules brīnumā. Tomēr jāatzīstas, tas ir pat mazliet jauki. Tu vismaz zini, ka pēc tevis kaut vai simtdaļu noilgojušies.

– Īvo!

Jēkabs, jeb Jāko, kā mēs viņu saucam, lai būtu skanīgāk, uzlēca ar kājām uz sola un no turienes krita man ap kaklu. Es tikko noturējos stāvus. Bet Jāko smējās, baltos zobus mirdzinādams. Ar pūlēm atbrīvojos un mazliet patēloju dusmīgo: sak, liels cilvēks, jau desmitajā klasē, bet uzvedas kā piektklasnieks. Patiesībā biju ļoti priecīgs, ka Jāko mani sagaidīja tā un ne citādi. Bet nevar jau uzreiz izkust priekā kā cukurgrauds karstā tējā.

Parasti sēžu pēdējā solā ar Alfrēdu jeb Frediju (tā viņam labāk patīk dēvēties), taču viņš nebija ieradies. Laikam tāpēc, ka šodien divi kontroldarbi – fizikā un anglenē.

Kaut gan neesmu nekāds zelta galva, tomēr šo to jēdzu, jo samērā regulāri ieskatos mācību grāmatās. Fredijs tur atkal samērā regulāri neieskatās. Draņķīgāk man klājas vienīgi eksaktajās gudrībās. Tur esot jāmācās sistemātiski un pēc sistēmas. No manis tas gan par daudz prasīts.

Tikko Jāko pārvācās manā solā, nāca fiziķis. Visi nu jau kādu miljono reizi cēlāmies kājās un kritām atpakaļ solos. Vienīgā laime. Ka šīs miljons reizes nebija pēc kārtas. Tās dalījās uz desmit gadiem un desmit biksēm – katru gadu pa vienām. Bet manai sēžamvietai ritēja tikai trešais gads – ķermeņa šūnas atjaunojoties ik pa septiņiem gadiem: tātad arī man pašreiz divi gadi un es dzīvoju jau savu trešo dzīvi.

No loģiskajām pārdomām mani iztraucēja Jāko. Lai izrēķinot viņam vienu uzdevumu. To, no atkārtojamās vielas.

– Tu domā, ka es pēc slimības kaut ko atceros? Tāpēc jau man nelika rakstīt.

– Pakustini vien smadzenes. Gan atcerēsies.

– Tev pašam izrēķināt ir tikpat kā nospļauties!

Jāko gan ir zelta galva. Tas jāatzīst. Un viņš varēja nelikt man mocīties. Bet tā būšot ātrāk, un es atšķīru grāmatu.

Sazin kāds radioamatieris bija izgatavojis spoli ar 10 vijumiem, un spoles garums bija 4 cm, bet diametrs 2 cm. Spolei nebija serdes, un tinumos plūda 0,016 ampēru stipra strāva. Iztaisīt spoli tad jau viņš prata, bet magnētisko plūsmu spolē aprēķināt nejēdza, un nu viņa vietā tas jādara man.

Es rēķināju un – tīri vai prieks! Man ir cerības kļūt par labu radioamatieri. Uztaisījis tādu spoli, es nu zināšu, ka magnētiskā plūsma ir apmēram 1,6·10-9 Wb. Trakas lietas! Nemaz nezināju, ka esmu tik gudrs.

Nopētīju, ka Edgaram un Jāko ir viena grupa.

Pārrakstīju risinājumu un aizsūtīju uz klases viņējo galu Edgaram, kamēr Jāko sāka ņemties ar otras grupas uzdevumiem, lai palīdzētu Rihardam.

Mēs klasē esam četri draugi: Fredijs, Jāko, Edgars un es. Kaut gan par Edgaru to īsti tā varbūt nevarētu sacīt. Man ar viņu sarežģītas attiecības. Dažbrīd jūtu, ka viņš mani neieredz, citreiz – ka esmu viņam vajadzīgs. Esam kaut kas līdzīgs diviem magnētiem, kas bieži maina polus. Tiec nu gudrs! Cilvēku savstarpējās attiecības gan ir vienreizīgi sarežģīta būšana, tas jāatzīst.

Pašķielēju uz Edgaru. Saņēmis zīmīti, pat nepaskatījās uz manu pusi. Noliecās tikai pār lapu un sāka rakstīt.

Fiziķis sēdēja, atbalstījis zodu rokās, un raudzījās klasē, lai rastos iespaids, ka viņš redz katru, kas mēģinās špikot. Patiesībā pie viņa varēja špikot tīri mierīgi, ja vien cilvēks to nedarīja pārāk nekaunīgi. Jo fiziķis domāja, ka norakstot uzdevumu risinājumu, mēs apzogam paši sevi. Viņš domāja, ka mums tas pašiem jāsaprot, jo esam jau pieauguši. Šādai gaišai domai nevar nepiekrist. Nelaime vienīgi tā, ka gandrīz visai klasei, arī man, fizika bijusi nebijusi. Mēs netaisāmies kļūt fiziķi. Un man vienalga, vai šajā jomā es pats vai kāds cits apzog mani. Tik tiešām! Man tas pilnīgi vienalga. Un ne tikai par fiziku. Protams, es saprotu, ka jāmācās, ja jau esi sācis apmeklēt vidusskolu, bet, ka jāzina viss, ko te liek mācīties, tam nu atļaujiet, gan neticēt. Domāju, ka katram jāmācās tas, ko viņš atzīst sev par nepieciešamu.

Līdz zvanam bija atlikušas astoņas minūtes. Kad paliks piecas, fiziķis to pasacīs skaļi.

Tagad mēs klasē esam divi skolotāji. Mēs abi vērojam klasi. Tikai es redzu daudz vairāk.

«Skaistā Ilona» (to viņa panāk galvenokārt ar kosmētiku, vismaz man tā liekas) nupat saņēmusi zīmīti no Jura. Ticiet vai ne, tajos priekšmetos, kuri viņai nepadodas, viņš kļuvis gandrīz vai teicamnieks un tikai tāpēc, lai varētu rēķināt Ilonai uzdevumus un sacīt priekšā. «Ūdensgalva» Anastasija beidzot sadūšojusies un atvērusi pasolē grāmatu. Taču tas viņai tikpat nelīdzēs. Kārlēns, atspiedis galvu rokās, saspringti domā. Varu galvot, ka, tikko atskanēs zvans, atrisinājums būs gatavs, bet viņš nepagūs to pierakstīt, jo darbus tūlīt ievāks. Sarmīte un Māra, nešķiramās draudzenes, par kaut ko smīnēdamas sačukstas. Sarmīte vispār tīri patīkama meitene. Ne pārāk dumja, un arī figūra tā nekas. Tas – spriežot objektīvi. No subjektīvā viedokļa viņa nav mans tips. Es nevarētu viņā ieķerties līdz ausīm To es saku tāpēc, jo man šķiet, ka viņa ieķērusies manī. Nu patiešām! Tikai nedomājiet, ka es mēģinu uzsist sev cenu.

Edgars pabeidzis rakstīt. Paskatās šurp un tikko manāmi pamāj ar galvu. It kā tikai šobrīd pamanījis, ka esmu skolā. Bet es nez kāpēc pēkšņi sajutos priecīgs. Jāko, mēli cieši zobos sakodis, drudžaini raksta. Par visiem divdesmit astoņiem gan jums pastāstīt nevaru. Un nav jau arī nekādas vajadzības: ar ko tad nu īpaši mūsu klase atšķiras no citām desmitajām?

Vispār man ļoti patīk skatīties, kā klase strādā. Visi noliekuši galvas pār baltajām lapām, kuras apraksta, svītro un raksta atkal, citreiz pat saburza un sāk uz jaunas. Visi domā. Visi spiesti domāt. Un tad dažreiz pat slinkais Rihards, kas to vien dara kā skatās sportu pa televizoru vai stadionā, bet pats, bumbu padzenāt nevīžo, kaut ko izdomā.

Un tad – ZVANS!

Pēc stundām mēs ar Jāko un Edgaru nospriedām aizstaigāt līdz Fredijam.

Un tad ar mani notika kaut kas pārsteidzošs. Tikko nogriezāmies aiz skolas stūra, sejā iesitās dzestrums. Tas bija pavasara vējš un nesa sev līdzi vasaras dvesmu. Es ievilku pilnas krūtis, un vējš trakoja manī, noreiba galva, sirds kļuva līksma un viegla, un, saki nu viens, man pēkšņi sagribējās izdarīt kaut ko muļķīgu. Es šajā mirklī pavisam reāli sajutu vasaru, it kā tā jau būtu atnākusi vai arī stāvētu aiz muguras, siltām rokām mani aptvērusi. Uz mirkli katra mana ķermeņa šūniņa dzīvoja vasarā, bet brīnums tūlīt izgaisa.

Kad atnācām līdz Fredija dzīvokļa durvīm, es to vēl atcerējos un tad aizmirsu.

Vecais bastotājs atradās savā rezidencē, atgāzies atzveltnes krēslā, kājas saslējis uz palodzes starp kaktusa podiem. Viņš lasīja grāmatu un likās nepatīkami iztraucēts šajā bezgala jaukajā nodarbībā.

– Vai jūs durvis nevarat aizvērt klusāk?! – viņš iebrēcās. – Un nebļaujiet tik skaļi!

Fredijs to sauca, nemaz nepaskatīdamies uz durvīm. Viņš ļoti labi zināja, ka tikai mēs tā varējām uzvesties. Kad viņš pagrieza galvu un ieraudzīja mani, tūdaļ kļuva laipnāks.

– Ivo, veco zēn! Kad tava mutere nelaida pie tevis, mēs jau taisījāmies mest pa piecdesmit kapeikām priekš vainaga ar melnu banti. Ko citu mēs varējām domāt? Bet es esmu traki priecīgs, ka tavas kājas no jauna min šo skaisto zemeslodi un pie reizes arī pretīgās skolas riebīgās grīdas nožēlojamo parketu, ko nekad nedarītu manas kājas, ja to kustības būtu atkarīgas vienīgi no manis.

Tā viņš tur āzējās mums par uzjautrinājumu vēl labu brīdi. Bet no mājas nākt ārā negribēja. Viņš bija pateicis muterei, ka neies uz skolu tāpēc, ka jūtas slims. Tagad viņš negribēja muteri krāpt.

Beidzot mēs Fredijam iestāstījām, ka viņš tak var aiziet uz aptieku pēc zālēm. Tad viņš izslējās savā būdīgajā augumā un prasīja vienīgi – pēc kādām. Tik parastas mantas kā aspirīns un galvas pulveri mājās bija pietiekamā daudzumā. To nezinājām arī mēs un nospriedām kādu stundiņu padauzīt kārtis, ja jau nu Fredijam tik lielā mērā pamodusies sirdsapziņa.

Vispār man pie Fredija patika.

Istabas vidū stāvēja apaļš galds, kaktā veclaicīga kumode ar četrstūrainu spoguli, pie sienas piecdesmitajos gados ražots masīvs drēbju skapis. Krēsli tādi simpātiski, ar pītām atzveltnēm. Uz palodzēm rindā podos puķes un kaktusi. Pie durvīm karājās drēbes kulīte sērkociņiem, uz kuras zils rūķis kratīja lielu pirkstu un brīdināja no ugunsgrēka. Es vēl tagad nezinu, kāpēc man tik ļoti patīk šī istaba. Varbūt tāpēc, ka pie Fredija vienmēr var justies labāk nekā mājās. Te bija omulīgi.

Jāko uzreiz pamanījās pievākt vienīgo istabas mīksto krēslu, kurā nupat bija sēdējis Fredijs, un grāmatu no sēdekļa uzmeta uz palodzes blakus puķu podiem. Fredijs bija visaukstasinīgākais un prātīgākais cilvēks no mums visiem, kamēr lika mierā grāmatas. Viņš necieta nicīgu attieksmi pret grāmatām un gribēja, lai citi izturētos tā pat. Neredzēju nekad viņu mētājam grāmatas pa roku galam vai ielokām lapas un svītrojam, izņemot mācību grāmatas. Tās viņš nicināja. Bet fantastikas grāmatas dievināja. Viņš lasīja tās arī krieviski, un, ja būtu iespējams biežāk dabūt angliski, šai valodā liecībā viņam būtu pieci. Tagad Jāko par grāmatas sviešanu bija tika izdzīts no mīkstā krēsla un, lai visi saprastu, ka tas darīts ne tāpēc, lai tur iesēstos pats Fredijs, krēslu saņēma Edgars.

Mēs sasēdāmies ap galdu, un Fredijs uzsvieda kāršu kavu.

Vispār, gadu ziņā mēs visi esam vienādi – septiņpadsmit. Izņemot Fredu, kuram jau astoņpadsmit.

Spēlē man velnišķīgi neveicās. Kārtis nenāca un nenāca, dauzi kaut galvu pret sienu vai galdu. Man jau vajadzēja būt krietni mīnusos. Paprasīju to Edgaram, Viņš veda rēķinus.

– Tu gribēji prasīt, cik tev vēl pietrūkst? – piepeši viņš izsmejoši sacīja. – D audz jau vairs nav. Vēl astoņi. Astoņi mazi punktiņi. Tā gan, tā gan, – viņš dziedošā balsī smaidīdams novilka.

– Par mani neuztraucies! – es atcirtu.

– Tā tik vēl trūka! – viņš pretim.

Zilganpelēkās acis ar garajām skropstām raudzījās manī naidīgi un izsmejoši.

Edgars bija izstīdzējis un izskatījās garāks nekā es un Freds, lai arī bijām vienā augumā. Tas tāpēc, ka viņš bija tievāks. Vispār mēs trijatā bijām garāki par normāla auguma cilvēkiem, jo tā ateroskleroze vai kā viņu tur sauc esot uzlikusi mums zīmogu.

Edgars bija nervozs, ārkārtīgi jūtīgs un ģērbās kaut kā ļoti jocīgi. Piemēram, ja viņam kājās uzvilkti džinsi, tad tie bija tepat Latvijā ražotie par 4,71 rubli gabalā ar stulbiem bizoņiem uz dibena. Reiz mēs uz vārda dienu sametām naudu un uzdāvinājām viņam kārtīgus rietumvācu džinsus, bet viņš nez kāpēc negribēja tos pieņemt, līdz mums tomēr izdevās uzspiest. Un jūs zināt, ko viņš izdarīja? Viņš ne reizi neuzvilka džinsus kājās! Un vispār, tobrīd es viņu nesaprati, bet man viņš patika. Patika tāds, kāds viņš ir, kaut arī dažbrīd viņš mani necieta, pat neieredzēja.

Un tagad viņš skatījās manī, pašķiebis cirtaino galvu. Es varētu sadauzīt viņa seju asinīs un tūlīt ļaut sadauzīt savējo, lai tikai tas nebūtu noticis. (Es jūtu, ka aizstāstos velns zina kur, bet man tas ļoti svarīgi.)

Freds izdalīja kārtis un palika brīvs jo mēs spēlējām zolīti. Man šoreiz, kā par brīnumu, iekrita tīri prātīgas kārtis: divi dūži un lielāki trumpīši, tikai viena parasta lapa. Ar tādām jau gandrīz varēja raut zoli. Fredijs paglūnēja manās kārtīs un domāja tāpat. Es tad arī vairs nekavējos un izsaucu zoli. Izmetu pīķa dūzi. Ja riņķī iet abi dūži, es esmu vinnējis. Jāko uzmeta pīķa desmitnieku, bet tas draņķa Edgars plato un iesmējās:

– Tā gan, puisīt!

Un tad viņš izsvieda ercena desmitnieku, Es kāvu ar ercena dūzi, bet Jāko ar pusplato. Man sanāca dusmas, cik partija bija līdz muļķīgumam vienkārša.

– Īvo, tu esi iekšā, – sacīja Edgars, un nevarēja neredzēt prieku, ko tas viņam sagādāja. Arī Jāko smējās un sita man uz pleca, taču zināju, ka viņš priecājas par vinnēto partiju, ne par to, ka zaudējis esmu es.

Jāko smējās, un es uz viņu nemaz nedusmojos.

Viņš nedaudz sniedzās pāri manam plecam, bet bija izveicīgs kā meža kaķis. Ar viņu bija diezgan dīvaini. Tēvs viņam krievs, māte čigāniete, Jāko pats – latvietis. Viņam bija melni mati, brūnas acis un tumša ādas krāsa, tādēļ šķita, ka jūrmalā viņš iedeg ātrāk nekā mēs citi. Viņš bija ļoti sirsnīgs čalis, un man viņš patika.

Jau pirms laba laika manīju,, ka, ja es kaut ko sacīju, Edgars izlikās nedzirdam, it kā manis šeit nemaz nebūtu. Ja kaut ko teica viņš, tad tas bija domāts Fredijam vai Jāko, izņemot dažas divdomīgas piezīmes uz mana rēķina. Pats velns netiktu gudrs, kas Edgaram šad tad uznāk.

Sarēķinājis punktus, viņš piepeši ierēcās māksloti zirdziskos smieklos. Parasti viņš tā nesmējās, tas bija domāts tikai man.

Goda vārds, es tik tikko savaldījos, lai negāztu viņam pa žokli. Viņš bija mani nokaitinājis līdz galam. Un vēl blenza manī ar savām aukstajām zivs acīm. Tik tiešām, es būtu varējis viņam iegāzt, jo man iekšā viss bija sasprindzis kā līdz pēdējam nostiepta ģitāras stīga.

Freds tūlīt sajuta, kas var notikt, bet Jāko pasaullabsirdīgajā naivumā tikai jautri smējās.

– Nu, nu, šodien jābeidz, – Fredijs samierinoši runāja. – Citādi jūs vēl sakausieties.

– Jābeidz jau tāpat, – atteica Edgars. – Īvo jau trīs acis pāri trīsdesmit.

Jāko paķēra rēķinus un nožēlā piebilda:

– Kas tad to varēja zināt, ka tev šodien nenāks lapas, Īvo! Bet neuztraucies…

– Nu vienreiz pietiks par to, – es viņu pārtraucu. Nevaru ciest, ka visādos sīkos mēslos viņš vienmēr jūt līdzi un savu līdzjūtību izsaka skaļi. Es zinu, ka viņš ir patiess, tomēr tas var vienreiz apnikt.

– Plusos visvairāk esmu es, – sacīja Edgars.

Viņam bija jābūt kaut kas pāri četrdesmitiem. «Plus četrdesmit divi,» Jāko sacīja.

– Nu tad domā ātrāk! – teica Fredijs. – Drīz nāks mājās senči.

Mēs ar Edgaru sēdējām katrs savā galda pusē, cik nu apaļam galdam to pušu ir. Edgars nervozi bungoja ar pirkstu kauliņiem pa galdu. Es piespiedu sevi savilkt seju smīnā un raudzījos viņā, bet viņš nolaida acis un vēroja savas rokas, it kā nekas cits svarīgāks par šo sasodīto bungošanu nebūtu prātā. Mani ļoti interesēja, ko gan viņš izdomās, ja jau vairījās skatīties man acīs. Gandrīz aizmirsu pateikt dažus vārdus par spēles noteikumiem. Kam visvairāk mīnusu, skaitās zaudētājs, un viņam jāizdara tas, ko liek lielākais plusinieks. Parasti tas nebija nekas šausmīgs fizkultūras stundā jāiesit bumba savos vārtos, stundā piecas reizes skaļi jāierejas vai kaut kas tamlīdzīgi stulbs. Variantu bez gala.

Jāko savāca kārtis, Fredijs izbēra pelnu trauku un atrāva logu līdz galam, lai kaut cik dabūti ārā tabakas dūmus, es smēķēju un pelnus bēru sērkociņu kastītē, Edgars sēdēja man pretim un domāja, izbungojot ar pirkstiem kādu motīvu.

– Īvo, reiz tu stāstīji, ka esot lēcis ūdenī no desmit metru augsta tramplīna, – Edgars beidzot lēnām sacīja. – Tu tikai lielījies, vai ne?

– Ja reiz teicu, tad esmu lēcis.

Patiesībā reiz to biju darījis no piecu metru augstuma. Taču nez kāds nelabais bija dīdījis puikām pateikt, ka no desmit.

Nu es gaidīju, ko tad Edgars teiks tālāk.

Sērkociņu kastītē bija palikuši seši sērkociņi. Es apbēru visas sešas sērgalviņas ar pelniem. Bet Edgars vēroja tikai savu sasodīto bungošanu.

– Vai tu vari reiz izteikt visu līdz galam?! – es neizturēju. – Nedomāju te sēdēt līdz vakaram.

– Vai tiešām tu esi lēcis no desmit metriem? – viņš neskanīgi vaicāja.

– Jā, jā jā! Un vēl desmit tūkstošu – «jā»!

– Ka nu tu saki, tad jātic vien būs, – Edgars sacīja. – Ielec Daugavā no pontonu tilta.

Es vēl neattapu, kad Jāko sāka smieties kā kutināts.

– Tu esi dulls, Edgar! – viņš klaigāja. – Nāk ārā tev idejas kā pārākie kolosi!

Jāko laikam domāja, ka Edgars joko. Es jau pirms Edgara vārdiem zināju, ka šodien joki nebūs. Es to redzēju viņa acīs. Bet ko tamlīdzīgu gaidījis nebiju.

– Vai tu nopietni? – tomēr viņam vaicāju, joprojām smīnēdams.

– Protams, – viņš piespieda arī sevi sašķobīt seju smīnā.

– Olalā, veči! Miers uz zemes un cilvēkiem labs prāts! – klusumu aizpildīja Fredijs.

Jā, vēl atlicis Fredijs. Viņš bija būdīgs čalis. Par diviem pirkstiem garāks, nekā es, bet platāks plecos vai uz miljonu kilometru. Uz ballēm mēs ar viņu gājām droši. Dūres kā ķieģeļi. Mēs viņu labprātīgi uzskatījām par vecāko, bet viņš to nekad neizmantoja, lai pateiktu: tu dari šitā, tu atkal tā. Un praktiskās lietās viņš no mums bija pats prātīgākais. Vispār man ļoti patiks, ka man tāds draugs, kurš jebkuram iedvesa bailes. Es varēju justies tikpat droši kā viņš. Kad mēs reiz braucām pa ezeru ar laivu, viņš piebrauca klāt diviem skuķiem un pļāpādams sacīja, ka es esot viņa jaunākais brālis. Es biju ļoti glaimots, kad viņš tā pateica, jo vēlētos sev tādu brāli kā Fredijs, kaut gan viņam nekad to neteikšu. Ir lietas, kas jāpatur pie sevis.

– Cilvēkiem labs prāts! Kā tad! – atsaucās Jāko, bet Edgars novilka:

– Kāpēc, lai nebūtu? Īvo parasti doto vārdu tur.

– Ejiet abi pa gaisu! – iejaucās Fredijs. – Tad nu arī atraduši izklaidēšanos – pavasarī lēkt Rīgas centrā ūdenī no tilta. Ja nedabūsi uzreiz plaušu karsoni, tad nogrābs pogainie.

– Fred, es biju visvairāk punktos, – sacīja Edgars.

– Īvo nopirks kaut vai pudeli vīna – un basta!

– Es ticu, ka naudas viņam pietiek ne vienai pudelei vien. Arī priekš glaunas šlipses un cēla uzvalka. Bet es biju visvairāk plusos.

Fredijs nekā neatbildēja un gāja aizvērt logu. Es nodzēsu cigareti sērkociņu kārbiņā. Jāko piecēlās, izstaipījša un teica:

– Jāiet prom! Tūlīt nāks Freda mutere un sīkais no skolas.

– Tas nav godīgi, – Edgars pēkšņi sašutumā trīcošā balsī sacīja. – Mēs bijām sarunājuši. Es taču vinnēju!

– Izdomā kaut ko citu.

– Es jau vienreiz pateicu.

– Ak tu kungs! Pasaki kaut ko citu otrreiz.

– Kāpēc man jāizdomā kaut kas cits?! Es taču vinnēju!

Goda vārds! Pie šī sakāmā viņam acīs sariesās asaras. Viņš savu ideju bija ieņēmis galvā kā mazo reizesrēķinu. Kāpēc? – tas man nepieleca. Man nepavisam negribējās lēkt ūdenī no tā nelaimīgā tilta un, jāpiebilst, bija arī mazliet vai pat vēl vairāk nekā mazliet bail, bet es tak nevarēju to tā pasacīt. Biju pilnīgi atkarīgs no Edgara gribas, kaut arī neviens ar spēku nevarētu mani piespiest ielēkt Daugavā.

Un te, redzēdams, ka Fredijs un Jāko negribētu, lai es demonstrēju savu daiļlēkšanas prasmi, Edgars žēlīgā balsī sāka runāt, ka es, protams, varot darīt, kā tīkot, ka parasti gan cilvēki doto vārdu turot, bet varot jau arī neturēt, ka viņam personīgi tas esot vienalga utt., līdz man iekšā sāka vārīties un es uzbļāvu viņam, lai taču beidzot apklust.

– Ja reiz bija runāts, es to izdarīšu! Bet par to, ka man būtu jāuzklausa tava muldēšana, nekas sacīts nebija.

Viņš tūlīt aprāvās, un nu sāka Fredijs un Jāko. Lai Edgars izbeidzot cūkošanos, bet es atkal lai metot tās dumjās iedomas no galvas.

Būtu viņi tik aizrautīgi runājuši ātrāk, nebūtu jārunā tagad, un pie tam veltīgi, jo nekas vairs nebija grozāms.

Es pielēcu kājās un spēros uz durvīm. Edgars joprojām sēdēja un kaut ko domāja.

– Tad ejam! – es iebrēcos.

Bet viņš sēdēja, neatbildēja un domāja.

Vispār jāsaka: lai gan apzinājos, ka lieta nopietna, simtprocentīgi neticēju, ka nāksies izpildīt prasīto. Mēs varbūt pat aizietu līdz tiltam, es novilktu žaketi un kurpes, pārkāptu pāri margām, un tad Edgaram noteikti uzdotu nervi. Kaut gan: ja viņš izturētu, man atliktu vienīgi spert nelielu soli, un lieta darīta.

Bet man negribējās ne vienu, ne otru. Galu galā arī man nervi nav nemaz tik stipri.

Un piepeši Edgars sacīja:

– Tev jau nav jālec šodien. Var kaut pēc diviem mēnešiem, kad ūdens būs silts.

– Un krastmala pilna cilvēku, – es indīgi piebildu, kau gan jutu, kā milzīgs kalns sakustas un pamazām veļas no maniem pleciem.

– Var no rīta, kamēr mazāk ļaužu, – viņš naivi teica, un Jāko un Fredijs iesmējās.

– Tad man jāpieraksta piezīmju grāmatiņā, citādi, nedod dievs, aizmirsīšu, un tu varēsi dziedāt pa visu pasauli, ka Bergs nav turējis vārdu.

– Neuztraucies. Es tev atgādināšu.

– Paldies!

– Lūdzu!

Nebija kur grūst lieko laiku, un mēs aizšļūcām līdz «Putnu dārzam». Tas vēl bija ciet.

– Tik jaukā laikā! – sašutis iesaucās Edgars, bet Fredijs viņu smīnēdams mierināja.

– Mēs jau neesam vienīgie, kam tas sagādā bēdas. Paskaties tur!

Viņš pamāja ar galvu, kur pret aizžogojumu bija atspiedušies divi neuzkrītoši ģērbušies vīrieši. Viens no viņiem pēkšņi paskatījās uz mums, it kā būtu sadzirdējis Fredija vārdus. Nervozi paskatījās arī otrais, un viņi apmainījās dažām frāzēm.

– Vai tu re, kur manīgi. – smējās Fredijs. – Uzreiz saoduši medījumu.

– Kas viņi ir? – es prasīju.

– Tie paši, – teica Jāko.

– Tā gan, – es novilku.

– Kļuvuši pavisam nekaunīgi, – sacīja Edgars un, iegrūdis portfeli Fredam, enerģiski gāja atpakaļ uz krustojumu, pie kura stāvēja divi milicijas «gaziki».

Abi tipi šaudīgiem skatieniem viņu pavadīja, tad, sapratušies bez vārdiem, pagrieza mums muguru un aizpeldēja.

Edgars atnāca, un mums bija lielie smiekli.

Viņš bija paguvis apskatīties arī kino šilti. Pēc divdesmit minūtēm sākās kārtējā filma par mafiju. Es šaubījos, iet vai neiet. Man tās jau sāk apnikt, kā apnikušas VDR indiāņu filmas. Mīļais dievs, ko gan vācieši no indiāņiem jēdz? Piebāž plato ekrānu ar Goiko Mitiča būdu, bet, kad tu paskaties viņam acīs, tad domu tur tik daudz, it kā viņš nule būtu nokāpis no koka. Es nepretendēju, lai mani noturētu par baigo intelektuāli, bet es arī negribu, lai mani turētu par pamuļķu un iesmērētu šitādas filmas.

– Ja neko labāku nerāda, jāiztiek ar to pašu, – teica Jāko. – Kaut kas jāskatās ir.

Galu galā Jāko bija taisnība, un es biju ar mieru apskatīties mūžīgo cīņu starp mafiju un policistiem, betnu sāka pīkstēt Fredijs. Ko es tur skatīšoties, vai tad es nezinot, ka mafija uzvarēšot policiju, Es teicu, ka vienalga, nav ko darīt, varbūt daži labi momenti būs. Vai nu tas esot tik svarīgi, domāja Fredijs, lai es labāk ejot viņam līdzi uz «Ricu», Viņš tur bija sarunājis kanādiešu džinsus un baidījās, ka neiesmērē kādu draņķi. Tās, bez šaubām, bija muļķības. Tamlīdzīgās lietās viņš orientējās labāk par mani. Gluži vienkārši viņam negribējās iet vienam. Jāko un Edgars aizšļūca uz kino kasi, bet mēs uz «Ricu».

Pa spirālveida kāpnēm nokāpām «Ricas» apakšzālē. Patumšajā telpā cigarešu dūmi griezās ap blāvajām spuldzēm. Palsā miglā tinās uz sienām uzmālētie Ricas ezera krasti. Nabaga ezers laikam nebija pieredzējis nevienu saulainu dienu.

Publika šajā zālē bija samērā pastāvīga. Tā galvenokārt komplektējās no vidusskolu pēdējo klašu skolniekiem, pie kuriem piederējām arī mēs, no jaunajiem, vēl oficiāli neatzītajiem dažādu nozaru māksliniekiem. Te nāca tie, kurus solīdi ļaudis dēvēja par garmatainajiem, un tie, kuri ģērbās ekstravaganti. Te jūs varējāt redzēt ārzemju jaunākos apģērbu modeļus. Šeit jūs varējāt nodibināt pazīšanos ar daiļā dzimuma pārstāvēm, kuras pieaugušie dēvēja par «vieglas uzvedības» sievietēm. Taču viņas nemaz nebija tādas, kā domāja tie pieaugušie. Daudzas no šīm meitenēm mācījās vidusskolā, citas institūtos vai strādāja. Valkāt visdīvainākās formas tērpus, uzvesties brīvi piederēja pie labā toņa. Nav vairs deviņpadsmitais gadsimts un pat ne divdesmitā sākums, kad no iepazīšanās līdz pirmajam skūpstam pagāja desmit gaismas gadi. Mēs esam divdesmitā gadsimta bērni, gadsimta, kuram gadu skaits jau tuvojas astoņdesmitiem. Un, ja zēnam patīk meitene un meitenei zēns, tad viņi skūpstās. Un kas tur slikts, ja arī viņi pazīst viens otru tikai pirmo vakaru? Viņi tak patīk viens otram, jo savādāk jau nemaz negribētu skūpstīties. Kāpēc jāgaida? Nav taču laika. Mums jāsteidzas, mums jāsatver bēgošais laiks, un viss, ko tu esi notvēris, pieder tev, to vairs neviens nevar atņemt, lai notiktu kas notikdams. Un kurš zina, kas mūsu nedrošajā pasaulē risinās, piemēram, kaut vai mirklī, kad rakstu šos vārdus vai arī jūs tos lasāt? Es jau saprotu, ar prātu es saprotu, ka kara iespējamība kļūst gadu no gada mazāka, ka cilvēki tagad visā pasaulē zina, kas ir atombumba un kāds būs trešais pasaules karš, lai to nepieļautu. Un tomēr…

«Ricā» bija arī zināmas sugas sievietes, tas tiesa. Tāpēc cēlās nevalodas, kau gan velns nebija nemaz tik melns, kādu viņu centās mālēt. Šeit nāca arī pieklājīgi ģērbušies «štellmaņi», kas piegādāja šai raibajai publikai dažādas deficīta mantas. Par pāris sarkanajiem jūs varējāt dabūt «Playboy» un tamlīdzīga rakstura izdevumus, stereofoniskos albumus, kuri ražotāju zemes veikalos nonākuši pirms dažiem mēnešiem un kādus Rīgas radio nespēlē. Plaši tirgojās ar apģērba gabaliem. Džinsi, moderni krekli, apavi un līdzīgas mantas te apgrozījās par cenām, kas daudzkārt pārsniedza to īsto vērtību. Kaut gan – ja negribi – nepērc! Bet, ja jums bija vēlēšanās un, galvenais, nauda, jūs varējāt apģērbties patiešam moderni, negaidot, kamēr šādas preces parādīsies veikalos.

Es «Ricā» iestaigāju tikai šad tad, bet pastāvīgi apmeklētāji ir Jāko un Edgars. Vistrakākais ir Jāko. Viņš ir kā ķerts (vārda vistiešākajā nozīmē) uz «grupām». Viņš zina no galvas vai miljons «grupu» nosaukumus, zina to sastāvu, kādi albumi ierakstīti un kad. Pēc izpildījuma stila viņš var pat pasacīt, kāda «grupa» spēlē. Nu kā tad! Telpiskā mūzika. Wind of Change! You'd Better Believe It! Psychedelic Warlords! Un kas tad šite skan? Hawkind! Dave Broock rausta divpadsmit stīgu un solo ģitāru, spēlē sintizatoru, ērģeles. Vēl tur ir Lemmy. Simon House. Viņš spēlē arī melotronu un vijoli. Mick Turner. Dell Dettmar. Tu esi dzirdējis tādu instrumentu – kalimba? Ak nē? Viņš to spēlē. Simon Kings tup pie sitamajiem štrumentiem. Jāko atmiņu ir brīnišķīga. Bet es par to īpaši nebrīnos. Vai tad lieliem šahistiem tā ir vājāka?

Mēs ar Frediju stūrējām tieši uz kaktu, kur dūmu mākoņos starp divām dāmām omulīgi sēdēja Harijs. Tas bija vidēja auguma plecīgs čalis ar sarkanīgiem matiem, apvilcis arī sarkanu džemperi. Viņam jau bija divdesmit astoņi gadi, un, kad viņš pasmaidīja, iemirdzējās divi zelta zobi. Pie tā vainīgi viņa mati. Skolā viņu, šad tad nokaitināt gribēdami saukājuši par «Jeruzalemes dedzinātāju». Tad nu reiz Harijam tas apnicis, un viņš sakāvies ar diviem, kuri tad tos zobus izbirdinājuši. Tiesa, Harijs parādā nebija palicis. Pirmajam gan viņš izsitis tikai vienu zobu, toties otrajam ievilcis pa aci tā, ka tas vēl šodien spiests valkāt brilles. Ar Hariju nav nekādi joki. Protams, ne jau mums. Mēs ar Hariju esam draugi. Ar Hariju varēja justies pavisam brīvi, un to gadu starpību nemaz nemanīja. Tomēr ar viņu bija jābūt uzmanīgam, jo viņš bija ļoti gudrs. Citreiz viņš spēja ielīst tevī tā, it kā būtu telepāts. Tas viņam sagādāja prieku. Protams, izmēģinājuma trusītim prieka bija maz. Bet citās reizēs, izņemot šīs, viņš bija lielisks čalis. Vispār viņš manī atstājis dziļu iespaidu.

Mūs ieraudzījis, Harijs bija patiesi priecīgs

– O, vecie zēni ierodas vienmēr, kad tiek nepacietīgi gaidīti. Īvo, es tevi neesmu redzējis veselu mūžību!

– Es biju slims, Harij.

– Ko nu joko, – Harijs smējās. – Tu nemaz neizskaties pēc tāda, kas varētu kādreiz saslimt.

– Un tomēr, Harij, es biju slims.

– Sēdieties, zēni, – sacīja viena no abām Harija dāmām.

Neuzkrītoši es viņas nopētīju. Un taisni jābrīnās: viņas man šķita ļoti līdzīgas. Jābrīnās tāpēc, ka nekā kopīga viņām nebija, tikai gadi divdesmit pieci un pārbagātā kosmētika. Vienai mati tumši, otrai blondi, pavisam atšķirīgi kostīmi, un sejas pat cilvēks ar redzes traucējumiem neatzītu par kaut cik identiskām. Un tomēr viņas bija tik ļoti līdzīgas! Nu kaut kas dumjš! Pat balss vienai zema, bet otrai kā zvaniņš.

– Nu ko tad mēs lai citu darām? – atteica Fredijs uz blondās piedāvājumu un iegāza savu būdu krēslā iepretī trijotnei. Es novietojos viņam blakus.

Blondā bija tā nekas.

– Kā sviežas, Harij? – Fredijs ierīkojās ērtāk un izstiepa kājas visā garumā, nosmērēdams man kurpi, taču es nekā neteicu, jo viņš nekad neskatās, kur bāž savus garos kātus, un varat viņam aizrādīt vai tūkstoš reižu, šajā ziņā jūs no viņa cilvēku nekad neiztaisīsiet.

– Ja es ko solu, – sacīja Harijs, – tad tas nav laika biroja solījums. Tas ir pat vēl drošāk nekā bankā.

Viņš izvilka no pagaldes pamatīgu cūkādas portfeli ar masīvu sudraba monogrammu stūrī un atvēra, kad pienāca oficiante un nolika uz galda puslitru balzama karafē un trīs glāzītes. Harijs kā jau saimnieks pasvieda gaisā divus pirkstus un pamāja uz mums. Oficiante savukārt pamāja un aizgāja, bet Harijs uzmeta Fredija priekšā vīstokli. Tur bija kanādiešu «Wrangler» džinsi. Es neteikšu, ka būtu sajūsmā, bet tie bija labi.

– Kā jums patīk? – vaicāja blondā, bet Fredijs, pirkumu pētīdams, to nemaz nedzirdēja.

– Tā nekas, – es atbildēju viņa vietā.

– Vispār ar tik sīkām lietām vairs nekrāmējos, teica Harijs, – bet draugiem jāizpalīdz, vai ne?

Tā jau ir. Esmu pārliecināts, ka viņš Fredijam uzprasīs tikai kādu «cēneri» pa virsu paša ieguldītajai summai. Viņš pelnīja pietiekami daudz, lai nevilktu draugiem ārā pēdējo kapeiku. Galu galā mēs viņu pazīstam jau kopš pašas bērnības (protams, mūsu). Līdz devītajai klasei es dzīvoju vienā mājā ar Hariju un Jāko. Tad es pārcēlos uz kooperatīvo dzīvokli, bet Jāko joprojām dzīvo ne tikai vienā mājā ar Hariju, bet pat vienā gaitenī.

Oficiante atnesa vēl divas špicglāzītes. Harijs negaidīja kafiju un iepilināja.

– Pirkums jāapslaka, – viņš smējās. Viņš jau bija krietni iemetis, tās abas arī. – Citādi tev džinsi saplīsīs pirmajā nedēļā.

– Šitie neplīsīs, – teica Fredijs.

– Tad kādā tumšā stūrī tev tos novilks.

– Neesmu dzirdējis, ka kaut kas tamlīdzīgs būtu noticis.

– Vai tev patiktu iet pliku dibenu uz mājām? – rēca Harijs.

– Siltā laikā varētu, – sacīju es, un Fredijs dusmīgi palūrēja.

– Nepierunājiet nelaimi, – pajokoja melnmatainā. – Labāk pacelsim!

Mēs iedzērām, un pēc minūtes es jutos jau omulīgāk.

– Vai tu nevari dabūt vēl vienus tādus džinsus? – prasīja Fredijs.

– Kam vajag?

– Apsolīju vienam sagādāt. Tu viņu nepazīsti.

Nē, nē un vēlreiz nē. Harijs nepazīstot nekādus nepazīstamus čaļus. Man un Fredijam – lūdzu. Kaut kādiem čaļiem ne, turklāt viņš jau teicis, ka ar sīkumiem vairs nekrāmējoties.

– Ar kādiem «lielumiem» tad tu krāmējies? – es prasīju.

– Īvo, Īvo, neprasi. Saruna par šo jautājumu izbeigta.

Ja izbeigta, tad izbeigta, kas man. Fredijs pagrūda Harijam pa galdapakšu naudu, kurš to iebāza kabatā nepārskaitījis, viņš zināja, ka mēs nekad neblēdīsimies.

– Tagad tava kārta ieliet, – Harijs man teica. – Neliec taču Marikai garlaikoties.

Tā bija tumšmatainā.

Es salaistīju glāzītēs un Marikai, lai viņai nebūtu garlaicīgi, pārlēju pāri malām. Protams, ne jau tīšām.

– Un kā jums abiem sviežas pa dzīvi? – jautāja Harijs.

Blondā piegrūda viņam, un Harijs pieliecās, atbalstījās uz elkoņiem uz galda. Sievietes aiz viņa muguras sāka par kaut ko pļāpāt. Skaidrs, vai nu viņām interesēja, kā svešiem cilvēkiem iet pa dzīvi.

– Kā mums klājas? – garlaikots novilka Fredijs. – Viens un tas pats dienu no dienas. Viens un tas pats. Un tā līdz vasarai un vēl viens gads. Vai tā ir dzīve?

Mēs iedzērām.

– Fred, tu runā kā tāds sešdesmitgadīgs vecis, – smējās Harijs. Viņš vispār šodien bija ļoti jautrs. – Jūsu īstā dzīve tikai sāksies. Bet dzīvot vajag prast, vecie zēni. Skolās to, protams, nemāca. To mēs iemācāmies eksistējot.

Un viņš sāka klāstīt savas dzīves filozofiju. Tik gudri ar mums viņš vēl nekad nebija runājis.

Galvenās viņa tēzes bija:

– Dzīvo pats un ļauj dzīvot citiem. Nedari ļaunu citiem, un tie nedarīs ļaunu tev. Un galvenais – pieņem Lielo pasauli tādu, kāda tā ir. Piemērojies tai un nevis centies to piemērot sev. Bet sev piemēro Mazo cilvēku pasauli, un tu pacelsies pāri vairumam ļaužu. Jums šķiet, ka dzīve ir pilna pretrunu?

– Nu jā!

– Tas ne tikai šķiet, bet tā arī ir. Un neklausieties, ka jums viss šodien nolikts priekšā: ejiet, ņemiet un tā tālāk kā trusīši pēc zāles būrī. Nekas nenāk par brīvu, par pliku paldies. Katrs stāv pats par sevi pret naidīgu, pretrunīgu pasauli. Bet gudrais nemetas cīņā pret to kā Aleksandrs ar Gordija mezglu – atrisināt visu līdz galam. Gudrais tiek galā ar pretrunām, bez kuru atrisināšanas nevar dzīvot, un tad atrisina vēl vienu, kas nepieciešama, lai viņam rastos iespēja dzīvot labi. Un atcerieties – atrisināt pretrunas nenozīmē nonākt pie patiesības. Tas nozīmē nonākt pie subjektīva, egoistiska labuma.

Es nezināju, ko domāt par Harija atziņām. Likās, viņš dzīvoja atbilstoši savai filozofijai un nedzīvoja slikti. Taču… Es nezinu, kā to labāk pateikt… man šķiet… tā tomēr nav īsti labi… Varbūt, kad man būs divdesmit astoņi, es domāšu savādāk.

– Beidz savas cūcības, – blondā sacīja.

– Labi, labi, – Harijs atmeta ar roku. – Bet, ja nebūtu šo

«cūcību», mēs šeit nesēdētu un nedzertu balzamu. Un, tā kā šīs tā saucamās «cūcības» ir, tad varbūt tiešām labāk iedzert?

Es nedomāju, ka blondā būtu tik jūtīga un sidsšķīsta. Viņa tikai nevēlējās, lai Harijs klāstītu savu filozofiju mūsu klātbūtnē. Viņa mūs laikam uzskatīja par nevainīgiem bērniem, kurus Harijs var samaitāt, bet es nez kāpēc nejutos aizvainots. Viņa visu laiku skatījās uz mums, arī tad, kad sarunājās ar draudzeni. Blondā man patika. Un nez kāpēc bija arī no viņas bail. Kad viņa paskatījās man acīs, mani ļoti ieinteresēja kafijas tasīte ar cukura plāksnīti uz šķīvīša un tas, cik cukuram bija ārkārtīgi interesants iesaiņojums: kaut kāds stulbs taurētājs uz kalnu fona.

– Beidziet reiz kult tukšus salmus, – garlaikoti noteica Marika. – Parunājiet par kaut ko interesantāku.

– Lieliski, – Harijs nestrīdējās pretim, aplika viņai roku ap pleciem un salēja balzamu.

– Sen jau bija laiks, – viņa vēsi atteica, un es tā arī nesapratu, vai viņa domāja sarunas maiņu vai to, ka nu atkal derētu kāda glāzīte. Blondā sudrabainajos nagos virpināja cigareti, un es piedāvāju viņai uguni. Viņa saņēma manu plaukstu un turēja, turēja, līdz sērkociņa liesmiņa apsvilināja man pirkstu galus. Smēķēt sagribēja arī Marika, un uguni piedāvāja Fredijs. Aizsmēķēju arī pats un kā vulkāns gāzu dūmus, un labi vien bija, jo Harijs sāka uzmākties ar saviem muļķīgajiem jautājumiem, un ar cigareti mutē tomēr var rādīties aukstasinīgāks.

– Un kā jums ar to? – Harijs piemiedza aci un pasmaidīja. Freds kaut ko atsmēja, bet nu Harijs piesējās man. Viņš vienmēr šādās lietās īpaši sienas klāt man.

Varbūt tāpēc, ka sen atpakaļ, kad biju vēl bērns, pirmo reizi par tādām lietām uzzināju no viņa. Harijs mums, sīkajiem, stāstīja, un citi jau šo to zināja, bet es nekā. Es domāju, ka kinderi nāk pasaulē tāpēc, ka vecāki ļoti tos grib, vārdu sakot, garīgā ceļā, tikai ļoti, ļoti jāvēlas. Un tā nu seksa teorētiskos pamatus es pilnībā apguvu no Harija. Viņš sāka uzskatīt sevi par tādu kā manu skolotāju šai jomā. Tas viņam sagādāja dīvainu prieku. Satiekoties viņš allaž pastāstīja kaut ko jaunu. Īpašu vērību viņš piegrieza seksa niansēm. Bet dažādu patoloģisku noviržu zināšanā viņam vajadzētu piešķirt zinātnisko grādu. Taisni neticami, bet pats viņš bija pilnīgi normāls. To es zinu noteikti.

Kad ātrumā neattapu, ko atbildēt, viņš, apķēris ap pleciem abas sievietes, šūpojās uz priekšu un atpakaļ, uzmundrinoši miedza ar aci un runāja:

– Īvo, mūsu mazā sabiedrība alkst dzirdēt pē-dē-jos jau-nu-mus.

Beidzamos vārdus viņš nodūca caur degunu. Kad es nojautu, ko viņš iedomājas, es sāku sarkt, kaut gan vienīgā izeja šīs iedomas apgāzt būtu izturēties kā parasti, bet Harijs ir pārāk gudrs, man vēl desmit gadus klāt, tad viņam neizdosies tādus kā mani tīt ap pirkstu, bet pašlaik es smēķēju un pūtu dūmus gaisā kā Omārs Šarifs «Maierlingā», smaidīju, pūtu dūmus, lai gan riņķus izveidot neizdevās, lādēju sasodīto Hariju un sacīju:

– Nu tāpat vien, tāpat vien, nekas īpašs jau nav, kas gan jauns varētu būt tādās lietās.

– Ei nu, Īvo, pastāsti gan kaut ko, – viņš nelikās mierā. – Kāda viņa ir?

– Tu viņu nepazīsti, – es teicu. – Un man šķiet, ka viņa nav tavā gaumē.

– Tomēr.

– Nu, kas tur īpašs? Veca, krunkaina, līkām kājām un diviem kupriem, – es vienaldzīgā balsī teicu. – Kas vainas, Harij, vai ne? Ka tik var nošancēt to lietu, ko?

Viņi iesmējās, un lai slavēts Fredijs, kurš smejoties izgrūda:

– Un kā tev pašam. Harij?

Nabaga Harijs. Viņš vairs nevarēja mocīt mani. Nu visu uzmanība pievērsās viņam. Abas sievietes raudzījās ieinteresēti un skeptiski. Bet Harijs nebija uz mutes kritis.

– Ak, vai tad jūs neredzat? – viņš iesmējās. – Paskaties!

Viņš apķērās melnmatainajai ap kaklu un skaļi nošmaukstināja viņai uz vaiga.

– Lūk, kāda ir sieviete labākajos gados. Nav vis kaut kāda vidusskolniece, vai ne, Īvo?

– Kā tad, kā tad, – es teicu

– Kad iedzer, Harij, tu kļūsti bez mēra cinisks, – teica Marika un atbrīvojās no viņa skāviena.

– Ej nu ej, mazā, vai tad tas var būt? – Harijs viņu no jauna aptvēra un pievilka sev klāt. – Jo tu esi dusmīgāka, jo vairāk man patīc/

Un pēkšņi es sajutu, ka manām kājām pieskaras kāja, kura nebija biksēs tērpta. Es nodrebēju, bet neviens to nevarēja ievērot, jo nodrebēju iekšēji. Es pacēlu acis un paraudzījos pāri galdam. Blondā skatījās manī. Un es vairs nebiju es. Joprojām raudzīdamies viens otram acīs, es nemanot pieliecos un it kā nejauši aizskāru viņas kāju.

Donžuān, kur palika mazā un romantiskā puķu pārdevēja? – tā atkal Fredijs.

Jums vajadzēja redzēt, ar kādām acīm mana blondā un Marika paraudzījās Fredijā! Ja manī tā paskatītos, es palīstu zem galda vai arī pārakmeņotos. Viens puķu pārdevējas vārds vien izraisīja viņās tādu naidu, ka, dieva vārds, ja es būtu tā puķu pārdevēja, tad labāk aizbrauktu uz Cēsīm vai Valmieru, lai tikai nejauši nesastaptos ar šīm dāmām kādā klusā ieliņā.

Lieki sacīt, ka ar blondo palikām tikpat sveši kā agrāk. Laikam viņa redzēja manī tikai zēnu, ar ko var pakaitēties. Bet tajā momentā es biju pat priecīgs, ka viss palika pa vecam, ko es nez kāpēc jutu savādas bailes.

Harijs pārmetoši paraudzījās Fredijā, taču kur atkāpties nebija. Fredijs vienā otrā gadījumā pēkšņi apaug it kā ar ziloņa ādu. Taču Harijs nebija tas, kurš īpaši rēķinātos ar šādiem sīkumiem.

– Īvo, vai tu redzi, kā Freds atpalicis no dzīves? – Un viņš tēlotā izmisumā saķēra galvu. – Mīļo Fred, nezied priekš manis vairs puķītes tai jaukajā kioskā iepretim tirgus gaļas paviljonam. Un es tik ļoti mīlu ziediņus. Izrādījās, ka vazā puķu pārdevēja arī mīlēja tos bezgalīgi, taču es nekad nedāvināju viņai puķītes, jo domāju, ka kioskā to jau tāpat par daudz. Un tad viņa ņēma un apprecēja kādu vīru, kuram šīs mantas bija pietiekami, lai mazo puķu dāmu apbērtu no kājām līdz galvai. Tagad viņa no tirgus valsts sektora pārgājusi uz privātsektoru, bet es esmu padomju cilvēks, un man ar šādiem elementiem nav darīšanu. Viņa man ir zudusi, un runāt par viņu vairs nav vērts.

– Kad mēs gājām caur tirgu, tu tomēr aizvilkies pie viņas aprunāties, – izgrūda Marika.

– Es gribēju paskatīties vēlreiz, cik zemu cilvēks var grimt.

– Ja tu vēlreiz iesi skatīties viņas grimšanu…

– Beidz vienreiz! – pārtrauca blondā. – Cilvēki klausās. – Un negaidīti teica: Visus harijus vajadzētu pielikt pie sienas.

– Arī mani? – es gandrīz nekaunīgi prasīju.

Viņa mazliet padomāja, līdz sacīja:

– Tev es vēl ļautu mazliet padzīvot.

Man atlika tikai apklust.

Marika viena pati iztukšoja savu glāzīti un pielēja no jauna. Viņa bija pamatīgi noreibusi. Harijam nevajadzēja ļaut viņai vairāk dzert, bet viņš nekustināja ne ausu. Es tur netaisījos iejaukties. Un viņa atkal pacēla glāzīti.

Iedzeriet, zēni! Citādi kļūst garlaicīgi klausīties Ženijas pļāpāšanā. Ko tā zoss var gudru pateikt? Kad iedzer, tad pīles pēkšķināšanā arī var paklausīties.

– Aizbāz muti! – vēsi teica Ženija, kura bija ļoti, ļoti blonda, jo laikam tomēr balināja matus.

– Tev skauž?! Par to, ka man nav jāsaka. Tu lieliski zini pati, – Marika iesmējās un ielaida roku Harija ugunīgajos matos.

– Aizveries vienreiz! – izmeta Ženija un, izvilkusi no paciņas jaunu cigareti, paprasīja man aizsmēķēt. Jāsaka, arī viņa bija krietni ierāvusi. Piegrūžot cigareti liesmiņai, viņai drebēja roka. Bet tas nebija no alkohola. Viņa bija ļoti satraukta, kaut arī centās to neizrādīt. Vismaz man tā likās.

Vienīgie skaidrie šeit bijām mēs ar Frediju.

Marika kašķējās visu laiku, un tas sāka man krist uz nerviem. Ženijas tēlotais vēsums viņu vēl vairāk uzkurināja. Bet tas sasodītais Harijs sēdēja kā ar izrautu mēli un mērkaķojās man pakaļ, cenzdamies izpūst gaisā dūmu riņķus.

– Pīpo vien, muļķa zoss, – Marika nelika mieru Ženijai. – Kas tad tev cits atliek? Varbūt izdodas nogrābt kādu no šitiem puikām. Kā jūs domājat, zēni?

Es klusēju, bet Freds teica, lai tik nākot viņam līdz. Mēs atkal pacēlām glāzītes, un blondā, manī skatoties, sacīja, un es pilnīgi apstulbu:

– Šito goldbronzenes Shlänglein es gan labprāt ņemtu pie sevis gultā. Kāds tu esi gultā Schlänglein? – viņa šļupstēja. – Vai tu esi spalvains? Es domāju, tu nevarētu tāds būt. Varbūt es maldos. Taču nē! Das Schlänglein nekad nav spalvains. Un vēl tavos gados…

Tālāk viņa runāja visādas neķītrības, man sametās kauns, bet neviens viņu neapklusināja.

Viņa bija kā jukusi.

Beidzot Harijā pamodās sirdsapziņa.

– Ženij, beidz rīkot scēnas, – viņš teica un stingri saspieda viņas elkoni. – Tu labi zini, kas seko tavām histēriskajām prelūdijām, un es nevēlos sapīties ar miliciju. Domāju, ka arī tu nevēlies.

– Piedod, lūdzu, lūdzu, Harij, – viņa sāka šņukstēt. – Piedod. Tu taču zini…

– Garlaicība. Mūžīgi viens un tas pats, – novilka Marika.

Ženija aizgriezās un kaut ko meklēja rokassomiņā, laikam mutautu.

– Nomierinies, – teica Harijs. – Nav vērts. Tu pati arī labi zini… Un tāpēc nav vērts rīkot scēnas.

– Jā, jā, Harij! Un Īvo! Viņš man riebjas! Es vispār uz viņu skatīties nevaru, man kļūst slikti. Kur ar tādu! Tikai Marika… Marika to var darīt!

– Cūcīgā zoss! – Marika iebļāvās, citādi to nosaukt nevar.

Un te nu man pietika, jo tā Marika savu tirādi turpināja vārdiem: «Ej tu…» utt.

Viņas abas bija galīgi pilnā.

Es vēl varu paklausīties, kā lamājas čaļi, bet, kad to dara dāmas, šķebina dūšu. Čaļi savas attiecības var noskaidrot pat ar dūrēm, un tur nav nekā slikta, bet reiz es redzēju, kā to dara meitenes, un, nudien, savā mūžā nekad vairs negribu to redzēt. Kaut gan pazīstu arī tādus, kam šādi skati sagādā baudu.

Harijs, pateicis dažus vārdus, no jauna sēdēja kā hans harēma vidū. Un vispār, man šķita, ka viņam patīk tā blondā Ženija, bet viņš tikai nekā neizrādīja. Es redzēju Harija acis, kā viņš paskatījās manī, kad Ženija turēja garo runu par mums abiem gultā. Es nedomāju neko sliktu, tomēr labāk aizmirst blondo, blondo Ženiju. Mana roka notrīsēja, kad pieskāros viņas kājai, bet lai paliek… Kaut gan nesapratu, kāda velna pēc tad šeit ir vajadzīga Marika?

Iebakstīju Fredam, ka laiks iet. Viņam nebija nekas pretim, un mēs cēlāmies, kad Harijs atcerējās, ka parādā Edgaram astoņus rubļus. Viņš nepateica, kas par parādu, bet neesot laika Edgaru satikt. Fredam Edgara māja nebija pa ceļam, tomēr vajadzēja Harijam izpalīdzēt. Par mani šai ziņā nekāda runa nevarēja būt. Ja jau Edgars mani tā izcūkojis ar to Daugavā lēkšanu. Lai iet bojā!

Harijs izvilka saņurcītu trīnīti un vienu ļoti gludu piecīti, uzmeta galdā. Freds pagrāba naudu, un mēs pieslējāmies kājās.

– Līdz nākamreizei, Harij un abas dāmas! – galanti teica Fredijs. – Un nesaplosiet kungu gabalos. Svētdienu dodiet brīvu. Savādāk drīz vajadzēs meklēt jaunu.

Es tā nevarētu pateikt. Ne jau tāpēc, ka tur nebūtu daļa patiesības. Man gluži vienkārši būtu kauns.

– Garais, nemuldi! – atcirta Marika. – Un taisieties, ka tiekat!

– Ho, ho, ho! – Harijs ierēcās no visas sirds. – Nu pasakiet viens, ka viņam nav taisnība!

– Visu labu, – es sacīju.

Harijs smiedamies pavicināja roku, Marika nemaz nepaskatījās, tikai Ženija atņēma siltākā balsī:

– Čau, mazais!

Mēs kāpām ar Frediju augšup pa vītņu kāpnēm. Raibā un trokšņainā publika ietinās palsā miglā.

Es atrāvu durvis, un mūs apņēma spirdzinošs gaisa vilnis. Vējš acīs iespļāva jau kritienā kūstošas sniegpārslas. Laiks bija mainījies fantastiskā ātrumā.

Dīvaini. Kad ieeju «Ricā», jūtos priecīgs, un tikpat priecīgs esmu, kad tieku no tās laukā.

Man nez kāpēc iekrita prātā, ka slapjās sniegpārsliņas garšo pēc vasaras un aukstām aprikozēm. Es tik ļoti alku vasaras, ka izbāzu mēli un ļāvu vēsajām pūkām tu klāties. Fredijs paskatījās manī kā negudrā un iesmējās.

– Aizejam labāk pie Edgara, – viņš teica. – Jāatdod tie rubuļi.

– Tu labi zini, ka pēc šodienas es nevaru pie viņa iet, – es šļupstēju, mēli izkāris.

– Kāda velna pēc?

– Liecies mierā! It kā tu nezinātu.

– Zinu gan.

– Tad okei!

– Bet tas jau nav nekas.

– Kā nu priekš kura.

– Tu tikai negribi iet to gabalu.

Es ievilku mēli un piespiedu aukslējām. Kaut kas glums un vēss notecēja gar zobiem. Es riebumā izspļāvu.

– Nē, Fred, sniegpārslas vēl negaršo pēc vasaras un aprikozēm.

– Tev slinkums pavilkt savus sasodītos kātus, tiklīdz kaut kur jāapmet līkums.

– Pats zini, ka tā nav tiesa. Savus sasodītos kātus es varu pavilkt kaut divreiz tālāk par tavu sasodīto līkumu, bet es negribu redzēt to sasodīto draņķi.

– Tu gan esi dīvains. Vai tad viss jāņem tūlīt galvā?

– Ja tev patīk, vari ņemt citā vietā. Es to ņemu galvā.

– Dari, kā zini! Bet pavadīt mani līdz Edgara mājai tu taču vari?

Viņš bija loģisks. Ja es varēju apiet divreiz tik lielu līkumu, tad pavadīt Frediju vienreiz tik ;ielu man vajadzēja. Un vispār uz pierunāšanu Fredam ir ķēriens. Vienīgi ar Jāko gan viņš netiek galā. Jāko pasaka: es taču tev vienreiz sacīju, ka to un to nedarīšu. Un cauri. Savas domas viņš nemaina. Fredijs saka, Jāko neesot lokanas domāšanas. Jāko nekad nekļūšot par zinātnieku. Es gan varēšu, jo man tāda ir. Mani it viegli var pārliecināt. Sākumā zinu, ka simtprocentīgi vajag darīt tā un ne citādi. Un gandrīz vienmēr iznāk, ka var darīt arī citādi un ne tikai tā. Un es arī izdaru. Tāds nu esmu, labi tas nav, – bet ko es tur varu darīt? Vienīgais mierinājums, ka ir cerības kļūt par zinātnieku. Protams, goda jautājumos savas domas es nemainu, jo tur rīkoties var tikai vienējādi.

Edgars dzīvoja Vecrīgā.

Mēs līkumojām pa šaurajām ieliņām un nonācām pie tikko nokrāsotiem pagalma vārtiem. Es nekad pie Edgara nebiju bijis. Nemaz nezinu, kā tas iznācis. Un viņš jau arī nevienu uz māju īpaši neaicināja. Nopētīju šilti ar ielas nosaukumu un numuru, lai vajadzības gadījumā zinātu.

– Vārti krāsoti! – uzsauca Fredijs. – Uzmanies!

– Ko, ko?! Ne prātā nenāk iet iekšā.

Nudien, es patiešām negribēju iet pie tā sasodītā draņķa, bet Fredijs mani atkal pierunāja. Es tiešām nezinu, kā lai ieaudzinu sevī dzelzs gribu.

Fredijs Zeltamute stāstīja, ka es, tikko no slimības gultas cēlies, šai slapjdraņķī saaukstēšoties, ka man taču neesot Edgaram pirmajam jākrīt ap kaklu, es pat varot nesacīt ne vārda, ka es būšot atnācis līdzi tikai viņam, Fredijam, un ka viņam beigu beigās apnicis, ka viņa draugi strīdoties sīkumu dēļ. Un tā viņš mani pārliecināja. Īpaši tādēļ, ka nekad pie Edgara nebiju bijis. Šad tad kļūstu ļoti ziņkārīgs.

Mēs iegājām šaurā pagalmā, kādu Vecrīgā līdz kaklam. Vārtu telpā bija sagrūstas kādas desmit atkritumu tvertnes, ap kurām kaudamies ņaudēdami ņēmās kaķi. Pāri pagalmam bija pārvilkta aukla, uz kuras žāvējās veļa, pareizāk sakot, mazgājās slapjajā sniegā. No puspievērtajiem logiem plūda ēdienu smaržas, un pret brandmūri kāds puišelis monotoni dauzīja bumbu.

Fredijs te orientējās kā vecs iemītnieks, spērās taisni kādās durvīs, bet, kad tās bija ciet, iegāza pāris reižu ar dūri.

– Nāc šurp! – viņš, mani drošinādams, uzsauca, kad es turējos gabaliņu nostāk. – Domās vēl, ka esi atnācis fenderēt veļu.

Otrpus durvīm kāds pagrabinājās, tad iesaucās aizsmakušā balsī:

– Ko dauzās? Kas tur ir?

– Pie Edgara! – Fredijs bļāva pretim.

Durvis pavērās. Uz sliekšņa parādījās bārdas rugājiem apaudzis vīrietis. Viņš mūs neuzticīgi nopētīja, sabāza kreklu biksēs un nelaipni sacīja, drīzāk pat uzbrēca:

– Ko vaj'g no viņ'?

– Atnesām Edgaram skolas grāmatas.

Vīrieša sejā bija skaidri redzams, ka neesam nekādi gaidīti ciemiņi un vai labāk nepasūtīt mūs vienu māju tālāk, tad viņš pameta ar roku un nomurmināja:

– Būt' mazāk pa tām skolām vazāj'šies, bet gājuš' strādāt kā cit' godīg' cilvēk'. Nest' kād' kapeik' mā'… Nāk' iekšē… Dzīvo vis' saviem veciem uz kakl'.

– Edgarpap, – Fredijs laipni viņu mierināja, – izskolosies, tad nesīs vēl lielāk' kapeik' mā'.

– To tik gaid'! – viņš pēkšņi čerkstošā balsī skaļi iesmējās. – Sūd' jūs nesīs, ne kapeik'! Pazūd' fiks iekšē!

Mēs iesprukām dzīvoklī, bet Edgarpaps īgni purpinādams, noslēdza durvis.

Iegājām lielā virtuvē, kurā, man par lielu izbrīnu, gar sienām bija noliktas trīs sarkanīgām segām pārklātas gultas. Vienā tupēja desmitgadīgs skuķēns un kārtoja skolas somu. Kā ieraudzīja mūs, tā roka ar grāmatu palika pusceļā. Pie netīriem traukiem apkrauta galda sēdēja mazliet vecāks puišelis un skaļi strēba zupu. Viņu svešu parādīšanās nespēja iztraucēt. Pašķielējis uz mums, darbojās ar karoti tālāk, tikai nedaudz klusāk. Virs plīts žāvējās drēbju gabali, bet uz plīts stūra stāvēja līdz pusei pilna šņabja pudele, maize ar gabalu gaļas un tukša tējas glāze. Edgarpaps acīmredzot bija «uzkāpis uz korķa».

Pēkšņi atvērās istabas durvis. Tajās stāvēja Edgars. Viņš bija nepatīkami pārsteigts, lai neteiktu vairāk. Pamanot mani, acīs pazibēja naidīgas dzirksteles. Vienu momentu likās, ka viņš tūlīt klups man virsū.

– Ko stāvat?! Velcieties tālāk! – viņš skaļi uzkliedza.

Mēs iegājām istabā, tikpat nekārtīgā kā virtuve. Pie sienām sagrūstas vēl četras gultas, kurās saņurcītas mētājās segas un palagi, uz grīdas – kaudze kartona kārbu. Un šeit, tāpat kā virtuvē, mājoja kaut kāda vārdos nepasakāma dvaka. Nu es sapratu, kāpēc Edgara drēbes vienmēr tik jocīgi oda.

Vienīgā kārtības saliņa šajā haosā bija galds pie loga. Tur atradās Edgara mantība. Desmitās klases mācību grāmatas un viņa soma, liels globuss. Un, ko jūs domājat, vāze ar priežu zariem. Tas nekādi neštimmēja kopā ar apkārtējo vidi.

– Kāda bija mafijas filma? – prasīja Fredijs.

– Aizej un apskaties! – atcirta Edgars.

– Man kāds čalis stāstīja, ka tur esot tīri smuks moments cietumā, kad vienu veci, kuram deguns kā pīlei knābis, veči paķerot uz rokām un dauzot pret kameras durvīm, kamēr purns asinīs un knābis pušu.

– Tā vajadzētu vēl vienam otram, – sacīja Edgars un paglūnēja uz mani.

Viņš pārsvieda drēbes no tuvākās gultas uz citu un izgrūda:

– Sēdieties, ko stāvat?

Es apsēdos, bet Fredijs nez kāpēc palika kājās un sacīja, it kā mēs ļoti steigtos.

– Mēs pie tevis tikai uz mirkli. Harijs lūdza pieskriet un atdot naudu.

– Pats viņš nebūs?

– Sacīja, ka šodien netiekot. Bet ka tev naudu ļoti vajagot jau šodien.

Freds iedeva viņam rubļus. Edgars nopētīja un vīlies novilka:

– Tik vien?

– Cik deva, tik atdodu, – Fredijs paraustīja plecus.

Te uz sliekšņa parādījās Edgarpaps. Tas notika tik klusi, ka es pat sarāvos, kad pēkšņi ieraudzīju viņu tur stāvam.

Edgars ar gandrīz nemanāmu kustību aizvirzīja naudu aiz muguras. Edgarpaps brītiņu pastāvēja, nopētīja mūs un, neko nesacīdams, pagriezās un aizgāja.

Man kļuva tā jocīgāk ap dūšu. Būtu vismaz kaut ko sacījis.

Fredijs vaicājoši pašķielēja Edgarā, kurš noteica:

– Pa gabalu sajūt naudas smaku.

– Nu, mēs rāpsimies tālāk, – skaļi, lai Edgarpaps dzirdētu, ka par naudu nav ne runas, teica Fredijs. – Grāmatas atnesām, tad nu sēdi un zubrī!

Edgars klusēja, un mēs taisījāmies iet projām.

Kad gājām cauri virtuvei, Edgarpaps sēdēja uz ķeblīša pie plīts un smēķēja papirosu. Laikam nupat bija ierāvis kādu lāsi, jo, omulīgi smaidīdams, pārmeta vienu kāju pār otru.

– Jaun' cilvēk' ar' negrib' kād' šļuk!? – viņš tīri laipni, pat mazliet pieglaimīgi prasīja un pastiepa mums pretim līdz trešdaļai pielietu tējas glāzi.

– Liecies mierā! – iesaucās Edgars.

Man likās, viņš nupat metīsies ar dūrēm virsū tēvam. To nu gan nebiju gaidījis. Edgars palicis šausmīgi nervozs. Te grib kauties ar mani, te ar fāteri.

Taču Edgarpaps ieturēja vēsu mieru.

– Par ko t' uztraucies, dēls? – viņš smaidīja. – Man puik' gados lielāk' priek' nevaj'dzēj' kā ieraut kād' kriukšķ'! Ko jūs sak', puik's? Jūs tak nebūs' tik dum' kā mans puik', vai ne?

Mēs ar Frediju klusējām. Edgara dēļ.

– Turi muti, vecais, un rij pats! – iekliedzās Edgars.

– O, o! – aizkaitināts nobļāvās Edgarpaps. – Paskat', puik's, šito čūsk' izaudzināj's es un vēl par sav' naud'! Mēsls, tu!

Edgars mūs grūšus izgrūda pa durvīm un tās aizcirta. Nopakaļ vēl izdzirdu, ka Edgars tikšot pataisīts par cilvēku, bet tādus smurguļus, kas negrib šņabi dzert, viņš savā mājā vairs nelaidīšot.

– Pagaidīsim mazliet, – nočukstēja Fredijs.

Mēs pagaidījām. Viss palika kluss, un mēs gājām projām.

– Vai tad šis dauza Edgaru? – es prasīju.

– Tagad vairs ne, – atteica Freds, uzraudams jakas apkakli, jo tas ķēzīgais slapjdraņķis netaisījās mitēties. – Iestājies spēku līdzsvars. Ne viņš vairs Edgaru, ne Edgars vēl viņu. Lai pagaida pāris gadus. Diezgan viņš hojā Edgaru tēsis.

Man sanāca smiekli.

– Līdz šim viņš no Edgara taisījis cilvēku, bet tagad, kad Edgars par tādu pataisīts, viņš savukārt iztaisīs cilvēku no fātera.

– Ko tu muldies! Būtu tu Edgara vietā, putniņ, dziedātu pavisam savādāk.

– Nestrīdos, varbūt dziedātu savādāk, jo mani mūžā jau neviens nav tēsis…

– – – – – – – – – – – – – – –

… un tomēr…

… izņemot vienu vienīgu reizi…

… un tas man iespiedies atmiņā droši vien uz visu mūžu, kā akmenī cirsts uzraksts nezūd, kamēr vien pastāv akmens…

(Un te nu man jāpastāsta par savu brāli Ediju. Droši vien arī tālāk pieminēšu, varbūt kļūšu mazliet sentimentāls, varbūt pārspīlēšu, es nezinu, varbūt notikušais atklāsies mazliet savādāk, nekā bija, jo laiks taču maina arī mūs pašus, vai ne? Bet es gribu pastāstīt par savu brāli.)

Tad man bija vienpadsmit gadu. Mēs ar draugu veselu mēnesi krājām naudu un pēc tam devāmies meklēt piedzīvojumus. Īsāk sakot, pazudām no mājām, nevienam neteikuši ne vārda. Kā pavadījām laiku, nav svarīgi, bet pēc divām dienām, kad izbeidzās nauda, atgriezāmies katrs savās mājās.

Tas bija dienā, un dzīvoklī neviena nebija. Es iespruku savā istabā, ielīdu gultā un noguris aizmigu.

Pamodos no trokšņa. Aizcirtās ārdurvis. Pēc soļiem nojautu, ka no skolas pārnācis Edijs. Es pagriezos pret sienu un, kad brāļuks ienāca istabā, izlikos aizmidzis.

Viņš pienāca man klāt, bet es biju aizmidzis. Viņš atsedza palagu.

Un tad es sāpēs iekaucos. Viņam rokā bija siksna, un es iekaucos vēlreiz.

– Ed! – saucu, bet saņēmu jaunu cirtienu. Es lēcu kājās, bet viņa roka aptvēra manu skaustu un iespieda seju spilvenā. – Ed, mīļo brālīt! – raudādams saucu. – Lūdzu, lūdzu nevajag! – Un pēc nākamā sitiena gandrīz izlīdu cauri gultai. Es kārpījos, rāvos laukā, bet viņa roka spieda manu seju spilvenā, un es nekā nevarēju izdarīt, jo viņš bija par mani piecus gadus vecāks un stiprāks. – Ed, lūdzu, lūdzu, Ediņ, brāļuk, nevajag! Es nekad vairs tā nedarīšu, Ed, brāļuk, pažēlo mani, lūdzu, lūdzu! – Bet brāļuks neklausījās manī, līdz man izdevās izrauties un palīst zem gultas.

Un bezgala laimīgs dzirdēju, kā viņš izgāja no istabas un aizslēdza durvis, tā arī nepasacīdams ne vārda.

Un tad mani pārņēma šausmīgas dusmas. Es lamāju viņu visrupjākiem vārdiem, gribēju viņam vai noraut galvu, es kliedzu, ka paaugšos lielāks un sadauzīšu viņam purnu asinīs un izsitīšu visus zobus, es spārdīju durvis, bet neviens nenāca, un man nežēlīgi sāpēja mugura.

Es iemetos gultā, dusmās dauzīju spilvenu, jo iedomājos, ka tā ir Edija seja.

Pārradās mamma un tētis, bet neviens neslēdza vaļā durvis un nenāca pie manis.

Pār zemi nolaidās nakts, un es iemigu, gulēdams uz vēdera, ienīzdams visu pasauli.

Un tad pēkšņi nakts vidū pamodos.

Kāds sēdēja pie manas gultas. Es pavēru kreiso aci par vienu tūkstošdaļu uz vienu tūkstošdaļu sekundes un tūlīt aizvēru. Kāds bija pārcēlis krēslu no pretējās sienas un sēdēja pie manas gultas.

Un divas rokas pieskārās maniem sāpošajiem pleciem kā rožu lapas maigas un neteica nekā. Es arī klusēju, gulēju tālāk, it kā nemaz nebūtu pamodies un nejustu roku pieskārienu. Un tad nez kāpēc sagrozījos uz sāniem, kaut ko it kā pa miegam nomurmināju, it kā nejauši ietvēru elkonī Eda roku un pavilku zem sevis, un sajutu viņa plaukstu pie vaiga. Un tā es gulēju veselu mūžību, līdz pēkšņi sāku nevaldāmi elsot, nekādi nevarēju nomierināties, un tūlīt asaras bira kā lietus lāses pavasarī, bet brāļuka roka visu laiku bija man pie vaiga un otra gulēja uz pleca, un es raudāju veselu mūžību, bet Edijs sēdēja veselu mūžību pie manas gultas, līdz es aizmigu saulainu sirdi.

– – – – – – – – – – – – – – –

Freds pavadīja mani līdz trolejbusam.

Tas bija sasodīti pilns, tomēr izdevās iespraukties. Kad durvis jau aizvērās, pamanīju, ka no muguras brauc otrs ar tādu pašu numuru.

Nākamajā pieturā izkāpu, lai pārsēstos. Un te man virsū uzskrēja Sarmīte un Māra no mūsu klases.

Ak, cik nu Sarmīte bija priecīga! Es esot glābējs eņģelis. Paskatoties Māras sejā, redzēju, ka mana glābšanas misija nemaz tik nepieciešama nav, ka Sarmītei tikai tā iztēlojas. Es atkal izbāzu mēli un ļāvu aukstajām pūkām tur krāties.

Ak, ak, vai tik garšīgi esot?

– Jā, jā. – es šļupstēju, mēli joprojām izkāris.

Ko es darot?

– Braucu uz mājām.

Viņa pēcpusdienā esot ielūgta pie paziņām, vienai iet neērti, lai izpalīdzot, nu, lūdzu, lūdzu. Es pašķielēju Mārā, un viņas seja bija kļuvusi vēl skābāka, jo laikam nu izšķīrās, vai Sarmīte ies ar viņu vai mani. Es ievilku mēli un nospļāvos. Māra pēkšņi aizvainota pateica «visu labu» (ne jau spļaušanas dēļ). Un es paliku divatā ar Sarmīti. Man nekas cits neatlika kā piekrist, kaut gan vispār man nepatīk iet ciemos pie gluži svešiem cilvēkiem.

Sarmītes portfelī izrādījās pudele šampanieša. To viņa pārlika manējā, un mēs abi tur aizgājām.

Tā nu gan bija tipiska mietpilsoņu saiešanās, kuri no sevis iztaisīja diezin ko. Es tādus jau biju redzējis pie mums mājās. Mutere un fāteris nebija mietpilsoņi, bet viņiem dažkārt vajadzēja par tādiem izlikties, jo mutere strādā tehnikumā par direktori, bet fāteris maisās pa Zinātņu Akadēmiju, un pie mums viesībās ierodas visādu aprindu ciemiņi un viņu ģimenes. Es tad viesistabā nekad neeju iekšā, jo tās runas ir tik traki dumjas un garlaicīgas, ka tā vien gribas žāvāties, bet pie galda tas nav pieklājīgi. Tomēr ar ciemiņiem man jāapsveicinās. «Ak, cik jums jau liels dēls, kā tas laiks skrien, kā tas skrien, kādas tev sekmes skolā, Īvo, jā, mūsdienu jaunatne, mūsdienu jaunatne, kādus tik viņus neredz uz ielām, pateicos, jā, es labprāt nogaršošu šo kūku, vai drīkstu lūgt vēl tasi kafijas utt. …» Un vienmēr kāda tante piespiež mani «uz brīdi uzkavēties mūsu kompānijā». Un kad visiem salej glāzītēs konjaku, bet man ielej sauso vīnu, tad kāda tante noteikti piebildīs, ka manā vecumā kādu glāzīti vīna iedzert nav kaitīgi, un kāds onkolis pastāstīs, ka šodien, «alkoholisko dzērienu nodaļā iepērkoties, redzēju divus jaunus puišus galīgi piedzērušos, un viņi bez rindas nopirka vēl divas pudeles spirtotā vīna». «Nu taisni šausmas, kā milicija kaut ko tādu pieļauj, un zināt, jauni cilvēki dzer arvien vairāk, glāze vīna, tas nav nekas, to par labu atzīst arī mediķi, un vai zināt… utt.» Un papus un mamma piekrītoši mās ar galvām, kaut gan labi zina, ka viesībās, kur visi «savējie», es tāpat metu šņabi kopā ar citiem (protams, ar mēru).

Un tagad. Iedomājieties, uz galda bija pat trauciņi pirkstu noskalošanai, kuros ūdens smaržoja pāc citroniem, un turpat blakus šķīvji ar mikroskopiskām maizītēm. Vai tiešām, apēdis šādu maizīti, cilvēks tā nožņergā rokas, ka nepieciešams tās tūlīt nomazgāt? Kas man tiešām patika, tie bija senlaicīgie sēžamie, laikam no paša gadsimta sākuma, kaut kas līdzīgs ķeblim ar izliektām kājām, kur sēdekļa vietā bija uz rāmja stingri nostiepta drēbe. Kaut arī sēdēšana nebija pārāk ērta, tie man patika. Gar sienām gleznas masīvos zeltītos rāmjos, durvīm un logiem portjeras.

Visiem laikam šķita, ka, še ienākot, cilvēkam jājūtas kā uz mutes kritušam. Es nebūt tā nejutos, tāpēc droši vien lielu prieku mājastēvam un mājasmātei nesagādāju. Ja Edgars nebūtu mani izsitis no sliedēm, es varbūt patēlotu sajūsmu, lai sagādātu viņiem prieku. Tik maz taču vajag, lai cits būtu priecīgs.

Dzērām mēs kaut ko līdzīgu šņabim, tikai riebīgāku garšu. Tas atradās traukos, kuri pēc formas atgādināja lielas odekolona pudeles. Ja spriež pēc etiķetes, dzēriens bija importēts no Polijas, bet man drīzāk likās, ka etiķetēm atbilstošais saturs iztukšots jau pirms krietna laika un pašreizējais drīzāk velk uz kāda pašmāju ražojuma pusi.

Runas pie galda bija krasi intelektuālas. Izmeklētiem teicieniem sprieda par pašreizējo latviešu glezniecību. Vairumā tika noliegts vecāko gadagājumu pasaules skatījums un glezniecības, tāpat arī tēlniecības iziešana pasaules arēnā uzlikta jauno pleciem. Literatūras pagrimums bija acīmredzams. Tuvākajā laikā pārmaiņas nebija gaidāmas. Par latviešu mākslas kino vispār nebija vērts runāt. Tā līmenis kopumā tik zems, ka sliktāk vairs nevarot, tikai labāk. Latviešu estrāde viņus apmierināja. Teātru aktieri tika atzīti par labiem, bet repertuārs nekam nederēja. Viņi prasīja intelektuālas lugas, jo gribēja domāt.

Es necentīšos apgalvot, ka viņi spriestu nepareizi, tāpat kā nevaru apgalvot, ka pareizi, jo, izņemot kino, kur es viņiem piekritu, un estrādi, kur nepiekritu, par citu man nebija lielas jēgas. Viņiem nepatika ārzemju ansambļi, «kur kaucot un rejot», bet man latviešu estrāde, izņemot Raimondu Paulu. Viņu var paklausīties. Viņš ir labs. Jā, un vēl Imants Kalniņš.

Bet tonis, kādā viņi runāja, lika man justies ja ne kā muļķim, tad pamuļķim katrā ziņā, un tas man krita uz nerviem.

No visas kompānijas man iepatikās vienīgi kāds vīrs, kuram bija pāri trīsdesmitiem. Mati viņam krita līdz pleciem, kaut gan galvvidus jau metās kails. Ģērbies viņš bija nevīžīgi, kā jau tas māksliniekam pieklājas, jo tika pieskaitīts jaunākās paaudzes gleznotājiem. Bez tam viņš prieka pēc rakstīja arī dzejoļus. Viņu sauca Entonijs. Tas gan nebija īstais vārds, tā viņu dēvēja mākslinieku aprindās.

Mēs abi ar viņu klausījāmies, bet līdzi nerunājām. Sarmīte gan manījās iespraust pa replikai. Entonijs man sacīja, ka viņu šādas runas garlaikojot. Viņš te ienācis tikai par brīvu ieēst un iedzert. Entonijs šai kompānijā bija vienīgais skunstlers, tāpēc uzskatīja, ka mums vēl jāpriecājoties, ka viņš te ēdot un dzerot. Ja varētu pārtikt no tīras mākslas, tad gan te nemaz nerādītos. Laikam, lai es neapvainotos, viņš piebilda, ka par mani tā nedomājot, jo es šo intelektuāļu barā acīmredzot esot iemaldījusies persona.

Kad runas no jauna novirzījās uz glezniecību, Entonijs pastāstīja par gleznu, ko taisījis kāds viņa draugs.

Entonija draugs nedēļas laikā esot nolēmis uzmālēt noteiktu skaitu bilžu, taču iznācis paplostot. Un nu svētdienas vakars klāt. Bet raksturs draugam stingrs. Ko nolēmis, to izdarīs. Paģiru dullumā viņš paņēmis audeklu, noklājis uz grīdas, nosmērējis zināmai vietai vienu pusi sarkanā, otru dzeltenā krāsā un uzsēdies uz audekla. Iznākuši abu krāsu plankumi. Atlikušo laukumu iepindzelējis maigi zilā tonī, nomazgājies vannā un gājis mierīgu prātu gulēt.

No rīta atnākuši daži paziņas, kuriem nez kāpēc visvairāk iepaticies aizgājušā vakara darbs. Viņi labu brīdi strīdējušies, kas tur domāts, līdz draugs juties spiests viņu nezināšanu izkliedēt, piebilzdams, ka viņa zināmā vieta intelektuālāka par paziņu galvām, jo, ko šī necilā vieta izdarījusi, viņu izcilās galvas nespējot saprast.

Tā pār skatītājiem nākusi apskaidrība, un vairākas nedēļas pie drauga tikuši vesti visādi mākslas cienītāji, pa ceļam viņiem izskaidrojot, ka iet gandrīz vai pie ģēnija, un darbnīcā kā galvenais ticis rādīts jau minētais audekls, kuru draugs nosaucis «Saules āboli». Kādas muļķības tikai neplūda no šo vērtētāju mutēm. Entonijs pats bijis klāt, kad viena bohēmiskā dzīves veidā apvītusi jaunkundze izsacījusies, ka redzot tur Saules – civilizācijas mātes – bērnu sašķelšanos divās pasaules sistēmās. Citi redzēja tur dzīves mūžīgo tēmu – mīlestību, kur viens ābols esot sieviete, otrs – vīrietis, kuri tiecoties saplūst kopībā. Tiešām, piebilda Entonijs, draugs esot publiski nolādams, ka tādas tēmas risinājis tik prozaiskiem līdzekļiem.

Taču draugam cildinājumi sakāpuši galvā un viņš patiešām sācis domāt, ka tai smērējumā «kaut kas» ir. Viņš nolēmis iesniegt to izstādei. Bet runas par gleznas tapšanu jau bija nokļuvušas ārpus darbnīcas, un, kad draugs, «Saules ābolus» padusē iežmiedzis, aizčāpojis nodot darbu, viņu palūguši tīties ar visiem «Saules āboliem» vienu māju tālāk.

Man nāca smiekli, bet publikai Entonija stāsts negāja pie sirds. Tas laikam kaut kur aizskāra viņu labākās jūtas. Piespiesti pasmējušies, viņi sacīja: kas gan tikai nenotiekot pasaulē!

Kad nu biju iekampis pāris glāzītes, man kļuva labi, tikai sāka mākties virsū drausmīga vēlēšanās runāt. Es biju ar mieru runāt par jebkuru tēmu un droši vien sagvelztu pārākās muļķības, bet citi sagribēja padejot, un tas mani paglāba no izgāšanās. Tovakar es sajutu, ka dažkārt ciešu no nepilnvērtības kompleksa.

Kamēr mēs grozījāmies sveču gaismā, dabūju no Sarmītes zināt, kas par tipiem te nolasījušies. Nebija nekas briesmīgs – divas grāmatveikala pārdevējas, arhitekts, elektromontieris, tikko Daugavpils pedagoģisko institūtu beigusi matemātikas skolotāja un vēl pāris kalpotāju.

Es uzaicināju dejot matemātikas skolotāju. Kaut gan biju garš, bet viņa maza un apaļa, man radās vēlēšanās padejot ar tādu, kurai līdzīga pašam liek divniekus. Viņa izskatījās ļoti gudra, tomēr sadūšojos un paprasīju:

– Jums patīk likt divniekus?

– Patīk! – viņa atteica.

Te varēja zaudēt samaņu. Pirmo reizi mūžā redzēju skolotāju, kura atzinās, ka viņai patīk likt divniekus. Tas mani traki sajūsmināja.

– Un ielikt žurnālā cāli ir brīnišķīga sajūta?

– Nu bet pavisam! Es nezinu neko jaukāku.

Man mute bija ciet. Ja viņa tik nopietni neskatītos manī caur apaļajiem briļļu stikliem zeltītajos ietvaros, es nudien vēl sāktu iedomāties, ka viņa grib mani iznest cauri. Tad vaicāja viņa:

– Vai divniekus saņemt ir patīkami?

– Ne pārāk, – es sacīju, – kaut gan, ja neraksta dienasgrāmatā, tik traģiski nav.

– To es nezināju, – viņa atteica, – turpmāk katru reizi divniekus ierakstīšu arī dienasgrāmatā.

Šito vajadzēja dzirdēt viņas skolniekiem. Tad viņi droši vien tupētu trīs dienas un trīs naktis pie manas mājas durvīm, lai tikai mani novaktētu un iekaustītu. Tas nu tā. Bet man iekrita prātā, vai viņa pati maz zina visu augstāko matemātiku. Es tam neticēju. Man šķiet, ka cilvēks, kas perfekti pārzina visu augstāko matemātiku, ir vai nu ģeniāls, vai ne gluži normāls. Kaut gan gudri ļaudis izpētījuši, ka ģēnijs no trakā tālu nestāvot. Savam matemātikas učukam es taču nevarēju jautāt, vai viņš zina visu augstāko matemātiku; man tak bija jābeidz vidusskola.

– Un vai jūs… pati arī zināt visu augstāko matemātiku?

– Skolotājam viss nav jāzina. Pietiek, ja viņš brīvi orientējas mācāmās vielas apjomā.

– Bet augstskolā jums tak…

– Augstskolā mums mācīja daudz ko, – viņa vēsi pasmaidīja. – Bet manos gados cilvēkam nepieciešams abstrahēties no liekās informācijas.

Man vairs nebija ko teikt. Un turklāt, zināt, viņa visu laiku spiedās man klāt. No malas tas droši vien izskatījās ļoti muļķīgi: es tāds garš un viņa maza, apaļīga. Bez tam es jutos šausmīgi neērti, jo var tak arī dejot bez obligātas patikšanas. Viņa laikam bija pretējās domās. Es jutos priecīgs, kad plate bija cauri un es pavadīju viņu pie galdiņa. Un tad viņa visu laiku blenza manī, it kā tā viena deja būtu sasaistījusi mūs kādām neredzamām saitēm. Bet Sarmīte bija aizmirsusi visu pasauli, viņai eksistēja tikai elektromontieris, un viņa uzkrītoši skaļi smējās par katru viņa muļķību.

Sarmīte patēloja aizvainojušos, kaut gan man šķiet, ka viņa tikpat labprāt būtu padejojusi ar vīriešu kārtas skolotāju. Sarmītei tomēr to neteicu, bet turpmāk dejoju tikai ar viņu.

Es jutos lieliski. Čukstēju Sarmītei, lai viņa nedusmojas, ka dejot ar viņu ir pavisam cita lieta nekā ar to auksto briļļu čūsku, kura droši vien pat mušas nesit ar pletnīti, bet ciniskā baudā nospiež ar pirkstiem, lai izjustu nabaga kukainīšu pēdējās konvulsijas. Sarmīte smējās, un man ar viņu bija labi. Viņa bija skaistāka par visām, un es viņai to pateicu. Viņa bija patiešām laimīga. Viņa pat atbīdīja man uz acīm noslīdējušos matus. Pavisam dabiski manas rokas izrādījās aptvērušas viņas vidukli un viņas rokas man uz pleciem, un mēs dejojām, cieši piespiedušies viens otram. Es aizvēru acis un paslēpu seju viņas matos, un viņas vaigs pieskārās manam plecam. Un bija velnišķīgi labi.

Mēs nokļuvām līdz caurstaigājamās istabas durvīm un gluži vai nejauši ieslīdējām tajās. Istabā bija tumšs, tikai pa durvīm iespīdēja plata gaismas strēle. Mēs sākām skūpstīties. Tas notika pavisam vienkārši, it kā mēs jau sen to būtu gaidījuši.

Acis aprada ar tumsu, un es pie sienas pamanīju veclaicīgu dīvānu, ko sasodīti jaukie mietpilsoņi tomēr bija iedomājušies tur novietot. Abpus dīvānam stāvēja divi gramofoni lielām taurēm. Mēs apsēdāmies uz dīvāna, bet vienā ziņā tas likās jocīgs, jo bija it kā domāts pusotra cilvēka sēžamvietām. Un tā es pēkšņi jutu, ka neglābjami slīdu un atjēdzos uz grīdas. Laime vienīgi, ka neuzkritu gramofonam.

Blīkšķi tomēr bija sadzirdējuši, un istabā galvu pabāza mājastēvs. Laikam pārliecinājies, ka abi gramofoni sveiki un veseli, viņš nozuda, nekā neteicis. Sarmīte klusu smējās, un arī es smējos. Piecēlos un sēdos atpakaļ, bet nudien nezinu, kā tas gadījās, ka dīvāna vietā atrados Sarmītei uz ceļiem. Es skūpstīju viņu, murmulēju, ka mīlu viņu tik ļoti, kā vēl nevienu neesmu mīlējis, ka mīlēšu viņu mūžīgi un vai tikai vēl nesolījos viņu precēt, to es īsti tagad nevaru atcerēties, jo dīvainā kārtā biju apreibis gluži kā kanārijputniņš saulītē, un viņa tāpat. Viņa glāstīja man matus un skūpstīja seju, un es jutu, ka slīdu kādā gaišā bezdibenī, kuram nav ne gala, ne malas.

Un visu laiku zemapziņā man no kaut kā bija bail. Vispār man jums šo to vajadzētu pateikt, bet tad, iespējams, jūs sāksiet domāt par mani īsti ne tā. Un es nebūt negribu, ka mani uzskatītu par mazliet defektīvu.

Tad viņa pēkšņi sāka raudāt. Es ar delnu slaucīju Sarmītei no vaigiem asaras, bet viņa nemitējās raudāt, un es jau sāku uztraukties. Vispār asaras es neciešu, bet šitais gadījums nebija no parastajiem. Vēl es nodomāju, vai vispār viņai nesāk tirpt kājas, jo es taču nebiju ods. Tā jau laikam ir, ka cilvēks, atrazdamies kaut kur Džomolungmas virsotnē, nez kāpēc spiests domāt par zemes lietām.

– Īvo, es tevi mīlēju jau sen. – viņa elsoja. – Tikai tu to nezināji, it nemaz nezināji. Es tev to nebūtu teikusi, it nekad. Nu kāda tad nozīme būtu pateikt, ja tu pats mani ne drusciņas nemīlētu? Tu varbūt tikai būtu smējies par mani.

– Tā tev nevajag runāt, – es čukstēju. – Tu man biji iepatikusies jau sen, sen.

Man patiešām arī likās, ka tā ir, un es tam ticēju, goda vārds, skaistākas par viņu nebija visā pasaulē.

– Kad tu pirmo reizi juti, ka es tev patiku?

– Nezinu. Man liekas, ka esmu tevi mīlējis visu laiku.

– Bet es tevi pa īstam ieraudzīju pagājušā gada pavasarī, kad bijām ekskursijā Kuldīgā. Kad tu šūpoji mani un Māru šūpolēs parkā. Atceries? Es nesapratu, kā līdz tam tu man biji svešs. Un katru dienu vienā klasē… Tev mati bija aizseguši acis, bet tu smējies, smējies un grūdi šūpoles, cik vien bija spēka. Un tad tev paslīdēja kāja, tu nokriti zālē, mēs ar Māru iesmējāmies, tu aizkaitināts pielēci kājās un uzsviedi mūs gandrīz līdz koku galotnēm. Un atkal tu smējies, smējies tā, kā tikai tu vien proti, un stāvēji slapjos džinsos un smējies tik jauki…

Un visu laiku viņai bira asaras, un arī es, kauns gan sacīt, gandrīz vai apraudājos, jo kaklā man bija iespiedies gaišs kamols un sirds lēkāja kā traka.

– Nomierinies, neraudi, – es runāju. – Es atceros tevi toreiz parkā. Es iedomājos, ka tu esi līdzīga Vijai Artmanei jaunībā. Tāds pats uzrauts deguntiņš un gaiši, gaiši mati. Man mājās ir viņas bilde. Es vēlāk tev parādīšu. Tikai neraudi. Tev bija ļoti labas acis. To es atceros. Un vēl man ļoti patika tavas kājas. Zini, šūpojot kādu, to ļoti labi var redzēt. Tu nedusmojies, ka es tā runāju?

Nē, viņa nedusmojās, un mēs skūpstījāmies atkal kā divas mazas ķirzaciņas.

Pēc tam mēs braucām trolejbusā, es Sarmīti pavadīju uz māju, laiks bija no jauna kļuvis silts, saule vēl spīdēja vakaros, jo tās viesības beidzās trakoti ātri.

Savā kooperatīvajā dzīvoklī es ievilkos pavisam apdullis. Šī patiešām bija viena traka diena. Kad tu, cilvēks, pēc divu nedēļu slimošanas parādies baltajā pasaulē, tad tikai īsti vari pamanīt, cik daudz tur visa kā notiek.

Ieslēdzu magnetolu un uztinu lentē vietu, kur dzied Pink Floyd. Es vēl nebiju ticis skaidrībā, vai šitā grupa man tikai patīk vai patīk ļoti, bet mūzika atbilda manam pašreizējam noskaņojumam.

Par laimi, neviena no manējiem nebija mājās. Dažreiz tas ir labi. It īpaši, kad tev tāds garastāvoklis, kad pats nezini, kāds. Tad ir labi, ka neviens netraucē.

No mūsu dzīvokļa viena istaba pieder man. Es to esmu iekārtojis pēc sava prāta. Pat mēbeles nopirka tieši tādas, kādas vēlējos. Pie loga stāv rakstāmgalds. Zem stikla – ārzemju kinozvaigžņu attēli. To man ieteica Jāko. Sēžot pie tāda galda, labāk veicoties domāšana. Fredijam patika Anita Ekberga, un es viņam to bildi uzdāvināju, lai tak viņam mācīšanās veiktos. Man pašam no visām zvaigznēm patīk Nensija Sinatra, tā dziedātāja Frenka Sinatras meita. Es labprāt viņu apprecētu. Tad mums būtu pieci dēli un trīs meitas, un visi viņi dziedātu kā lakstīgalas pavasarī pie Gaujas.

Pie pretējās sienas bija gulta un tautisks paklājs, kurā saspraustas dažādu valstu nozīmītes. Vienā kaktā grāmatskapis, otrā kolosāla čehu magnetola. Logam aizvelkami aizkari ar japāņu stilā zīmētiem pūķiem. Ja aizkaru aizvelk, tad istaba kļūst gandrīz tumša, tikai pūķu vietās iespīd blāva gaisma. Tas ir kolosāls skats. Desmitiem spīdošu pūķu.

Atlaidos gultā, līdz izdomāju, ka derētu izsmēķēt cigareti, jo tas veicinot domāšanu.

Atvēru logu līdz galam, mani apņēma brīnišķīga pavasara un zemes dvesma. Apsēdos uz palodzes un izkāru kājas pa logu. Aizsmēķēju cigareti un šūpoju kājas mūzikas ritmā.

Debesīs bija augsti mākoņi, kuri peldēja nez no kurienes un nez uz kurieni, un tos nesa silts un mīlīgs vējiņš. Vasara bija tuvu. Un es pēkšņi tikai tagad apjēdzu Jāko saraustītās pļāpāšanas jēgu, sapratu, ko viņš gribēja pateikt man vēl ziemā, kad apkārt sniegs. Man it kā viens ar āmuru iegāza pa pakausi, un es sajēdzu, drīzāk gan fiziski nekā ar prātu. Jāko toreiz sniegos runāja, ka viņam gribētos nomest apnikušās, smagās drēbes, nokrist karstās, pēc saules smaržojošās jūras smiltīs, kur vējš ietver tevi kā reibinošā neredzamā segā un visapkārt dvesmo pēc jūraszālēm. Un vēl es gribu, viņš teica, lai debesis virs manas galvas būtu žilbinoši zilas un tikai pamalē drūzmētos baltu mākoņu pūkas. Reižu reizēm man kaut kas uznāk, un tad man gribas pasauli apzināties tikai ar sajūtām. Sajust, kā ādai pieskaras smilšu graudiņi, un kļūt kā zālei, kokam, krūmam, kas aug no zemes dzīlēm, tā viņš sacīja, sajust, kā mani noglāsta silta vēja brāzma, un es būšu ātrspārnu putns padebešos, ienirt jūrā un šūpoties viļņos kā zivij vai ūdenszālei. Kļūt par atomu no jūras, zemes, debesīm. Saplūst ar visu, no kā mēs esam radušies, un uz mirkli pārvērsties tajā.

Piepeši stāvu zemāk nočīkstēja balkona durvis. Es paglūnēju lejup. Atspiedusies pret balkona margām, tur stāvēja Anita. Viņa bija par mani četrus gadus vecāka.

Es delikāti ieklepojos un teicu:

– Labvakar, Anit!

Viņa paskatījās augšup un pasmaidīja.

– Labvakar, Īvo! Mūzika skan pie tevis, vai ne?

– Jā. Tev nepatīk?

– Ko tu! Es tikai tāpēc iznācu uz balkona.

– Es pagriezīšu skaļāk!

– Nevajag. Kā sauc dziesmu?

– Angie. Bet dzied Miks Džegers, Keiss Ričards. Bils Vaimens, Miks Teilors un Vats… Sasodītā skleroze!

– Vai tu visām dziesmām tik labi zini izpildītājus? – viņa joprojām nez kāpēc smaidīja.

– Nē. Tikai dažām. Tām, kuras man patīk.

– Zini ko, Īvo, – viņa piepeši klusu teica un paskatījās kaut kur tālumā. Blondie mati krita viņai uz pleciem. – Zini ko Īvo…

– Nē, – es atteicu.

– Īvo, ja tu zinātu…

– Nevaru iedomāties.

– Īvo, es precos, – viņa atkal laimīgi iesmējās un atmeta atpakaļ garos, gaišos matus.

– Ej, nu ej, – es pabrīnījos.

– Nu jā.

– Negribas ticēt.

– Visi saka to pašu, – viņa smaidīja. – Neviens netic. Saka, esot vēl jauna. Paspēšot laulībā izdzīvoties atliku likām.

– Kas to saka? Mutere un fāteris?

– Draudzenes tā domā…

– Neklausi viņām, – es zināju pamācīt. – Bērniem patīk jauni vecāki. Tos viņi mīl vairāk nekā vecus. Esmu par to lasījis.

– Tiesa Īvo?

– Nu kā tad! Lieku galvu ķīlā.

Pats gan tā nedomāju. Neesmu vēl tik dulls, lai precētos. Atnākšu kādreiz mājās naktī, un – blaukš! – sieva ar mīklas rulli pa galvu. Vai maz humoru par šito tēmu žurnālos? Bet Anitai galva par to nesāp. Sitēja jau būs viņa. Varu izteikt līdzjūtību vienīgi viņas nākamajam vīram.

Anita bija tālu no manām praktiskajām domām, jo pēkšņi sacīja:

– Viņi nepazīst Žoržu… Tu esi kādreiz viņu redzējis, Īvo?

Un viņas balss bija tāda, ka drīzāk Mēness varētu nokrist uz Zemes nekā kāds palaist garām izdevību paskatīties uz viņas Žoržu.

– Es nezinu. Varbūt esmu viņu redzējis, tikai neesmu zinājis, ka tas ir viņš.

– Īvo, ja tu zinātu, kā es viņu mīlu! – viņa piepeši sacīja. – Tev jau to var pateikt, vai ne?

– Kā tu pati domā…

– Tu neesi tāds kā citi…

To nu gan es vēl nebiju zinājis! Kāds tad gan es esmu?! Bet viņa tik runāja tālāk:

– Tu nesmiesies, vai ne, Īvo? Un, ja arī tev gribas smieties, tad smejies klusu. Tu neesi dusmīgs, Īvo?

Protams, es nebiju dusmīgs. Par ko man būtu jādusmojas? Un tad sākās. Šitās muļķības, ko viņa tur sarunāja! Nudien, gatavais romāns! Ka viņa pat iedomāties nevarot, ja Žorža pēkšņi vairs nebūtu, ja šis atstieptu kājas, tad viņa arī vairs nedzīvotu vai kaut kā tamlīdzīgi, ka viņai pašai tas liekoties dīvaini, bet tā nu esot, un viņa tur nekā nevarot darīt, tad tāda esot tā īstā mīlestība utt.

Par smiešanos viņai bija taisnība. Es tikko turējos, lai skaļi neiespurgtos. Toties klusos smieklos raustījos bez gala, jo viņa nevarēja redzēt manu seju, tiklīdz paliecos mazliet atpakaļ.

Tad viņa pēkšņi it kā attapās un paskatījās uz augšu. Es sāku klepot, jo biju aizrijies ar cigarešu dūmiem.

– Īvo, vai arī tev tas neliekas dīvaini?

Skaidrs, ka likās, bet es teicu:

– Ko tu, Anit! Tas ir dabiski. Tā tam jābūt. Citādi nemaz būt nevar, ja jūs mīlat viens otru. Vai redzēji filmā, ka Romeo ierāva nāves zālītes, kad Džuljeta gulēja kapenēs, un kā šī pēc tam sevi ar tuteni…

Iekodu lūpā, cik vulgāri tas bija iznācis. Gandrīz kā ņirgāšanās.

– Īvo, – mazliet nosarkusi, viņa teica. – To, ko es te sapļāpāju, nesaki gan nevienam, ja? Vienkārši gribējās ar kādu parunāties. Un mēs taču pazīstam viens otru ilgi.

– Tas tiesa, Anit.

– Tu neņēmi ļaunā, Īvo?

– Protams, ne. Man pašam citreiz tā uznāk. Viņa pat kļuva priecīga.

– Ja tev kādreiz gribas parunāties un neviena cita tuvumā nav, mēs varētu papļāpāt.

Nu kaut kas dumjš! Par ko tad es ar viņu varētu pļāpāt? Ja traki samīlētos kādā meitenē, tad jau neietu kladzināt visai pasaulei! Ārprāts! Tas Žoržs bija viņai galīgi sajaucis galvu.

– Es nu iešu. Īvo. Šovakar Žilbēra Beko koncerts televizorā. Tu skaties?

– Nē. Man viņš nepatīk.

– Viņam ir ļoti skumjas acis.

– Man nepatīk viņa dziesmas.

Viņa sacīja, lai es klausoties ne tik daudz, ko viņš dzied, bet kā viņš dzied.

– Būs jāpamēģina, – es teicu.

– Ar labu nakti, Īvo! – viņa uzsauca.

– Ar labu nakti, ar labu nakti, – es teicu un tomēr nenovaldījos. – Tikai nesit Žoržam pārāk sāpīgi. Var dabūt smadzeņu trīci. Vai arī vispirms apdrošini viņu. Tad tas atmaksājas.

– Ko tu saki? – viņa nesaprata.

– Tāpat vien, – es atteicu. – Ar labu nakti, Anita! Un lai pie tevis sapnī atnāk Žoržs.

Tā arī mani nesapratusi, viņa iegāja istabā un aizvēra balkona durvis.

Magnetofonā lente bija cauri, bet jaunu likt es negāju. Gribēju mazliet pasēdēt klusumā un padomāt. Tā arī nevarēju izdomāt, par ko īsti, bet man gribējās palikt vienam.

Aizsmēķēju otru cigareti.

Mēs dzīvojām jaunceļamo namu masīvā, un māju vēl nebija sacelts daudz. Netālu no mūsu logiem auga vītolu puduri, un aiz tiem atradās privātie dārziņi. Pašlaik mēs dzīvojām kā pilsētas nomalē. Paies gadi, un te būs pilsēta. Es jau gribētu, lai viss paliktu kā tagad, bet cilvēkiem vajag dzīvokļus. Es to labi saprotu. Tādu kā Edgars vēl daudz.

Saule nupat bija nogrimusi aiz horizonta un pamale krāsojās jauki sārta. Vītolu kailie zari uz sārtā fona veidoja sarežģītu ornamentu. Tālumā rēja suņi.

Zemeslode griezās, es sēdēju uz palodzes un svilpoju.

Un pēkšņi man atkal aizrāvās elpa, kad iedomājos vasaru. Un es sajutu, jā, tieši sajutu, ka tā nevar būt līdzīga agrākajām, ka tuvojas kaut kas nepazīts, vilinošs un brīnišķīgs. Un mani pārņēma tāda jutoņa, it kā vasarā stāvētu jūras krastā un visapkārt kaut kas gatavotos, kaut kas notiktu, kaut kas būtu bijis, bet tu stāvi viens pats jūras malā, šai mirklī stāvi tu, un daudzi citi ir turpat stāvējuši, vēl vairāk stāvēs, bet šobrīd stāvi tu, vienīgi tu, un jūra ir tava, un krasts ir tavs, un tavas ir debesis, un tavs ir viss, kas līdz šim bijis citu tiesa, tagad ir tavs, gan tas, kas bijis, kas ir un, galvenai, kas būs. Tas ir mans mirklis starp piedzimšanu un… cita vairs nebūs, ņem visu, pilnīgi visu, paspēj, izbaudi, izgaršo līdz pēdējam pilienam, un, raudi vai dziedi, cita vairs nebūs, kad aizplūdīs viļņi, par tālāko baidos domāt, kad saule kā zelta acs atvērsies pavisam vaļā debesu jumā un tad nogurusi dūmakaini sārta patversies jūras plakstiņos, par tālāko baidos domāt, es labāk uzgriežu līdz galam magnetolu, pie velna visādas skumīgas dziesmas, lai izplatījumā aiztrauc The Rolling Stones balsis, jo tagad es esmu, es esmu, es esmu, es esmu, es esmu, es esmu, es esmu…

Sirds man līksmē dauzījās kā traka, un tas bija tik lieliski.

ES ESMU!

II

Lielajās mājās jau tā ir, ka tu, cilvēks, vari nodzīvot vai simt gadu un tuvāk pazīt tikai dažu dzīvokļu iemītniekus. Skraidi augšup lejup, tu ej garām svešs, tev iet garām sveši tikpat kā uz ielas.

Mūsu kāpnēs vienīgā ģimene, ar kuru tuvāk pazīstamies, ir Brieži. Tiesa, viņus mēs pazinām jau agrāk, pirms pārcēlāmies uz kooperatīvo dzīvokli, jo sieva strādā kopā ar fāteri ZA, bet es, kad biju sīkāks, trenējos pie Brieža basketbolā. Viņš ir basketa treneris bērnu sporta skolā.

Viņu vienīgā atvase – Aigars – mācās otrajā klasē. Ar puiku viņiem nav palaimējies. Mazasinīgs. Saka gan, ka tagad šito slimību ārstējot pa pirmo un nekādu iespaidu tā neatstājot. Pašreiz sīkais dzīvo pa sanatoriju. Tur viņiem uz vietas īpaša skola un, lai arī esi slims, vienalga, jāmācās. Bērni tur dzīvo mēnešiem ilgi, un kaut kādas draņķa slimības dēļ zaudēt laiku būtu vienkārši muļķīgi. Bet atrasties prom no mājas tik sīkam jau arī ir muļķīgi, un man Aigara žēl, jo viņš ir sirsnīgs knauķis.

Un te nu vēl vajadzēja sagadīties, ka abi lielie Brieži bija dabūjuši sengaidītās tūrisma ceļazīmes uz Karpatiem, izbrīvējuši laiku, iekrājuši naudu, bet Aigars sanatorijā. Un nu abi izsamisušie Brieži, kuros vecāku jūtas cīnījās ar vēlēšanos tomēr aizbraukt uz Karpatiem, klauvēja pie mūsu sirdīm un palūdza, lai pāris reižu apciemojot Aigaru, kamēr viņi ir projām.

Protams, mums iebildumu nebija un, ja arī būtu bijuši, tik un tā nekā nesacītu, jo labi zinājām, cik šiem šausmīgi gribas aizbraukt uz Karpatiem.

Abi Brieži bija krasi izteikta sportiskā tipa cilvēki un pie tam vēl kaislīgi tūristi. To es labi zinu, jo agrāk dažas reizes esmu bijis viņiem līdzi ceļojumos tepat pa Latviju un vienu reizi pat uz Igauniju. Viņu sportiskā tipa īpatnības esmu izbaudījis uz savas nabaga ādas.

Katru rītu mums obligāti vajadzēja celties tieši sešos (viņam bija līdzi modinātājpulkstenis). Vienalga, spīdēja saule vai līņāja. Tad sekoja mazgāšanās līdz pusei ezerā vai upē, lai aizdzītu miegu, kā mīlēja izteikties Briedis jeb Kārļonkols, kā man viņš bija jāsauc. Šī mazgāšanās bija velnišķīgi pretīga, bet neizbēgama.

Reiz kādā saulainā rītā, bet jūs jau nu zināsiet, cik silts ir tāds saulains rīts pulksten sešos, kad tu izlien no iesildītas migas un tev nospļauties, vai tā gaišā ripa tur pamalē ir vai nav redzama, es uzrāvu džinsus un kreklu, jo biju nolēmis miegu aizdzīt pavisam ātri. Es noskaloju tikai seju un, kad Kārļonkols prasīja, kā tad nu tā, sacīju, ka nedomāju ģērbties pliks, kaut vai līdz pusei, un slapināties, kad man jau tāpat ir auksti un miegs aizbēdzis mirklī, kad izbāzu degunu pa telts durvīm, ka esmu nomazgājies vakar un pa nakti nosmērējies nevarētu būt. Vārdu sakot, es mēģināju viņu pārliecināt loģiski. Viņš piekrītoši māja ar galvu, un es vēl sacīju, ka varētu nomazgāties pavisam pliks, bet neredzu tur absolūti nekādas jēgas, kāpēc tas būtu jādara. Man savā naivumā jau šķita, ka Kārļonkoli esmu pārliecinājis.

Un jūs zināt, ko viņš izdarīja? Manus loģiskos argumentus viņš sagrāva bez neviena vārda. Mirklī, kad noliecos pēc ziepēm un dvieļa, viņš no aizmugures satvēra manas kājas pie potītēm, un es ar ziepēm un dvieli ielidoju ezerā. Vienīgā laime, ka nebiju uzvilcis kedas.

Bet viņš stāvēja un smējās. Tas laikam bija sportiskā tipa joks. Bet par tādiem jokiem jādod pa sprandu. Tie ir idiotiski joki, bet tie sportiskie tipi jau nekad nav īsti normāli. Es to zinu.

Neatceros, kā atguvu elpu, bet Briedis varēja priecāties. Rīta mazgāšanās normu biju pārsniedzis divkārtīgi. Izbridu krastā, aukstumā trīcēdams. Slapjās drēbes kustoties lipa klāt pie miesas, es gāju kā apčurājies, taču Briedis nelikās ne zinis. Man gribējās ievilkt viņam kārtīgi pa žokli, bet novaldījos, jo zināju, ka tur nekas neiznāktu, dabūtu vienīgi pats pa kaklu. Sieva gan sacīja, vai nu esot vajadzējis tā un šitā, bet Briedis atteica, ka nopeldēties ar visām drēbēm dažreiz esot pat ļoti skaisti.

Viņi abi vingroja, bet es tupēju uz ciņa un drebinājos. Es biju nikns kā velns, un Briedis varētu sviest mani ezerā vēl desmit reizes, es tomēr neietu staipīties un locīties kopā ar viņiem.

Nākamai programmas numurs bija skrējiens gar pļavu.

Laikam taču gribēja dzīvot garu, garu mūžu un atstiept kājas, kad sirma bārda būs izaugusi kilometra garumā. Tie, kas skrienot, dzīvojot ilgi. Esmu par to lasījis. Bet es negribu, ka man aug sirma bārda. Es negribu būt kā tie večuki, kas sēž uz parka soliņiem, zodu pret spieķa rokturi atbalstījuši. Jo viņiem taču nekas vairs nav priekšā, izņemot vienu. Viņi var domāt vienīgi, cik ilgas vasaras redzēs, cik dzirdēs Līgo dziesmas, un… Es gribu dzīvot mūžīgi, mūžīgi, mūžīgi, bet negribu tā…

… un piepeši pielēcu kājās, norāvu slapjos džinsus un kreklu, aizsviedu pa roku galam un drāzos viņiem pakaļ, pajoņoju garām, cik ātri vien spēju, kājas slīdēja mitrajā celiņā, un es metos projām pa pļavu.

Spoži dzeltena saule cēlās no gaiši caurspīdīgā dūmakā tītajām vītolu lapotnēm. Saule vērtās arvien lielāka un lielāka, milzīgs spožums kā visa pasaule, un es skrēju uz sauli. Manas basās kājas kā putna spārni trauca rasu no zāles stiebriem, no amoliņa, margrietiņām, skābeņu lapām zillillā zvaniņiem un pulkstenīšiem, pienenēm un baltajiem zemeņu ziediņiem, un odi, mušas, vaboles juka uz visām pusēm, un zilbrūni zaļās spāres kā aeroplāni riņķoja ap galvu, lielās acis blisinādamas, bites un kamenes lidoja man līdzi uz sauli, un sienāži spēlēja Dzelteno Saules Simfoniju, un putni koku pazarēs dziedāja dzidri dzidrās balsīs.

Es skrēju, cik spara, līdz gaviles aizžņaudza man kaklu, es pacēlos spārnos un kā sārtais flamings uzvijos debesīs, tuvāk, tuvāk saulei, tik augšup, augšup, un saule kļuva žilbinoša, balta, un liesmoja tā, ka mana stulbā sirds sajūsmā gandrīz apstājās.

Tad klupu pār kurmja rakumu un iekritu rasas un dzīvības jūrā. Un mirdzošie pilieni notrauca manām acīm kaut kādu smalku zirnekļa plīvuru, un es ieraudzīju pasauli kā radīšanas dienā. Es gulēju, pazudis pļavā, un miljoniem zaļu dzīvību pieskārās manai sejai, krūtīm, rokām, kājām, un reibinoša laimes sajūta satvēra mani savās plaukstās.

Es pielēcu kājās. Baltzeltains disks peldēja debesīs. Es biju rasas lāsēm nokaisīts kā pērļu gurami, kā nopeldējies otrreiz. Es biju piecēlies no radītāja klēpja. Es biju it kā piedzimis no jauna. Es biju kļuvis ES!

Un tā nu kātoju pie Aigara. No stacijas līdz sanatorijai bija krietns gabaliņš. Man jau kā parasti neveicās. Kamēr bodē pirku saldumu kulīti, jo nevar jau aiziet gluži tukšām rokām, autobuss sāka kustēties. Tas sasodītais šoferis labi redzēja, ka skrienu, bet savu grabažu neapturēja.

Sanatorija atradās pie Lielupes, un es nesapratu, kāpēc saucās par «Mežupi», lai gan tuvumā citu ūdeņu nebija.

Pie vārtiņiem uzdūros pirmajiem sīkajiem. Tā ap gadu desmit. Viņi par kaut ko ķīvējās. Aizelsusies pieskrēja dūšīga tante baltā virsvalkā, abus izšķīra un sāka man pārmest, ka es neesot iejaucies. Es biju patiešām pārsteigts, kāpēc man tas būtu jādara. Sīkie savā starpā paši tiktu skaidrībā.

– Cienītā, esmu šeit pilnīgi svešs cilvēks, – galanti teicu. – Kāds vēl būtu nodomājis, ka pats aizskaru mazos.

– Tā nu tu man kaut ko padarītu! – nicinoši novilka viens no viņiem, kuram abi priekšzobi bija pamatīgi lieli un izvirzīti uz priekšu kā žurkai.

– Kā tu runā ar svešu onkoli! – tante klupa viņam virsū. Otrs puika tikmēr aizšmauca.

– Viņš nemaz nav onkolis! – puika atkliedza pretim un sāka raudāt.

– Nu labi, labi, Egoniņ, neraudi, – tante pēkšņi kļuva ļoti laipna un glaudīja viņam galvu.

– Kā tik kas, vainīgs vienmēr esmu es! – puika kā aizkauts brēca vēl skaļāk un sāka stostīties. – Ko es viņam e-e-esmu nodarī-ī-jis?! Ko?! Ko viņš grib no ma-a-anis?! Šitas o-o-onkolis? Un Janci es no-o-oķeršu vēlāk, un tad viņš da-a-abūs!

Nudien, tas puika nebija īsti normāls. Tante viņu mierināja visādiem laipniem vārdiem, līdz piedabūja beidzot aizvērt muti. Pēc tam paskatījās manī, it kā es būtu šitentajā tracī vainīgs, un dusmīgi prasīja, ko es meklējot. Un ieteica man labāk doties projām, ka nekāda Aigara saukšana nebūšot. Man atlika tikai konstatēt, ka tagad viņa atrodas vienā līmenī ar žurkzobaino puiku, ja arī kādreiz agrāk bijusi normāla.

Protams, Aigaru es satiku, un viņš bija trakoti priecīgs, kad ieraudzīja mani. Dežurante nodeva man viņu pret parakstu. Tīri vai jāsmejas! Ja ar Aigaru līdz pusdienām kaut kas atgadās, mani varēs ielikt cietumā kopā ar zagļiem un bandītiem, kaut gan neesmu ne viens, ne otrs, un par tādu netaisos arī kādreiz kļūt.

Aigars izkratīja sirdi, jo no viena apmeklējuma līdz otram jau šis tas sakrājas, un aizvilka mani līdz Lielupei, kur kāds uzņēmīgs večuks piepelnījās, par pusrubli stundā izīrēdams laivu. Viņa sīkais bizness laikam gāja no rokas, jo mēs dabūjām krietni pagaidīt, kamēr malā piestāja laiva. No tās izkāpa elegants kungs ar kundzi. Viņi bija atveduši pavizināties savu atvasi.

Aigars saritinājās uz pakaļējā sēdekļa, ģērbies pelēkā jakā un rūtainās biksēs, lieliem ādas zābakiem tievajās kājelēs, ēda konfektes, skatījās manī brūnajām ačtelēm un smējās tā, it kā pēc pāris stundām viņu no jauna negaidītu gulta palātā, it kā viņš nemaz nebūtu slims. Un nezinātājam tas arī nekad neiekristu prātā.

Es pats laikam nejutos mazāk priecīgs. Pēc pilsētas bija viena vienīga bauda sēdēt laivā un šitā airēt. Es rāvu airus no visa spara un jurtu, ka bišķiņ krampis man iekšā ir. Puika bāza rokas ūdenī, un ik pa brīdim dabūju viņu apsaukt. Tas bija vienīgais, kas mani saistīja ar apkārtējo pasauli, jo nu biju pārvērties laivā. Mans ķermenis bija no koka, un es biju laivas korpuss. Bet manas rokas – airi. Kā strauja bulta, izšauta no neredzama loka, slīdēju uz priekšu, un visa dzīve šobrīd bija nevis mērķī, bet kustībā.

Es ietriecu laivu krastā.

Aigars aizjoza pa dzeltenām purenēm noaugušo pļavu gluži kā telēns pavasarī. Kamēr viņš plūkāja puķes, es izvilku laivu līdz pusei krastā un atgūlos tajā. Sāku pogāt vaļā kreklu. Gribēju mazliet pasauļoties, jo pavasaros ultravioletie stari esot visspēcīgākie.

TAD SADZIRDĒJU AKMENTIŅU ČIRKSTĒŠANU.

Kāds nāca pie laivas. Es augšā neslējos. Ja kādam kaut ko vajag, lai nāk pats.

Uzvēdīja smaržas. Kāda stāvēja dažus soļus no manis.

– Labdien! – teica patīkama sievietes balss.

– Labdien! – es atņēmu, bet sveicinātāju vēl neredzēju, jo tad man būtu vajadzīga trešā acs – pakausī.

Laiva tikko manāmi nodrebēja. Vai nu tur vainīgi bija viļņi vai arī šī atspiedusies pret bortu.

Viņa klusēja. Es klusēju, acis aizvēris. Saule patīkami sildīja.

– Ak, nabadziņš! Viņš laikam nav gulējis cauru nakti, – šī beidzot sacīja.

– Jā, – es atteicu. – Kopš desmit gadu vecuma guļu tikai dienā.

– Kāpēc tik neparasti? – jutu, ka šī klusu smejas. – Vai tu esi kāds dabas brīnums? Dienvidslāvijā viens dzīvojot, kurš vispār neguļot.

– Nepavisam ne. Esmu pilnīgi normāls cilvēks, tikai naktīs nav laika gulēt. Naktīs es laupu.

– Vai patiesi?

– Jā, jā. Sākumā laupīju kopā ar papu, bet nu divus gadus kā viens pats, – es muldēju.

– Tad tagad tu esi ļoti bagāts?

– Atkal nav trāpīts. Salaupīto pārdodam gan, bet katru svētdienu putnu tirdziņā pērkam putniņus un laižam brīvībā.

– Tad gan jūs esat īsti putnu draugi!

– Jā, tie mēs esam, – es svarīgi teicu.

Nu šī laikam domāja, ka neesmu īsti normāls, jo runāju pilnīgi nopietnā balsī. Bet es neuztraucos. Lai domā vien. Tā tik vēl trūka, ka es ar katru pretimnācēju ielaidīšos gudrās valodās.

– Vai-ī, – šī tā žēli novilka, – bet es jau biju sataisījusies tev kaut ko palūgt.

Jāslejas augšā vien bija, jo es parasti cilvēkiem izpalīdzu.

Un tad notika kaut kas dumjš. Es neņemos izskaidrot, kāpēc notika, tas man nav īsti skaidrs arī šobrīd, bet, ka notika, ir fakts. Kad viņu ieraudzīju, cauri manam ķermenim izskrēja augstsprieguma strāva un es nosarku. Es jutu, ka nosvilst ausis, un sārtums pārņem seju. Es gribēju nokost mēli, kas tādas dumjības nupat bija muldējusi, bet tas izskatītos pēc jaunas muļķības.

Blakus laivas priekšgalam stāvēja jauna meitene, slaida un gracioza kā stirniņa. Viņa stāvēja un smējās, jo laikam taču redzēja, ka esmu nosarcis, un noteikti smējās par mani, jo par citu tak nebija ko smieties. Tumši, mazliet viļņaini mati sniedzās viņai līdz pleciem, un zobi tik balti un tik skaisti, kad viņa smējās, un acis tik lielas un tik tumšas, dieva vārds, es biju satriekts, un acis tik labas, labas, ka varētu tās aiz prieka noskūpstīt. Mugurā viņai bija melns neilona mētelītis un rokā krokodilādas somiņa, bet uz kājām es pat neiedrošinājos paskatīties, kaut arī gribēju ļoti, bet es jau tagad izskatījos kā muļķis un, ja pašlaik paglūnētu uz kājām meitenei, kura man patīk, paskats būtu vēl stulbāks, un es drausmīgi baidījos, ka esmu viņu aizvainojis ar savu nejēdzīgo runāšanu, jo zinu, ka skaistas meitenes visātrāk apvainojas, ja viņām kaut kas mazliet nepatīk, un vēl vairāk es baidījos, ka viņa būs noturējusi mani par plānprātīgu idiotu un smējusies tāpēc, jo uz katra stūra tādu vis neieraudzīsi, un tas būtu šausmīgi, jo viņa man patiešām ;loti patika, es varētu mēģināt viņu aprakstīt, bet, vienalga, nespētu jums viņu attēlot, kaut arī izteiktos kā Dikenss un Tolstojs kopā. Es varu vienīgi pateikt, ka viņa bija ļoti, ļoti, ļoti skaista, un tas arī viss. Viņa bija visskaistākā, kādu es jebkad esmu saticis, un tas arī viss. Jūs nekad neieraudzīsiet viņu tādu, kādu redzēju es, jo ar aukstu prātu es saprotu, ka katram skaistākā ir tā, kas viņam patīk un ko viņš ir iemīlējis, kaut arī no pirmā acu uzmetiena, vienalga, viņa ir pati skaistākā un labākā visā pasaulē, un es pat ticu, ka kaut kur ir puisis, kuram patīk, ka viņa meitenei katra acs raugās uz savu debess pusi. Tas ir pilnīgi iespējams. Un tomēr es domāju, ka ieraudzījuši viņu, arī jūs neglābjami iemīlētos. Savādāk nemaz nevar būt. Tas ir fakts.

Viņa smējās, raudzījās man acīs, un es kā kobras hipnotizēts, nevarēju nolaist skatienu, un visi tie putni, ko par salaupīto naudu biju palaidis brīvībā, čivinādami kā neskaitāmi zvirbuļu un strazdu bari ķiršu kokos, riņķoja ap manu galvu, bet es kā akmens sfinksa stāvēju nekustīgs, jo, pie velna, ko es varēju citu darīt, brīnuma pārsteigts.

– Tu brauksi uz viņējo krastu? – viņa prasīja.

Es klusēdams pamāju un sāku stumt laivu ūdenī.

– Vai tu nevarētu paņemt mani līdzi?

– Kāpēc ne? – es atjēdzies izgrūdu. – Lūdzu. Kāp iekšā.

– Tas puišelis nav ar tevi?

Es biju pavisam aizmirsis Aigaru, bet sacīju:

– Vispār es varu pārvest tevi tūlīt un tad atbraukt pēc viņa.

Es grābstījos pēc airiem, taču viņa sacīja, ka pagaidīšot, vai nu braukt uz viņējo krastu, tad atpakaļ un atkal pāri esot tik liels prieks. Es biju spiests piekrist, ka tik liels prieks patiešām nav. Es liku airus vietā un kārtoju vai kādu pusstundu, līdz nebija nemaz vairs ko darīt, arī ūdens nebija sasūcies kā katras normālas laivas dibenā un biju spiests sākt runāt, jo tas jāsāk vīrieša cilvēkam, tikai es nezināju, ko gudru lai pasaku. Viņa nolika somiņu uz priekšējā sēdekļa un skatījās pļavā, kur Aigars kā garā diena plūkāja purenes. Viņam ne prātā nenāca pasteigties.

– Tūlīt pasaukšu puiku! – neatradu nekā cita kā enerģiski izgrūst un gribēju jau skriet pēc Aigara, kad viņa gluži saprātīgi iebilda, ka viņš pats atnākšot, tiklīdz saplūkšot puķes.

– Viņš no sanatorijas?

– Jā. No sanatorijas. Nu jā.

– Tavs brālis?

– Nē. Viņš nav mans brālis.

– Kas tad?

– Kaimiņu dēlēns… Kā tu citu reizi tiec pāri upei? Gaidi, kamēr kāds atbrauks uz šo krastu?

– Kilometru tālāk ir tilts.

– Tu… šeit dzīvo?

– Nē, te dzīvo mans tēvabrālis.

– Tā gan, – es izdvesu. Ievilku elpu un grūdu ārā:

– Tīri neticami, ka šitāds puišelis būtu slims, vai ne? Katrā ziņā tāds dzīvespriecīgs viņš man patīk labāk, vai ne? Kaut gan vēl pāris šādu dzīvespriecīgu puišeļu uz kakla, un tad tev, cilvēkam, neatliek nekas cits kā iet slīcināties. Bet skolotājas, kurām tādu veselas klases, domā savādāk. Un paldies dievam! Kur tad cilvēki liktos, ja nebūtu, kas šitos knēveļus savāc vienkopus un savalda? Īsta trako māja! Tikai nedomā, ka es sīkos neciešu. Gluži otrādi, man viņi ļoti patīk, un tā es runāju tikai tāpēc, ka dažkārt sagribas mazliet pafilozofēt par abstraktām lietām, tas ir, izdomāt, kas būtu, ja notiktu tas un tas…

Viņa nopētīja mani kā mikrobu zem mikroskopa un pasmaidīja. Es atņirdzu zobus pretsmaidā. Kaut gan parasti neizceļos ar pārmērīgu jūtīgumu, šoreiz biju tikpat jūtīgs kā varde, kuras nerviem pieskaras tik tikko, bet tā jau tirina kājas kā ķeceris uz sārta.

Beidzot Aigars bija klāt ar tādu klēpi pureņu, ka stiep kaut vai uz tirgu. Iemetās laivas priekšgalā, un tas bija tas muļķīgākais, jo nu es sēdēju aci pret aci ar svešo un mūsu kājas gandrīz saskārās. Es iegūlos airos un nožēloju, ka biju tādā tempā dzinies šurp. Man vairs negāja tik ātri, bet negribējās izblamēties. Es nu rāvos melnās miesās un zināju, ka rīt sāpēs visas maliņas. Skatījos viņai kaut kur virs galvas, bet jutu viņas skatienu. Tas man beidzot apnika, un es pablenzu viņā. Un tā mēs raudzījāmies viens otrā, un es tik airēju un airēju, acis nenolaidis. Pēkšņi viņa iesmējās. Iesmējos arī es, un viņa teica:

– Paairē mazliet ar kreiso airi!

Izrādās, ka vēsā angļu mierā braucu lejup pa straumi. Nudien, ja kāds man būtu sacījis, ka pēkšņi varu palikt tik stulbs, es neticētu. Atkal nosarku pa visu ģīmi, bet varbūt šoreiz viņa to nepamanīja, tā kā biju sakarsis no airu cilāšanas. Vispār tas ir gan dumji: kad nedrīkst sarkt, tad to vien dari, kad apzinies, ka simtprocentīgi jābūt nopietnam, pietiek tikai iedomāties, ka nedrīkst smieties, un smiekli ir klāt un tu neko vairs nevari darīt kā raut laukā kabatlakatu un izlikties, ka šņauc degunu.

Aizelsies pieairēju krastam, bet, ja neveicas, tad neveicas. Laiva apstājās seklumā metrus divus no sauszemes. Es pārsēdināju Aigaru ar puķu klēpi savā vietā, uzkāpu uz priekšējā sēdekļa, atspēros un lēcu, virves galu turēdams rokā. Viss jau būtu jauki, ja tā sasodītā virve nebūtu sapiņķējusies. Lēcienā tiku rauts atpakaļ un atrados līdz potītēm ūdenī. Un labi vēl, ka tā. Daudz netrūka, ka būtu sasniedzis jaunu personīgo rekordu peldsezonas atklāšanā. Es bridu krastā, vilku laivu un šķitu pats sev tik muļķīgs, ka skaļi smējos. Sāka smieties arī Aigars un meitene, un piepeši sajutos tik neparasti viegli un brīvi kā no lediem izlauzies kuģis.

Joprojām smiedams, piedāvāju viņai elkoni, jo rokas biju nosmērējis, viņa atbalstījās un viegli nolēca krastā. Aigars kā pieredzējis džentlmenis pasniedza viņai sauju pureņu, mēs pārmijām nenozīmīgas frāzes, viņa pasacīja paldies par vedumu, jo pa šo laiku būtu aizgājusi tikai līdz tiltam, es teicu, ka nav par ko, ka man šā vai tā nāktos braukt šai krastā, viņa vēlreiz sacīja paldies un devās augšup pa taku, kura veda uz šoseju. Tur netālu atradās autobusa pietura.

Es pārsteigts noskatījos, kā viņa aiziet, kā pārmet somiņu no labās rokas kreisajā, un kaut ko nevarēju apjēgt. Es tikai stāvēju un skatījos, skatījos, kā viņa izgāja uz šosejas un…

Piepeši metos skriešus pa taku, skrēju kaut kā izmisīgi un visu laiku dzirdēju, kā kurpēs žļerkst ūdens. Panācu viņu jau soļos.

Viņa pagriezās un izbrīnījusies noteica:

– Jā?

Es stāvēju, satraukti elpodams, man bija vienalga, ko viņa domā par mani, es vairs nebaidījos kļūt smieklīgs viņas acīs, es nebaidījos, ka viņa pateiks, ka esmu dumjš vai pusjucis, es jutos savādi, pavisam savādi, galvā nebija domu, tikai nojauta, nezināju kāpēc, bet tikai zināju, ka viņa nevar tā aiziet un izgaist kā nebijusi.

– Zini… Kaut ko atrast… Kā pērli gliemežnīcā… pērli… un… ieraudzīt… tūlīt pazaudēt…

– Tu esi ļoti dīvains zēns, – viņa beidzot sacīja.

– Es to… Es to zinu… bet nevar tā pazaudēt… it kā nekad nekas nebūtu bijis… vienreiz ieraudzīt… kā pērli gliemežnīcā… un vairs ne…

Tūlīt nāks autobuss. Nākamo gaidīt man nav laika.

– Jā… jā… es zinu…

– Tu tomēr esi ļoti dīvains zēns, – viņa vēlreiz teica, cieši mani lūkodamās.

– Vai es drīkstu tevi… redzēt vēl kādreiz? – es izsacīju, jo vairāk nezināju, ko teikt. Tas bija viss, ko varēju viņai pasacīt. Nekam citam nebija nozīmes.

– Kāpēc tev tas vajadzīgs?

Es klusēju. Redzēju, ka tālumā ripo autobuss. Tas brauca lēni, lēni, vilkās kā bruņurupucis, bet tomēr tūlīt būs šeit. Un, ja šoferis nesteidzās, tad noteikti pieturēs.

– Es dzīvoju Kļavu ielā, – viņa pēkšņi teica.

– Es nezinu… Kur tas ir…

– Ja gribēsi, atradīsi. Četrpadsmitais numurs.

– Un… Kā tevi… sauc?

– Ja gribēsi, atradīsi tāpat.

– Es tevi sameklēšu. Es noteikti tevi sameklēšu!

– Kā nu pats zini, – viņa paraustīja plecus. – Ardievu!

Viņa iekāpa autobusā, sameklēja somiņā maciņu, samaksāja šoferim un apsēdās pie loga.

Es skatījos viņā, skatījos, bet viņa mani laikam jau bija aizmirsusi. Motors ierūcās, un es paliku viens uz ceļa zili melnu dūmu mākonī. Sasodītais šoferis benzīnam bija piejaucis pārāk daudz eļļas.

Pa šoseju nāca Aigars, dzeltens kā puķu dieviņš.

Kopš Gūtenbergs izgudrojis grāmatu iespiešanu, cilvēki bez mācību grāmatām drukā arī citas, tai skaitā visādus «spravočņikus». Un tādā «spravočņikā» atrast, kur atrodas viena vai otra iela, ir tikpat kā nospļauties.

Taču dīvaini. Es jau sen zināju, kur atrodas Kļavu iela, zināju, kā tur nokļūt, dienas gāja, kļuva siltāks un siltāks, bet es joprojām nebiju nekur aizbraucis. Viņai bija taisnība, ka esmu mazliet jocīgs. Lai arī ne visur, tomēr esmu…

Šodien pēdējā stunda bija fizkultūra. Mēs ar Edgaru aizkavējāmies atejā, kamēr izsmēķējām pa cigaretei (mūsu attiecības atkal bija normālas). Kad līdz zvanam bija palikušas dažas minūtes, mēs nodzēsām smēķa galus un gājām uz fizkultūras zāli. Neteikšu, ka mēs abi pret tām sporta būšanām būtu pilnīgi vienaldzīgi, bet neteikšu arī, ka pārākā sajūsmā. Freds un Jāko gan šajā jomā bieži nonāca galējībās. Tikko atskan zvans no stundas un nākamā ir fizkultūra, tā Freds paķer portfeli un prom uz ģērbtuvēm. Uzsauc viņam: Fred, ei, Fred, paklausies! Par atbildi: nav laika, nav laika, lejā aprunāsimies! Par Jāko enerģiju es nebrīnos. Viņam karstās čigānu asinis. Viņam vispār vajadzētu likt vingrot un spēlēt bumbu divreiz ilgāk nekā mums.

– Nu mēs nepagūsim pārģērbties, – es bēdīgs prātoju, kāpdams lejā pa kāpnēm.

– Gan jau kaut kā, – Edgars atteica un, uzsēdies kāpņu margai, nošļūca lejup. ES viņam, sekoju.

– Liepiņš atkal lamāsies, – Edgars iesmējās.

– Es viņu jau sen neņemu galvā, galvā, galvā, – dziedādams braucu pa lenteri.

– Es arī. Tikai nelaime, ka man gribas lamāties pretim, bet to viņš necieš.

Mēs iebrukām ģērbtuvē. Visi jau gandrīz bija pārģērbušies. Freds metās mums pretim, apķēra katru ar savu roku un saspieda kopā.

– Garās dienas! – viņš rēca. – Nožņaugšu uz vietas.

Es mēģināju atbrīvoties no dzelžainā tvēriena, jo, jāatzīst, ka Fredam pilnībā piemīt viņa būdai atbilstošs spēks. Esmu redzējis arī tādas būdas, kuriem iesit ar knipi pa pieri, un tie jau garšļaukus.

– Laid, lāci, – elsa Edgars, dabūsi pa purnu.

– Ho, ho! – smējās Freds un spieda vēl spēcīgāk.

– Mēs nepagūsim pārģērbties! – es iebrēcos, bet no aizmugures mūsu pakaušus aptvēra Jāko roka un sasita kopā pieres.

– Jānāk laikus!

– Tas nu bija par traku. Tikko tikām vaļā, metāmies vajāt Jāko, vispārēju smieklu pavadīti. Jāko slēpās aiz garā Antona, kurš stāvēja, katrā rokā turēdams pa kedai, stulbi blisināja acis un vaimanāja:

– Nu beidziet taču reiz!

– Tad pieturi viņu, velns lai parauj! – sauca Edgars un saķēra Jāko, bet tas izrāvās un aizslēpās aiz Freda muguras. Freds pēkšņi ieņēma boksera stāju un nu tik vicināja savus dzirnakmeņus kā vējeņu spārnus, kur nu klāt piekļūsi.

Edgars nospļāvās un gāja ģērbties.

Es sabāzu rokas kabatās, aizgāju kaktā, apsēdos un sakrustoju kājas. Biju pati vienaldzība.

– Īvo, ģērbies, ģērbies! – smējās Ilvars.

– Es neko nevaru darīt, – atteicu. – Tiklīdz normāls cilvēks ienāk ģērbtuvē, tā viņam tūlīt uzbrūk pāris nenormālo un viņš nevar pārģērbties. Viņš nevar sagatavoties stundai. Un turklāt viņam vēl salauž ribas un galvā uztaisa smadzeņu trīci. Un tu, mazā žurka, vēl tiksi noķerts, un tad tu redzēsi, ko cilvēki dara ar žurkām.

– Nemuļķojies, citādi pats redzēsi, ko učuks dara ar tādiem, kas negrib sportot, – ieķērcās Fredijs.

– Bet tu jau pats vēl neesi pilnībā pārģērbies. Tu pats redzēsi, ko Liepiņš dara ar tādiem.

– Ak es? – Freds iesaucās un mērkaķa veiklībā, ko nevarēja sagaidīt no tāda tēvaiņa, metās pārģērbties.

Un tad tīri smiekli nāk atceroties. Aiz durvīm atskanēja meiteņu čalošana par kaut kādām maizītēm, durvis nočīkstēja atveroties un nobūkšķēja, atsperes aizcirstas. No mazā koridoriņa ģērbtuvē iedrāzās divas paralēlklases meitenes. Mazākajai no viņām, vasarraibumainu seju, zobos bija iekosta smalkmaizīte. Otra bija dūšīga mamma, kas dienās noteikti varēs sasniegt izcilus panākumus lodes grūšanā. Pirms viņas aptvēra, kur ieskrējušas, inerces dēļ bija vai pusistabā. Tad gan apstājās kā zemē iemietas. Un pats trakākais, ka Freds nupat pārvilka sporta biksītes un bija pavisam pliks.

– Kā-ā… – novilka mazākā ar visu maizīti mutē, pārsteigumā apstulbusi.

– Jā-ā… – Freds pagriezās un savukārt novilka, ar sporta kreklu aizsedzies.

– Mērkaķis! – iebrēcās dūšīgā un pagrūda mazo uz durvju pusi. Mēs visi vai nomirām aiz smiekliem, cik komiski tas bija.

Bet durvīm priekšā bija aizlēcis Jāko un apburoši smaidīja.

– Vai tu vilksies prom! – draudošā balsī nošņāca dūšīgā, bet Jāko smaids vērsās vēl apburošāks.

Mazākā stāvēja kā vaska lelle un spēja tikai izņemt maizīti no mutes, bet dūšīgā piesarka, atvēzēja portfeli un vilka Jāko, kurš pieliecās, un portfelis noplīkšķēja pa muguru. Jāko iebrēcās kā aizkauts trusis, pa pusei aiz sāpēm, pa pusei aiz sajūsmas, bet durvis vaļā nelaida. Dūšīgā gāza vēlreiz, un Jāko iebrēcās vēl skaļāk. Tad viņa gāzās durvīs jebšu virsū Jāko ar plecu, un nu Jāko gan spruka nost, jo tiktu saspiests kā pieckapeika zem tramvaja riteņa. Visa trijotne brēkdama izgāzās pa durvīm, un tās aizcirtās.

Nezinu, kā citi, bet es nebiju tālu no krampjiem.

– Mērkaķis!… Gamadrillis!… Orangutans! – es brēcu, ar pirkstu bakstīdams Fredija virzienā.

– Pitekantrops! – iesaucās smieklos Antons.

– Šimpanze!

– Jūras cūciņa!

– Resnais mērkaķis! – no visām pusēm rēca, un nabaga Fredijs nezināja, ko lai iesāk, līdz durvis pavērās un tajās parādījās neviens cits kā pats Liepiņš, jauns učuks īsi apgrieztiem matiem un mazām ūsiņām, un Jāko, kuri vienīgie nesmējās. Jāko nesmējās tāpēc, ka stāvēja pussaliecies, un učuka roka bija satvērusi viņa ausi.

Man arī pēkšņi smiekli vairs nenāca. Dažkārt ar mani tā gadās. Vispārējā jūklī es ar pūlēm iespiedos drēbju skapītī un pievilku durtiņas. Turpmāko varēju vērot pa skapja durvju trim caurumiņiem, kas domāti ventilācijai.

Smiekli pamazām apklusa, un Liepiņš atlaida Jāko ausi.

Vispār mums bija divi fizkultūras učuki, vecākais bija Petkēvičs. Viņam jau metās kails pauris, un viņš nēsāja brilles. Man viņš patika labāk, jo viņš mēdza izturēties pret mums cilvēciski. Ja tu negribēji staipīties un mocīties, viņš pārāk neuzbāzās. Tikai dažreiz, kad mēs stāvējām ierindā, viņš kā atvaļināts ģenerālis staigāja pa priekšu un tēvišķīgā balsī pamācīja, ka mums jākļūst par īstiem vīriem, ka tas atkarīgs no mums pašiem, un bieži tika pieminēts plaši pazīstamais atgadījums ar viņu pašu, kad reiz tumšā naktī piestājušies divi huligāni un gribējuši viņu iekaustīt. Beidzies ar to, ka viens vēlāk esot spējis tikai pabrīnīties, vai onkolītis sitis, vai zirgs spēris. Viņš beidza, teikdams, ka ērgļi aizlidojot, bet zvirbuļi paliekot. Man pat tagad īsti nav skaidrs, ko viņš ar to domāja. Kuriem no mums lemts kļūt par ērgļiem, kuriem par zvirbuļiem. Droši vien par ērgļiem varēja kļūt tikai tie, kas visaktīvāk darbojās fizkultūras stundās. Fredijs un Jāko tā domāja un apvainojās, kad Edgars pielika pirkstu pie deniņiem. Taisnības labad jāatzīst, ka Petkēvičs vienu brīdi bija sajaucis prātu arī man. Tas notika, kad mēs gatavojāmies 2. maija stafetei. Trenējāmies Šmerlī, skraidījām gluži vai bez sajēgas, un nez kā viņš bija iedzinis prātā, ka par izcilu skrējēju varot kļūt pavisam viegli, vajagot tikai «tanku» zolēs saliet svinu. Skrienot šādos zābakos, treniņos kāja pieradīšot pie smaguma un, kad sacensībās uzlikšot naglenes, tad jutīšoties drausmīgi viegli un varēšot paskriet strausa ātrumā. Ārzemēs viens slavens vīrs trenējoties tikai tā, vienīgi esmu aizmirsis viņa vārdu. Es jau cieši biju nolēmis, ka ar šito metodi sākšu trenēties pēc 2. maija stafetes, bet visi mani plāni izjuka tai pašā stafetes dienā. Mūsu komanda pienāca pie mērķa ja nu ne pie beigām, tad katrā ziņā ne ātrāk par vidu. Es iedomājos par visiem tiem, kas mums bija priekšā, un sapratu, ka ar svina zābakiem līdzēts nebūs.

Pavisam cits tips ir Liepiņš. Tas ir tāds «frukts», kuram nav nekādas cieņas pret cilvēka personību. Kā vispār drīkst šitā izturēties un paņemt kādu cilvēku aiz auss? Bet tie, kas nesen beiguši institūtu, visi ir tādi. Pietiek tev bilst kādu vārdu pretim, un viņš cilvēkam liek skriet desmit reizes apkārt zālei. Tam, ka Liepiņš bija vilcis Jāko aiz auss, no subjektīvā redzes viedokļa pilnīgi piekrītu. To viņam vajadzēja! Bet no objektīvā nevaru piekrist nekādā ziņā.

Es pat baidījos iedomāties, kas notiktu, ja tagad viņš mani izvilktu no skapīša. Arī visi čaļi stāvēja mierīgi kā dieva jēriņi sava Radītāja priekšā.

– Zvans ir bijis vai nav bijis? – Liepiņš jautāja.

Visi klusēja, tikai Jāko nopīkstēja:

– Ir bijis.

Liepiņš paskatījās viņā, atkal paņēma aiz auss, un Jāko pietupās.

– Ar tevi būs cita runa par cieņu pret meitenēm.

Un Freds, ha, ha, ha, izspieda:

– Ir bijis, skolotāj…

– Tādā gadījumā vai pastāv tāda lieta kā disciplīna vai nepastāv?

– Nē.

Tas bija Pēteris, kas pateica. Es to redzēju pa saviem trim caurumiem un iespurcos. Par laimi, Liepiņš nedzirdēja, jo iespurcās arī pārējie.

– Kurš to teica? – Liepiņš uzkliedza.

Atkal visi klusēja kā mēmie kazragi.

– Kurš to teica? – viņš vēlreiz prasīja.

Un tā kā neviens neatbildēja, viņš runāja pats:

– Ja citos mācību priekšmetos jums tāda lieta kā disciplīna ir stiepjams jēdziens, fizkultūras stundās ir citādi. Un, ja jūs to neesat apguvuši, tad tā ir mana vaina, kuru centīšos labot. Sapratāt?

– Nē, – sacīja Antons, lūpas nepakustinot. Viņam tas vienmēr labi izdodas. Ja viņam kāds stāv blakus, jūs ne mūžam nepateiksiet, ka runātājs bijis Antons. Seja kļūst mēma, ka jūs drīzāk nodomāsiet uz blakusstāvētāju.

Liepiņš izlikās nedzirdējis un uzsauca:

– Pirmo apli soļos, tālāk skriešus! Un marš, zālē!

Čaļi izdrāzās laukā, jo kam nu patiks te vairs uzturēties. Mēs ar Jāko palikām. Jāko beidzot varēja iztaisnot notirpušās kājas, kas man bija liegts.

Tagad Liepiņš ņēma viņu priekšā. Tā nedrīkstot izturēties pret meitenēm, tas esot nekrietni utt., jūs nu zināsiet, ko mēdz runāt tādās reizēs. Jāko tikai māja ar galvu, jā, skolotāj, nē, skolotāj, nekad vairs, skolotāj. Vispār vienīgo, ko tādās reizēs var sacīt, lai ātrāk tiktu vaļā.

– Bet tavs vecums laikam vēl ir tāds, – Liepiņš nobeidza, acīmredzot ne pārāk ticēdams Jāko vaļsirdīgajai grēku nožēlošanai, – ka patiesības tiek apjēgtas ar visām citām vietām, izņemot galvu.

Tad viņš aizdzina Jāko zālē, un pats staigāja šurpu turpu pa ģērbtuvi. Jūs varat iedomāties, cik dumjā situācijā es biju nokļuvis. Smiekli man nenāca it nemaz. Viņš apstājās pie loga, svilpoja, skatījās laukā un smaidīja. Nu kaut kas dumjš! Tad spēji pagriezās un nāca tieši uz manu skapīti. Man nervi vairs neturēja. Es ievilku elpu un gribēju spert durtiņas vaļā un iet viņam pretim, jo nebiju nekāda pele, ar ko viņš varētu spēlēties kā kaķis. Taču tik pat pēkšņi viņš pieliecās, pacēla no grīdas kreklu, ko kāds uztraukumā bija nosviedis, un uzmeta uz sola.

Durvis nobūkšķēja, un es beidzot biju viens.

Izlīdu no skapīša, salīcis kā simtgadu vecītis. Izstaipījos un pēkšņi nez kāpēc jutos tik šausmīgi, šausmīgi labi, ka gribējās vai dziedāt. Ne jau tāpēc, ka Liepiņš mani neatrada, nē. Vienkārši jutos – un viss.

Sāku klusītiņām svilpot un paskatījos pa logu, ko tad tik interesantu Liepiņš tur bija ieraudzījis, ka jāsmaida. Un tas bija atkal kaut kas dumjš! Izņemot atkritumu tvertnes, es nekā cita neredzēju. Tomēr neticēju, ka viņš būtu pusjucis. Tādi tipi tik ātri prātā vis nejūk.

No puspievērtajām durvīm skanēja soļu dipoņa. Vesels zirgu bars pajoņoja garām durvīm, pakavu rīboņa kļuva klusāka, tad skaļāka, un no jauna zirgu bars elsdams aizdrāzās garām. Liepiņš čaļiem mācīja disciplīnu.

Tikai pēc krietna laika viņi sāka spēlēt bumbu, un es aizgāju līdz durvīm. Un, ak dievs, ko es ieraudzīju! Pie sienas Jāko cēlās un tupās, cēlās un tupās. Ja es zinātu, ka man uz pieres nebūs puns, tad būtu citādi, bet tagad man tas sagādāja jautrību. Es skatījos, kā Liepiņš Jāko mācīja cieņu pret meitenēm, līdz Jāko ieraudzīja mani.

– Bravo! – es klusu uzsaucu, demonstratīvi it kā aplaudēdams. – Bravo!

Jāko palika stāvam, klusām parādīja man dūri un, izteiksmīgi muti plātīdams, lai es viņu labi saprastu, bez skaņas izgrūda:

– Ej uz poda!

– Ej pats! – es attraucu, bet Jāko laikam bija pamanījis Liepiņš, un viņš turpināja mācīties cienīt meitenes, uz manu pusi pat nepaskatīdamies.

Laiks bija zust. Es izlīdu pa logu un pēc tam vai mūžību nopūlējos, lai to no ārpuses dabūtu atkal ciet.

Es gāju projām.

Paliec sveika, dzimtā skola! Kaut man nebūtu tevī jāatgriežas! Tu man esi apnikusi. Paliec ar saviem plašajiem gaiteņiem un gaišajām klasēm, gudrajiem pedagogiem, kas zina visu uz pasaules un ne par ko nešaubās, paliec ar pelēkajām plāksnēm apšūto korpusu un lielajiem logiem, ar zālāju tavā priekšā un vējiem, kas pūš no Daugavas, ar tūkstoš meiteņu un zēnu sejām, kas tevi dara dzīvu. Es eju projām.

Un pēkšņi es zināju, kurp došos. Varbūt arī, ka ne pēkšņi, varbūt es jau to biju izdomājis agrāk.

Es nestāstīšu, kā atradu viņu. Vai nu tas var interesēt.

Kļavu iela 14 bija savrupmāja. Ne jau tāda, kādās rāda dzīvojam buržujus. Pavisam normāla vienstāva mājele, ieslīgusi dārzā. Pie logiem auga lieli ceriņu krūmi, un droši vien istabās vienmēr bija puskrēsla.

Es tik tikko pieskāros žoga vārtiņiem, un tie mazliet pavērās. Es pagrūdu stiprāk, un tie ļoti klusi atvērās līdz galam. Tik labi ieeņģoti, ieeļļoti vārtiņi mūsu dienās ir tīrais brīnums. Tas jāatzīst.

Aizvēru vārtiņus un gāju pa ielu līdz galam. Tā nebija gara un beidzās jūras kāpās. Es dzirdēju kā šalc jūra priežu galotnēs. Nolēmu aiziet līdz jūrai.

Man šad tad gribas pavilcināties. Tu labi zini, ka vienalga būs jādara, bet gribas mazliet to attālināt. It īpaši, kad eju pie zobārsta. Tad velkos pa garākajiem līkumiem, kaut arī zinu, ka tik un tā būs jāpaver mute un ielīdīs zoba caurumā.

Aizgāju līdz kāpu virsotnei un nācu atpakaļ, nospiedu zvana pogu, ko pirms tam nebiju pamanījis.

Mājā sāka riet suns. Es pagāju divus soļus sānis un atrados aiz ceriņu krūma. Tagad es varēju redzēt ārdurvis, bet mani pamanīt nevarēja. Suns tikai rēja un rēja, bet neviens nenāca. Es piezvanīju vēlreiz, jo zvanam noteikti bija jādarbojas, ja jau suns sācis riet.

Beidzot iekšienē nočīkstēja durvis, nošķindēja drošības ķēde un uz lieveņa stāvēja viņa.

Es nolādēju sevi tūkstoškārt, ka biju braucis tieši šodien. Kāpēc es to nevarēju izdarīt rīt! Tad viss būtu bijis citādi. Es justos savādāk, galva man būtu pilna gudru domu un vārdu, bet nu es jutos kā izsmelta aka, pie kuras var grabēt tikai tukšais spainis. Un kur atkāpties nebija. Tad es vispār šeit vairs nedrīkstētu kādreiz rādīties, ja tagad cilpotu prom kā Brālītis Trusītis.

Viņa nāca uz vārtiņiem, aizgāja līdz pusceliņam un uzsauca:

– Vai tur kāds ir?

– Tas esmu es, – atteicu, kaut gan tas skanēja diezgan muļķīgi, jo viņa mani neredzēja.

– Kas? – viņa pārjautāja.

– Īvo.

Un tad es viņai parādījos. Izslīdēju kā aktieris no kulisēm.

Viņa saminstinājās. Atsvieda matus. Izmocīja smaidu. Šoreiz patiešām jutu, ka neesmu atnācis īstajā laikā.

– Es tomēr atradu.

– Nu, ja jau atradi, tad nāc iekšā, – viņa vienaldzīgi attrauca.

Es atvēru vārtiņus un sekoju viņai. Es patiešām jutos nelādzīgi. Šī noteikti nebija īstā reize.

Gaitenī manī glūnēja liels vilku suns pelēku spalvu. Nerēja un neņirdza zobus, bet tieši glūnēja.

– Nebaidies. Tas ir Džerijs.

It kā tāpēc, ka tas ir Džerijs, kaut kas mainītos. Man vienalga, kā sauc suni, kas klūp stilbos, manis pēc tas var būt Nero vai Ralfs, viens pīpis, ja ilkņi tādi kā Džerijam.

– Es nebaidos, – sacīju un gāju sunim garām. Tomēr biju gan mazliet noraustījies. Pagāju gar viņa zobiem centimetrus divdesmit attālu. Par šitiem klusajiem jēriņiem man stāstīts. Tāds klusē, klusē un tad liekas kājās tā iekšā, kā desmit rejošie savu mūžu nespētu.

Viņa ieveda mani savā istabā, nosēdināja pie apaļa galda un aizgāja pagatavot kafiju. Kaut arī es kafiju ne pārāk cienu, tomēr labāk dzert kafiju un runāt nekā tikai runāt, blenžot vienam otrā, it īpaši, ja nav nekas jēdzīgs par ko pļāpāt. Es taču nezināju, kā viņu sauc.

Aiz sienas iešķindējās trauki un sarunājās divas sievietes. Viena bija viņa.

Nopētīju istabu.

Pusi loga aizsedza ceriņkrūms. Pie sienas dīvāns ar krāsaini izšūtiem spilveniem. Virs tā – gobelēns, kurā zvejnieki vilka laivu krastā un uz klints slējās pils. Pāri visam vakarsaule lēja asinssarkanu gaismu. Ne visai patīkama noskaņa. Kaktā cēls šūpuļkrēsls, kuru es klusām izmēģināju. Pārējais nekas sevišķs. Kā jau katrā mājā. Uz galda mētājās kaut kādas zāļu paciņas, no kurām pazinu vienīgi seduksenu, un amerikāņu žurnāli. Aiz gara laika pāršķirstīju. Vīrieši tk eleganti un sievietes tik skaistas kā viņa. Nudien, viņa varētu vainagot šo skaisto sieviešu pulku, no kurām daudzas bija kailas. Pasarg' dievs, ja es kaut ko tādu iedomātos par viņu, bet es noteikti zinu, ka viņa būtu vēl skaistāka. Nosviedu žurnālus atpakaļ.

Viņa ienesa kūpošas kafijas tasītes, un es pabīdīju sānis žurnālus un tablešu paciņas.

– Noliec uz grāmatu plaukta, – viņa teica, ko es nekavējoties arī izdarīju.

Viņa izgāja un atgriezās ar cukura trauku un karotītēm, un mēs apsēdāmies pie galda.

– Tev divas karotītes?

– Vienu.

Mēs maisījām cukuru un klusējām. Viņa pārmeta vienu kāju otrai, un mūsu apavi gandrīz saskārās. Starpā palika tikai centimetrs.

– Tu mani ilgi meklēji?

– Jā, – es samelojos. – Nekad nedomāju, ka tu dzīvo Saulkrastos.

– Kāpēc?

– Lielupe un Saulkrasti… Kaut kā nesaderas kopā.

– Nedomāju nopietni, ka tu mani meklēsi… Tu toreiz biji tāds jocīgs…

Viņa likās ļoti sagurusi. Zem acīm loki. Varbūt viņa pat bija slima. Pirms tam jau biju pamanījis spilvenā galvas nospiedumu.

– Un… kā tevi sauc?

– Diāna.

– Mani Īvo.

Viņa vairākas reizes steigšus pamāja, ka jau zina to, un prasīja:

– Kāpēc tev tik dīvains vārds?

– Es nezinu. Tā mani nosauca.

– Neskan slikti… Ī-vo… – viņa teica, bet laikam domāja par kaut ko citu.

– Man pašam gan nepatīk. Es domāju, ka vīrieša vārdā noteikti jābūt burtam «r».

– Nav obligāti.

Mēs klusējām un dzērām kafiju. Un visu laiku nejutos īsti savā ādā.

– Diān… – es nostostīju. – Varbūt tu esi… slima… Un es tevi tagad… kaut kā traucēju…

– Slima? – viņa nervozi iesmējās. – Nē! Veselāka par veselu.

Viņa tai pašā krokodilādas somiņā, kas bija toreiz, sameklēja cigaretes, un es piedāvāju uguni. Pēc tam aizsmēķēju pats. Nu vismaz bija vēl kāda nodarbošanās.

– Paklau, cik tev īsti gadu? – viņa negaidīti ieprasījās.

– Man?

– Nu jā.

Es gandrīz nosarku un teicu:

– Deviņpadsmit.

Nezinu, vai viņa noticēja.

Beidzot kafija bija izdzerta, cigarete izsmēķēta. Laiks iet. Ņēmu portfeli un cēlos. Viņa mani neaizkavēja. Droši vien jutās priecīga, ka atkal varēs būt vienatnē.

Centos rādīt smaidīgu vaigu, kā tas pieklājas, bet diez kas tur izdoties nevarēja. Viņa pavadīja līdz vārtiņiem. Kad gāju garām sunim, tas atkal glūnēja manos stilbos. Ja viņam sagādā baudu, man nekas nebija pretim, ka viņš pāris reižu arī iekož.

Pie vārtiņiem viņa centās smaidīt un teica:

– Paldies, ka apciemoji.

Es kaut ko nomurmināju un māju ar galvu, kam vajadzēja nozīmēt apmēram to, ka nav par ko.

Mana roka atradās uz vārtiņu apmales. Viņa uzlika tai virsū savējo. Tā mēs stāvējām.

– Piedod… Es šodien patiešām jūtos ne visai vesela… – viņa izmocīja. – Tomēr man bija liels prieks, ka tu atbrauci…

– Man arī, – es teicu.

– Atbrauc kādu dienu… Citureiz…

Es mēmi palocīju galvu. Viņa cieši saspieda manu roku.

– Apsoli, ka atbrauksi.

– Jā.

– Noteikti?

– Es atbraukšu noteikti.

Viņa piepeši lūpām pieskārās manam vaigam, un es paliku viens.

Es gāju uz staciju. Mana galva bija tukša kā pēc kilometra krosa. Es nekā nesapratu. Es nebiju spējīgs jēdzīgi domāt.

Nopirku biļeti un bufetē izdzēru kausu alus. Vilciens mani jau gaidīja. Zaļš, zaļš vilciens.

Nosvilpj vilciens, zaļš, zaļš vilciens, riteņi klaudz, klaudz riteņi un griežas trakā ātrumā, un drāžas uz priekšu, uz priekšu drāžas zaļais vilciens, un riteņi klaudz, klaudz, klaudz, uz priekšu joņo zaļais vilciens… un aizved mūs līdz Gaujai. Ediju, Liliānu – meiteni, ko viņš mīlēja, un mani.

Aizklīdām cauri krūmu biezokņiem pašā Gaujas malā, nomaļā vietā, kur nevienam neiekristu pat prātā iet.

Mēs peldējāmies, sauļojāmies uz lielas segas, zili baltas, un tie baltumi bija kamieļi. Edijs gulēja mums pa vidu. Es piespiedu ausi zemei un dzirdēju Eda elpu, kad viņš smējās un kad smējās arī Liliāna, un viņi laikam jutās vieni paši uz visas pasaules, it kā manis te nemaz nebūtu.

Bet Edijs nebija to aizmirsis.

Īvo, vai tev neslāpst, varētu padzerties arī, ja būtu ko, Gaujas ūdeni jau nedzersi, sazin dievs, kas te peld. Zini ko, brāļuk, es iedošu naudu un tu aizskrien uz bufeti, ceļu atceries, vai ne? Nu kā tad, bet naudu tu varēsi atdot vēlāk, mamma man šodien iedeva divus rubļus. Tad nopērc divas pudeles limonādes Liliānai, divas sev un man divus alus, par tiem diviem rubļiem iznāks. Es sacīju, ka neizdzeršu divas pudeles un sev pirkšu tikai vienu, bet brāļuks nez kāpēc gribēja, lai katram būtu divas.

Uzrāvu džinsus, paķēru somu un devos projām, pa ceļam vēl uzsaukdams:

– Un ja alus būs izbeidzies?

– Tad pērc limonādi arī man!

– Tāpat divas pudeles?

– Divas, jā!

Es gāju un piepeši apķēros, ka naudu esmu noglabājis krekla kabatiņā. Spēros atpakaļ un, ticis līdz upmalas krūmiem, sastingu kā zemē iemiets.

Es sastingu, it kā milzu magnēts manas kājas būtu zemei piesaistījis.

Noliku somu zemē un pietupos. Es zināju, ka tas nebija labi darīts, ar prātu es to zināju, bet kaut kas stiprāks satvēra mani un nelaida projām. Es skatījos, muti pavēris, un mana sirds dauzījās pavisam jocīgi. Agrāk nekad tā nebija noticis.

Edijs un Liliāna kodīja viens otra lūpas un glāstīja viens otru kaut kā izmisīgi, ja vien tas ir pareizais vārds, bet cita es nezinu.

Apzinājos, ka ir drausmīgi slikti, ka es te tupu un skatos, bet, atkārtoju, es nespēju aiziet, un turklāt tas taču bija mans brāļuks.

Viņas lūpas bija pavērtas dīvainā smaidā, un tad tās iesūcās Eda kaklā, un rokas slīdēja pa brāļuka muguru un atstāja tur sārtas švīkas. Un pie tam viņai acīs bija asaras.

Bet Edija skatiens bija vērsts kaut kur tālumā, un es domāju, ka viņš nebūtu ieraudzījis mani, pat ja es nostātos viņa acu priekšā.

Tad viņi palika nekustīgi guļam kā miruši, un es jau sāku uztraukties, vai tik kas ļauns nav atgadījies, kad Eds piecēlās un iebrida Gaujā.

Es lasījos prom, jo, krastā nākdams, viņš mani simtprocentīgi redzētu.

Aizslāju līdz bufetei. Lai arī bez naudas, kaut kā laiku nosist vajadzēja. Bufetē bija Rīgas alus un citronu limonāde.

– Bufetniece bija izgājusi, – teicu. – Drīz kioskam jābūt vaļā. Aiziešu nedaudz vēlāk.

– Varbūt mēs pacietīsim slāpes, – sacīja Edijs.

– Jā, – teica Liliāna. – Ko tad Īvo skraidīs šurpu turpu?

Viņi atkal sauļojās kā tad, kad biju viņus atstājis. Un, ja es nebūtu aizmirsis naudu un steidzies atpakaļ, tad arī nekas galvā pat neiekristu.

Edijs gulēja uz muguras. Es nostājos pie viņa kājām un nevainīgi prasīju:

– Bet, Ediņ, kas noticis tavai mugurai? Tur uzradušās kaut kādas sārtas švīkas.

Liliāna nosarka.

– Tās ir bites, Īvo, – brāļuks sacīja. – Man iekoda bites.

– Pie velna!

– Brāļuk, velc nost džinsus un nāc sauļoties. Pamalē sāk rādīties mākoņi.

Es norāvu džinsus un, tikko taisījos mesties guļus, Edijs kā meža kaķis pielēca kājās un smiedamies tā, kā to prata vienīgi viņš, satvēra mani savās stiprajās rokās, kaut spirinājos pretim un arī smējos, iebrida Gaujā un iemeta mani ūdenī.

Es nudien domāju, ka viņš visu bija nojautis.

Vēl man jāpastāsta par kādu dienu, kurai bija bēdīgas sekas. Vispār varu sacīt, ka man veicas. Es peldu pa dzīvi kā tāds papīra kuģītis strautā. Citi kuģīši apgāžas, citi iesprūst starp akmeņiem, citu piepūš malā un aizkavē, bet es tik peldu un peldu svilpodams. Ne jau tāpēc, ka es prastu stūrēt vai aprēķināt pagriezienus un krāces, bet vienkārši tāpēc, ka man veicas. Cita izskaidrojuma es neredzu, jo dzīvē neesmu nekāds plānotājs vai auksta aprēķina cilvēks. Es tikai dzīvoju.

Tai dienā mēs godīgi nosēdējām visas stundas. Fredijs gan ģeometrijā norāva cāli, bet tas viņam kā slapjam cilvēkam vēl viens spainis ūdens uz galvas.

Edgars kaut kur aiztinās ar Edīti. Taisni smiekli nāk. Viņš tāds slaids, bet viņa maza auguma. Laikam jau viņiem garīga saskaņa. Pat vārdu pirmie burti vienādi.

Mēs palikām trijatā. Tad nu mūsu vecpuišu kompānija nolēma aizlaist uz Jūrmalu. Peldēties vēl par aukstu, bet saulē pavāļāties gan varēja, jo laiks bija taisni burvīgs. Vējiņš tik lēns, saule tik silta, debesis tik zilas, ka visi raibie taurenīši droši vien jau taisījās mosties.

Bet, kad aizkratījāmies līdz jūrai, saule bija ietinusies dūmakā. Tas sasodītais Baltijas klimats man reizēm krīt uz nerviem. Tu ne par ko nevari būt īsti drošs.

Atpakaļ braukt arī negribējās, taču vēl mazāk staigāt kā vecām tantiņām gar jūras malu un ik pa brītiņu sajūsmā izdvest, ak, cik šis jūras gaiss ir spirdzinošs, ak, cik tas derīgs mūsu plaušām…

Saskaitījām visu naudu, un iznāca, ka varam pasēdēt alus bārā.

Šai dienas stundā apmeklētāju nebija pārāk daudz, un mēs ieņēmām jauku galdu pie paša loga. Obers tūlīt bez prasīšanas atnesa mums katram pa diviem kausiem alus un zirnīšus. Bet Freds, izķemmējis vienu kausu bez elpas atvilkšanas, jo bija izslāpis, piemiedza mums ar aci. Jāko paraustīja plecus, viņš nekā nezinot. Es teicu:

– Es arī nezinu.

– Kas tad zina? – Freds prasīja.

– Laikam jau tu.

– Nu tad okei! – Freds noteica un pazuda.

– Vai mums sanāks? – prasīja Jāko un ņēmas rēķināt uz salvetes. Principā man jau nauda vēl bija: divi sarkanie un viens zilais, bet tos mutere bija iedevusi kurpēm.

– Sanāks, – konstatēja Jāko, iebāzdams salveti ar rēķiniem kabatā un izvilkdams «Marlboro». – Un katram bez šitiem diviem vēl četri kausi. Ja mēs gribam kaut ko ēdamu, tad jārēķina papildus.

– Tad jau manīs.

Mēs aizsmēķējām un klausījāmies vecās latviešu dziesmas, ko paklusi spēlēja magnetofons, un lēni sūcām alu. Negribējās ne par ko runāt.

Beidzot Freds bija klāt un atkrita krēslā.

– Nu gan jūsu dēļ dabūju noskrieties.

– Tev tas derīgi. Tu esi vecs sportists, – es apātiski novilku.

– Tev tas, vecīt, derēja vēl vairāk, – sacīja Jēkabs, paņemdams no Fredija pudeli un sākdams rīkoties. Viņš slepus no oberiem pielēja kausiem pa šļukai šņabja. Man praktiski šņabis riebjas. Arī aukstu nevaru iedzert nenoskurinājies. Vienīgi kopā ar alu, kad nejūti šņabja garšu.

Mēs dzērām, un Jāko smējās, atcerēdamies klases audzinātāju.

– Ja mūs šitā redzētu vecā Teihmane!

– Ho, ho, ho! – mēs ar Fredu rēcām. – Tas tik būtu skats! Hi, hi, hi!

– Es viņai piedāvātu kausu alus, un viņa nemaz nezinātu, kas tur ir klāt, un būtu pillā!

– Ha, ha, ha! Tas tik būtu kolosāli!

Visas raizes mums bija palikušas aiz muguras. Būtu jauki tā sēdēt, triekt par visu, kas ienāk prātā, un nedomāt par pelēko rītdienu.

– Lai viņi man saliek cāļus visās tukšajās žurnāla rūtiņās un, ja pietrūkst vietas, lai pielīmē vēl vienu rūtiņlapu klāt, – Freds smējās.

– Kaut vai divas! – es piebalsoju.

– Čaļi, bet nu ir viss, – Jāko novilka un pabāza tukšo pudeli aiz loga aizkariem.

– Štrunts par bitēm! – es teicu un izvilku piecīti. – Nodzersim manām kurpēm papēžus, sadzīsim zolēs naglas, un es būšu sprinteris.

Viņi abi bija sajūsmā. Ne jau par to, ka vēl varēsim iedzert, tā nevajag domāt. Vienkārši ārkārtīgi patīkami ir pasēdēt kopā ar draugiem, – un kā tu pie tukša galda sēdēsi? Kad tu iedzer kausu alus, tā ir pavisam cita lieta. Un, kad tu esi siltākā dūšā, tad runas arī viegli raisās. Vari pļāpāt visādas muļķības, visādus sīkumus pārrunāt, par kuriem citkārt i neieminētos. Vārdu sakot, pakratīt sirdi. Protams, tas nenozīmē, ka var runāt par visu. Piemēram, par Diānu es neteicu ne vārda, jo tā ir mana personīgā būšana. Katram ir kāda personīgā būšana, par kuru pat ar draugiem, lai cik viņi tuvi būdami, neviens pļāpāt nesāks. Tas ir fakts. Katram ir jābūt kaut kam, kas pieder tikai viņam.

Šoreiz uz bodi aizlaida Jāko, bet mēs ar Fredu jutāmies krietnā reibulī un vilkām līdzi magnetofonam:

Dažu ska-aistu ziedu,

Gaujā ka-aisīju,

Lai tas ma-anai mīļai,

Nestu sveicienu…

Un mums tik jauki saskanēja, ka es gandrīz vai apraudājos, un vēl tāpēc, ka atcerējos Diānu.

– Īvo, veco zēn, – runāja Fredijs. – Tu nemaz nezini, cik ļoti es tevi mīlu. Vieglāk dabūt labu sievu nekā atrast labu draugu.

– Fred, tu manī nekas nevilsies, – es aizkustināts spiedu viņa roku. – Lai notiktu kas notikdams, tu vienmēr būsi mans draugs.

– Ja tevi kāds gribēs aiztikt, Īvo, tad tikai pasaki man. Es viņam sašķaidīšu purnu.

– Es zinu, Fred!

Mēs saskandinājām kausus un dzērām.

– Žēl, ka Edgars nebrauca līdzi, – es šļupstēju. – Dažkārt viņš ir ļoti dīvains, bet man viņš patīk. Arī viņš ir mans draugs. Bet kur ir palicis Jāko?

– Aizgāja apmainīt tavu kurpju papēžus pret pudeli.

– Ak tā… Es jau biju aizmirsis. Jāko arī ir mans draugs.

– Un kā mēs tikai visi satikāmies vienā skolā, – Freds vilka. – Tas būtu pavisam traki, ja mēs mācītos dažādās šūlēs.

– Jā. Fred, tas būtu drausmīgi.

Atgriezās Jāko kopā ar oberu. Obers apmainīja kausus, bet Jāko korķēja vaļā pudeli, nemaz neslēpdamies. Āra gaiss bija viņam atgriezis nedaudz veselā saprāta, un viņš prasīja, redzēdams galda kausus:

– Īvo, vai mēs varēsim nomaksāt? Traukus es negribu šitai šeņķī mazgāt.

– Mēs iesim tev palīgā, – teica Freds.

– Neuztraucies, – es Jāko mierināju. – Pilnīgi lietojama ir kurpju lakas nauda. Laka nemaksā lēti, taču naglenēm tā nav vajadzīga.

– Bet kur tad mūzika? – prasīja Freds un gāza ar dūri pa galdu:

– Mūziku!!!

Vai nu kāds dzirdēja vai ne, bet tika uzlikta lente ar jaunākajiem grāvējiem.

Pienāca obers un palūdza samaksāt.

– Mēs vēl neejam projām! – cēli kā džentlmenis uzsauca Fredijs.

– Varat palikt, cik vēlaties, ja uzvedīsieties klusāk.

– Okei, saimniek! – attrauca Jāko, bet vīrs tomēr gribēja, lai samaksājam, jo viņam, izrādās, bija jānodod kase. Muldēja, ka nemetās, bet es tomēr rēķinu nokārtoju.

Jāko pabāza otru pudeli aiz aizkara, kad pienāca kāds čalis gariem matiem, kas galvvidū bija apņemti ar tautisku prievīti. Kājās viņam bija noskranduši džinsi un tādas pašas kedas. Mums jau bija gari mati, bet viņam tie krita līdz pat lāpstiņām. Un sejā tik svētlaimīga izteiksme, ka es jau sāku domāt, vai nav kāds sektants.

Viņš pieklājīgi palūdza atļauju apsēsties un aprunāties. Es teicu:

– Sēdies, tautiet, un iebaudi bairīti!

Piebīdīju viņam savu krūzi, jo man pašam vairs negāja iekšā. Viņš atkal pieklājīgi patencināja un pastrēbās.

Viņš sāka aplinkus. Ka mēs laikam esam kārtīgas mūzikas cienītāji un pazinēji. To viņš matījis pēc tā, kādu mūziku Freds pasūtījis. Jāko ausij šādas runas bija kā lācim medus pods. Jā, jā, kā tad nu ne, mums patīk šāda mūzika, mēs tajā orientējamies tikpat kā savā naudas makā. Visādas simfonijas un klavieru plinkšķināšana arī laikam esot laba lieta, jo neviens nespēlētu, ja nebūtu, kas klausās, bet personīgi mums patīk popmūzika. Čalis teica, kuram gan tā nepatīkot utt., līdz beidzot ķērās pie lietas. Izrādījās, ka šis nodarbojas ar albumu biznesu, un viss garais ievads bija vajadzīgs, lai mums vieglāk iesmērētu kādu disku.

– Varētu dažus atnest jums parādīt, – čalis sacīja.

– Stiep tik šurp, – teica Jāko.

– Bet vai monētas jums ir? – čalis vēl pajautāja.

Freds rāva no kabatas maku un kā lopu tirgonis vecos laikos lielīgi trieca pret galdu. Čalis jau nevarēja zināt, ka labākajā gadījumā tur varēja būt pāris baltās naudas ripiņas. Viņš aizgāja zāles kaktā, kur sēdēja viņa draugi, un atnesa plastmasas kulīti, piebāztu ar albumiem.

Mēs ar Jāko pētījām albumus, bet Freds jutās visu aizmirsts un ik pa brīdim uzsita plaukstu naudas makam.

– Nav ko glūnēt! Lai saiņo iekšā! Es pērku visus! Tikai lai pārsien ar rozā banti. Savādāk ne!

Čalim laikam sāka mosties aizdomas, ka diez vai ar Fredu kāda andele iznāks, un viņš teica:

– Visas es nemaz nepārdodu.

– Ko ta tu te plāties? Gribi palielīties, ka tev ir plates un man nav?

– Es tās parādu cilvēkiem, kas mīl mūziku.

– Ko nu pūt pīlītes! Mūziku klausās, nevis skatās. Vai tikai tu negribi mūs apvest ap stūri?

Čalis Fredam vairs neatbildēja.

Jāko atlika sānis ultramarīna krāsas albumu, uz kura vāka milzīga ūdens pile, krītot šķidruma virsmā, veidoja pamatīgu krāteri.

– Jā, – Jāko nočukstēja. – Rubicon. Tangerine Dream. Tas ir ļoti vērtīgs. Un paskaties, Īvo, tikai paskaties! – Viņš patiešām bija satraukts. – The Myths And Legends Of King Arthur And The Knights Of The Round Table.

Viņš sajūsmā pagrūda man albumu, kur uz brūna fona stāvēja apaļš galds, ap kuru bija nokrauti viduslaiku bruņinieku ieroči.

– Kolosāli! – es izgrūdu. – Rick Wakeman Bru.

– Zini, Īvo, – viņš murmulēja. – Šie ir ļoti vērtīgi albumi. Esmu dzirdējis gabalus pa radio. Šitos man noteikti vajag. Es bez tiem nevaru. Tie ir kolosāli albumi. Es tos redzu pirmo reizi, bet esmu dzirdējis. Tur ir varen labi gabali iekšā. Ja tie nav dzirdēti, tad vispār nav vērts klausīties mūziku.

– Nu tad bāz ķešā, – Fredijs sauca un dauzīja ar maku pa galdu.

– Piecdesmit rē gabalā, – čalis noteica un bāza pārējos kulītē.

– Ko? – Freds tēloja izbrīnījušos. – Tik lēti? Par piecdesmit kapeikām mēs nepērkam. Maksājam vismaz trīs rubļus.

– Piecdesmit rubļu gabalā! – čalis iecietīgi paskaidroja.

– Tu nudien esi prātā jucis, – teica Fredijs. – Veikalos šitik lielus diskus var dabūt pat par rubli astoņdesmit.

– Vecīt, tu pats esi jucis, – čalis vairs neizturēja un, bakstīdams sev pie deniņiem, rādīja uz Fredu. – Tev nav nekādas jēgas par mūziku. Ar savām bodes platēm tu vari iet, zini kur?

– Zinu gan. Bet ko es tur darīšu ar platēm?

Čalis novaldījās un teica Jāko:

– Nu labi, ja tev abas plates tik ļoti patīk, es atdodu par četrdesmit pieci gabalā. Bet tad jāņem abas.

Jāko bija pilnīgi apdullis un klāstīja, ka ne un ne, piecdesmit par tādām platēm nav pārmaksāts, tā ir īstā cena, var pat prasīt vēl vairāk, un tālāk tādā pašā garā. Principā jau tam nebija nekādas nozīmes. Mums neiznāktu nopirkt šitos albumus pat par sarkano gabalā. Ja nu vienīgi viņš varēja sarunāt satikties kādu citu dienu. Bet tam svītru pārvilka Fredijs.

– Ko es tur darīšu ar tām platēm? – viņš sējās klāt čalim.

– Vecīt, to nu gan es nezinu, – čalis raisījās no viņa vaļā.

Es mēģināju Fredu nomierināt, bet viņš tik palika pie sava:

– Esmu pavisam mierīgs, tikai lai viņš pasaka, ko es tur darīšu ar platēm.

– Tad tu ņem albumus vai ne? – čalis gribēja tikt pilnīgā skaidrībā.

Ko Jāko varēja sacīt? Viņš tik pabīdīja albumus uz čaļa pusi.

– Tu varētu sarunāt par kādu citu dienu, – es teicu.

Jāko bēdīgs pakratīja galvu.

– Kur es raušu tos deviņdesmit rantus?

Čalis bāza abus nelaimīgos albumus pie citiem. Viņa seja pauda nicināšanu. Es viņu sapratu. Ja andele neiet uz priekšu, tad ir bēdīgi. It sevišķi pēc tik garas mutes dzesināšanas. Viņš vairs nebija pieklājīgs un neatsveicinājās, kad cēlās, lai ietu. Bet tālu netika. Freds grāba viņu aiz džinsu kabatas, jo citur nebija kur pieķerties, un prasīja:

– Ko es darīšu atejā ar platēm?

Čalis nobālēja un pārlika kulīti otrā rokā, lai Freds nevarētu pie reizes pagrābt arī to.

– Vecīt, ko tu gribi no manis?

– Lai pasaki, ko es atejā darīšu ar platēm, tu, prievīšķēms tāds!

Čalis domāja, tad pēkšņi uzsita pa Freda roku un bija brīvs. Viņš aizšļūca pie savas kompānijas.

– Nu ko tu sienies viņam klāt! – es teicu. – Tu tak esi pamatīgi ierāvis.

Pats jau arī biju, bet nez kāpēc pat dzērumā man visu gribas nokārtot mierīgā ceļā. Es tīri fiziski neciešu dūru vicināšanu, izņemot vienīgi ārkārtējus gadījumus.

– Es viņam nesienos klāt! Lai viņš tikai paskaidro, ko es mazmājiņā varu iesākt ar skaņuplatēm par rubli astoņdesmit gabalā?

– Tu labi zini, ko viņš ar to domāja.

– Īvo, – izdvesa Jāko, – paklausies, varbūt tiešām pārdot magnūzi un nopirkt šitos albumus?

– Es nezinu. Padomā, vai ir vērts.

– Bet varbūt viņš domāja, ka es tur klausīšos plates? – Freds prasīja. – Tas ir ļoti interesanti.

Viņš pēkšņi bija kājās un gāja pie kompānijas zāles kaktā, kur tup\eja tas čalis. Es jau jutu, ka labi nebūs, cēlos un gāju viņam pakaļ.

No galdiņa piecēlās kāds eleganti ģērbies puisis baltā kreklā un kaklasaitē. Viņi ar Fredu runāja, puisis pamāja plašu andelmanim, un tas pateica vienīgo darbības vārdu, kuru varēja sagaidīt.

– Esi apmierināts? Un tagad taisies, ka tiec, mērkaķi! – noteica puisis kaklasaitē.

To nu gan viņam nevajadzēja teikt. Nekādā gadījumā viņam nevajadzēja sacīt tieši šo vārdu.

Freds vairs nerunāja, tikai īsi atvēzējās un vilka. Puisis ielidoja savējo barā. No sola malas pielēca kāds cits un, tīri kā vesternos, Freds ievilka arī viņam, un tas uzgāzās virsū plašu andelmanim, kurš izmisīgi iebrēcās, cenšoties pasargāt albumus. Ceru, ka tas viņam arī izdevās. Es jutu, ka nupat sanāks ziepes. Rāvu Fredu prom, un mēs laidāmies uz izeju. Laime, ka portfeļus bijām atstājuši Fredija mājās. Jāko vēl paguva uzsaukt, ka satiekamies pēc stundas stacijā. Pie durvīm stāvēja šveicars, kurš vispārējā troksnī un uztraukumā centās tās aizslēgt. Jāko ieķērās rokturī un rāva vaļā, bet vīrs satvēra Jāko no mugurpuses un vilka atpakaļ. Jāko rokturi neatlaida, un durvis uz mirkli atvērās līdz galam. Es spruku vaļējā četrstūrī un atrados uz ielas.

Aizskrēju līdz pirmajai šķērsielai un pazudu tajā. Paskrēju vēl gabaliņu un aizelsies pārgāju soļos. Noblandījos stundu pa ielām, glūnēdams apkārt, lai neuzskrietu virsū tiem čaļiem. Tad būtu gals klāt. Neviens neņemtu vērā, ka man gar kautiņu nav nekādas daļas. Pietiktu, ka biju kopā ar Frediju. Paņemtu mani aiz rokām un kā iedzērušu biedru, ko gādīgie draugi vada uz mājām, aizvilktu līdz kāpām un apstrādātu. Tad gan man celtos lielas izdošanas, jo būtu jāstāda liekie zobi. Tā kā zeltu dabūt gandrīz neiespējami, man saliktu bleķa, un visi mani sauktu nevis vairs par Īvo, bet gan par Konservu Bundžu. Vienīgā vieta, kur es nejustu mazvērtības kompleksu, būtu pie Amerikas indiāņiem.

Aizgāju līdz stacijai, bet Fredija un Jāko tur nebija.

Man nez kāpēc iekrita prātā, ka Jāko varbūt bija teicis, ka pēc divām stundām. Tas, protams, bija muļķīgi, bet tā nu man ienāca prātā, un es nolēmu pavazāties vēl vienu stundu.

Aizklīdu līdz kādai mazai kafejnīcai un iegāju. Apsēdos un pasūtīju divsimt vīna. Droši vien izskatījos ne pārāk normāli, jo oficiante sacīja:

– Vai tad jaunajam cilvēkam vēl vajag?

– Lūdzu, atnesiet… Es jau te ilgi nepalikšu, – mierināju viņu un saķemmēju matus.

Viņa nogrozīja galvu, tomēr pasūtīto atnesa un uzreiz pieprasīja samaksāt. Ir dienas, kad tev, cilvēkam, neviens neuzticas. Tā ir īsta sodība, un es teicu:

– Samaksāšu labprāt… Jo vairāk tāpēc, ka man šodien ieplānots aplaupīt jūsu kasi. Tā ka principā starpības nav, maksāju vai ne.

– Jūs nudien esat pavairāk ieķēris, – viņa pasmējās un aizgāja.

Pēkšņi aiz muguras atskanēja sauciens:

– Hei, Īvo!

Es apcirtos. Tas bija Entonijs. Biju traki priecīgs. Beidzot šai naidīgajā pilsētelē, kurā draudēja briesmas maniem zobiem, uzradās kāds labs cilvēks.

– Sveiks, Entonij! – es saucu pretim.

– Nāc pie mana galdiņa!

– Eju!

– Tu esi uzaudzējis bārdu? – es nobrīnījos. – Ja tu nepasauktu, es nebūtu tevi pazinis.

– Bārda cilvēkam dod cienību, – viņš atbildēja. – Jebkurš stulbenis, kuram ir bārda, citiem šķiet tikai pusstulbenis.

Es atkritu krēslā iepretim viņam. Uz galdiņa bija gandrīz pilna pudele «Melnās aronijas» un trīs tasītes kafijas.

– Uzdzenu tonusu, – paskaidroja Entonijs un uzsauca oficiantei:

– Elvīr, stiep viņa mantas uz šitā galdiņa!

– Labi, labi, – viņa atteica, – tikai nebļausties tik skaļi.

Viņa atnesa karafītē manu vīnu un tasi kafijas. Pēc krāsas likās, ka arī tas bija «Melnā aronija». Viņa pat neielēja man pirmo reizi glāzītē, kā būtu nācies. Laikam viņa mani nemaz neturēja par pieklājīgi cilvēku. Es ielēju pats un pacēlu glāzīti:

– Uz satikšanos, Entonij!

– Priekā, Īvo! – teica Entonijs. – Kur tu tā piesūcies?

Es izdzēru un atteicu:

– Zini, dzīvē visādi gadās. Tu staigā, runā, smejies un tad piepeši pamani, ka esi pillā.

Entonijs tā jocīgi manī paskatījās, bet nekā nesacīja, iztukšoja savējo un uzdzēra virsū kafiju.

– Un kā citādi sviežas pa dzīvi, Īvo?

– Labi.

– Ko tu dari?

– Es? Neko. Dzīvoju.

– Dzīvot ir labi, vai ne?

– Jā, – es atsacīju. – Kas vaina. Šad tad gan noiet greizāk. Bet tad atkal ir labi.

Viņš sāka glaudīt bārdu un iegrima domās. Taču man ļoti gribējās runāt. Tur es nekā nevaru darīt. Kad iedzeru, man gribas runāt.

– Entonij! Mēs tak neesam redzējušies veselu ceturtdaļgadu. Vai tu esi pa šito laiku ko uzgleznojis?

– Jā, – viņš teica. – Kādu dāmu, apģērbtu kā Ievu, pirms tā ar Ādamu bija nogaršojusi ābolu. Protams, ja neņem vērā pāris zelta zobu, kosmētiku, auskarus, trīs gredzenus, aproci un varbūt vēl, ko neesmu pamanījis. Viņas mīļākais smērējumu nopirka par astoņiem simtiem.

– Vai traks! Tad gan tu raus baltu naudu, – es biju sajūsmā.

– Vienmēr jau tādas reizes negadās.

– Tomēr, tomēr! Ja es prastu gleznot, tad caurām dienām tupētu darbnīcā un mālētu vienu bildi pēc otras.

– Un tālāk?

– Tālāk neko. Pārdotu. Pāris gadu laikā sakrātu vieglajai mašīnai. Tu zini, man šausmīgi patīk braukt ar mašīnu. Uz laukiem esmu to darījis. Tiesību gan man nav un nemaz nevar būt, jo man tikai septiņpadsmit. Bet padomā – aizlaist šitā kaut kur, tas taču ir vienkārši kolosāli. Mašīna ir tikpat kā māja. Sēdi tik iekšā un griez stūri. Tu vari braukt, kur patīk tev. Neviens nenorāda kaut kādus ceļus. Trīssimt sešdesmit grādu, un stūrē, uz kuru grādu gribi.

– Un tālāk? – prasīja Entonijs.

– Ko tālāk?

– Tev ir mašīna. Kur tu brauksi?

Es nu nezināju, ko atbildēt. Ja tā padomā, tiešām – kur?

– Ārpus pilsētas, – es teicu.

Entonijs pasmīnēja.

– Entonij, kāpēc tu šodien esi tāds jocīgs? – es vaicāju.

Viņš pasmējās un ielēja savā glāzē vīnu.

– Tev es neliešu. To grēku uz savas dvēseles neņemšu. Varbūt, elles katlā tupot, man dažas stundas tiks atlaistas. Lej pats!

– To nu gan varu izdarīt, es atteicu un piepildīju savu glāzīti līdz malām. Vīna virsmā izveidojās pat tāds izliekums saskaņā ar visiem fizikas likumiem. Es biju pārbaudījis teoriju praksē. Tā izrādījās pareiza.

– Entonij, vai gleznot ir grūti? – es nošļupstēju.

– Nē, – viņš teica.

– Tad tu esi laimīgs. Man gan nekas neizdotos.

– Vai tu esi mēģinājis?

– Nē. Bet es tā domāju.

Viņš pielika glāzi pie mutes. Es savukārt biju spiests noliekties pie galdiņa un lūpām nosūkt vīna kalnu, ko savā muļķībā pats biju tur uzlējis.

– Gleznot nav grūti, Īvo, – Entonijs sacīja. – Bet tas riebjas. Ja tu zini, ka tava uzmālētā bilde der kādam štruntam, lai uzkārtu guļamistabā pie sienas. Citam nekam. Ja tu zini, ka pietrūkst tās mantas, ko pavisam vienkārši sauc part talantu. Tad ir bēdīgi, Īvo. Cik tādu audekla smērētāju nestaigā pa pasauli. Un apzināties, ka esi viens no tiem, ir bēdīgi, Īvo, tas ir drausmīgi bēdīgi.

Entonijs lēja savā glāzē. Viņam iedrebējās roka. Dažas lāses uzpilēja galdautam. Viņš pazvejoja ar pirkstu glāzē un iesaucās:

– Elvīr, ja tuvojas vasara, tu to nevari paziņot savādāk kā iemetot glāzē mušu?

– Ko nu muldies! – Elvīra atsaucās un nāca šurp.

Bet Entonijs atmeta roku:

– Eh, nenāc šurp! Es pajokoju!

Pēkšņi viņa seja atplauka, un viņš pacēla roku kā orators:

– Klausies, Īvo! Ideja dzejolim. Es aizmiegu ar atvērtu muti. Tajā ierāpo muša. Tad kāpēc lai es neiebāžu mutē mušu, jau gulēt ejot? Morāle: kas var notikt šodien, kāpēc lai notiktu rīt? Vienīgie iebildumi varētu rasties mušai. Tas neatbilst Spinozas brīvības definējumam.

– Tā ir laba doma, Entonij, – es teicu. – Raksti augšā!

– Kur to dzejoji nodrukātu? – viņš prasīja. – Un turklāt man žēl mušu. Ja visi, kas izlasītu pantiņu, sāktu pirms gulētiešanas bāzt mutē mušas, kas tad notiktu? Mušu vairs nebūtu. Ekoloģiskais līdzsvars tiktu izjaukts. Pasaule ietu uz galu. Nu nē, paldies! Lai dzīvo mušas! Bez viņām nebūtu dzīves.

– Bet kas ir dzīve, Entonij? Vai tu vari man to pateikt?

– Kas ir dzīve? Vai tad tu neesi to apjautis?

– Es īsti netieku skaidrībā,

– Dzīve? – viņš iesmējās un aizsmēķēja «Prīmu». – Tu gan esi jokains puisis, Īvo!

Es aizsmēķēju, tikai «Elitu». Vispār man patīk cigaretes ar filtru. Tad mutē nelien tabaka.

– Es tev papriekš pateikšu, kas nav dzīve, un tad pateikšu, kas tā ir, – Entonijs teica, ar baudu vilkdams plaušās dūmus.

– Elvīr, Elvīr, – viņš pēkšņi uzsauca, bet, kad viņa atnāca, tad sacīja, ka esot pārdomājis. Viņš laikam te bija vecs klients, jo Elvīra pa jokam iebukņīja viņam mugurā un pasmējusies aizgāja.

– Dzīve nav rožu dārzs, Īvo, – viņš teica. – Dzīve ir ateja, kur cilvēki cīnās par vietām uz podiem.

Man sanāca smiekli.

– Ko nu stāsti blēņas, Entonij! Kāds dzīvei sakars ar ateju?

– Es jau tev pateicu.

– Nu nē, dzīve gan nav ateja. Tur es tev simtprocentīgi nepiekrītu.

Viņš no jauna manī tā jocīgi paskatījās un teica:

– Kas tad ir dzīve?

– Es tā īsti nevaru pateikt, Entonij, sacīju, jo, nudien, par šādu jautājumu nekad nebiju domājis.

– Un tomēr, Īvo, mēģini man to pateikt, Entonijs runāja un iedzēra.

Es gan vairs nedzēru. Jutu, ka nebūs labi. Visam ir savs mērs.

– Nu, dzīve, – es stostījos, jo nevarēju savākt kopā domas. – Nu, dzīve… Dzīve ir pavisam kaut kas cits. Kaut kas tāds kā liela, liela pasaule, gaiša, gaiša pasaule. Kā milzīgs puķu dārzs, kur katra puķe zied un smaržo savādāk. Neviens puķes neaizskar, un tās zied un smaržo savam un citu priekam. Un ir vienalga, vai tā necilākā puķe vai pati roze. Tās tikai. zied un zied, smaržo un smaržo, un katram kļūst tik labi ap sirdi, ka, ja viņš vēl nav puķe, tad pārvēršas par puķi, un puķes pārklāj visu zemeslodi. Saproti, Entonij, ko es gribu teikt. Man tas iznāk nesakarīgi un varbūt mazliet nesaprotami, bet zini, visa pasaule kā milzīgs puķu dārzs, kur bez bailēm var apmesties putni un bites. Lai arī puķes ir dažādas, tas tomēr ir viens liels puķu dārzs. Un nav naida. Jo šai dārzā no pola līdz polam visi tak ir labi kā puķes…

– Tālāk, tālāk, - noburkšķēja Entonijs. – Tu jau te muldi kā draudzes gans.

– Reiz mežā ieraudzīju alnīti, – es runāju, – un viņš ēda lapas, ēda lapas un skatījās manī lielām, lielām, brūnām acīm. Es stāvēju kādu desmit soļu attālumā un raudzījos viņā. Un tad nez kāpēc iedomājos grāmatas un filmas, kur cilvēki nogalina dzīvniekus. Bet es skatījos alnīša acīs un sapratu, ka nekad nevarēšu nogalināt kādu dzīvību. Es neesmu humānists, nebūt ne, es mierīgi varētu nosist nelieti un pat acu nepamirkšķinātu, bet kaut ko tādu izdarīt es tiešām nespēju. Es redzēju, kā alnītis ēd lapas un no manis nemaz nebaidās. Kinoekrānā nošaut ziloni vai lauvu ir vienkārši, bet pavisam savādāk ir, kad tu redzi viņu tepat, gandrīz vai blakus, mežā ēdam krūmu lapas. Un viņš ēd un skatās tev acīs. Un mēsli, Entonij, ir tie, kas spēj nogalināt šitādu alnīti, kas tādā dzīvnieku slepkavošanā saredz vīrišķības izpausmi. Nošaut ir viegli. Vajadzīgs ne vairāk par desmito daļu no smadzenēm, Kādas ir cilvēkam, lai nospiestu šautenes mēlīti. Man liekas, daudz lielāka vīrišķība ir vajadzīga, lai tādu alnīti aizsargātu. Daudz vairāk vīrišķības nekā tiem draņķiem no visādām mednieku biedrībām, kuri apšauj dzīvniekus un katrreiz atbrauc mājā piedzērušies. Es to zinu.

– Nerunā tā, Īvo, – Entonijs teica. – Kad tu paaugsies un kļūsi prātīgāks, par šādiem vārdiem neviens tevi negribēs uzņemt mednieku biedrībā.

– Trakoti man tas vajadzīgs, - es murmulēju. – Es labāk dzīvoju, lai cīruļi un strazdi varētu dziedāt no rītiem, lai saule katru dienu uzripotu debesīs un, kad tā iekrīt jūrā, zvaigžņu pulkā iepeldētu mēness. Entonij, tu tak saproti, ko es domāju, lai arī runāju tik nesaprotami, ka pats velns netiktu skaidrībā, un man pašam arī grūti saprast. Ja manis nebūs, Entonij, nebūs visa tā, ko nes šī zemeslode, nebūs zvaigžņu un planētu. It nekā. Mana dzīvība ir tas viss… Jo viss dzīvo. kamēr dzīvoju es. Un es dzīvošu, lai alnītis skrietu pa mežu, lai kazrags peldētu ūdenszālēs un zalktis sēdētu meža zemenēs, un skudras rāpotu pa pļavu celiņiem, lai desmittūkstoši meža baložu lidinātos virs Mežaparka, jo es viņiem esmu vajadzīgs, un vajadzīgi man arī viņi. Tā ir mana dzīve, Entonij! Es zinu, ka esmu pillā, bet tu neņem ļaunā. Tā ir mana dzīve.

– Ak tad tā, – Entonnijs novilka un skatījās manī atkal kā jocīgs. Tas nu bija kaut kas dumjš! Bet tie mākslinieki laikam visi tādi. Uz augšu pasisti. Tu runā par to, kas tev uz sirds, pasaki, ko domā, lai arī varbūt tas izdodas ne visai saprotami, bet beigu beigās viņš vienalga lūr tevī kā ķertā.

– Tā gan, Entonij, – es teicu. – Un, lūdzu, neglūni manī tādām acīm, it kā es nupat būtu izmucis no Sarkandaugavas.

– Pasarg' dievs, – viņš teica. – Nekas tāds man pat prātā nav nācis.

Es uzmetu acis savam japāņu pulkstenim. Sarežģītā ciparnīca šobrīd man šķita vēl vairāk sarežģīta, tomēr nācu pie skaidrības, ka man vēl piecpadsmit minūtes laika, rādītāji gan bija skrējuši velnišķīgi ātri.

Entonijs iedzēra. Es izlaidu.

– Dzer labāk kafiju, – viņš teica un piebīdīja man vienu no savām trim tasītēm. Savu es jau biju izdzēris.

– Thank you! Bet Entonij, kāpēc tu domā, ka noteikti jāguļ ar atvērtu muti? Ja guļ ar aizvērtu, tad muša tak nevar ierāpot.

– Nevar gulēt ar aiztaisītu muti, Īvo.

– Kāpēc tad tā?

– Sapņos tu redzi tik brīnišķīgas lietas, ka mute paveras negribot. Pats nemaz nemani.

– Bet ja nu es galvai uzlieku gumijas cilpu kā agrāk trolejbusa biļešu automātiem un elpoju caur degunu? Mani žokļi tad nevarēs atplesties.

– Vienalga, Īvo, tev mute pavērsies aiz brīnumiem, un tajā ierāpos muša.

– Nezinu gan. Tepat mūsu dzīvē tu ik dienas ieraugi kaut ko neparastu, un mute nebūt neveras vaļā. Kaut gan tev taisnība. Muša šā vai tā tiek iekšā. Tā var ielīst pa degunu.

– Riebīga, pelēka, netīra kā pati dzīve ielien tevī, un nav kur sprukt. Neguli diennakti, divas, bet nekur neaizbēgsi. Un tas pats drausmīgākais, ka nav kur aiziet. Tev jāpaliek tam, kas tu esi un kur tu esi. Un muša ierāpo tevī mēslainām kājām, un pats tu jūties netīrs, un viss šķiet bezjēdzīgs. Un kur ir izeja? Izejas nav. Vismaz es to neredzu.

– Entonij, nudien, tev tak jāraksta dzejoļi! Kaut kas tāds par mušu man nekad pat prātā nebūtu ienācis.

– Un labi vien ir, – viņš teica. – Tā ir tava laime.

Izvilka «Prīmu» un piedāvāja. Es aizsmēķēju «Elitu». Viņš noslaucīja norasojušo pieri un seju. Es izdzēru glāzīti un pielēju no jauna. Laidos lejup no Everesta. Pusceļā apstāties nav iespējams.

– Dzeja? – Entonijs pēkšņi iesaucās un kā pravietis pacēla roku. Es pat mazliet satrūkos. – Mani drukā pavisam maz! Mani neatzīst! Décadence! Mani lasīs nākamās paaudzes! – Tad roka noslīdēja. – Lasīs, ja nebūs slinkums noliekties pie papīrkurvja.

Entonijs paņēma jaunu cigareti un piesmēķēja no vecās. Izpīpoto cigareti viņš nenodzēstu iemeta pelnu traukā. Šaura dūmu strūkliņa kā zilgans pavediens vijās līdz pat griestiem. Gaisā ne mazākās vēsmiņas.

Entonijs paņēma tukšo «Aronijas» pudeli, pagrozīja un nolika atpakaļ. Paņēma manu karafi un piepildīja manu un savu glāzīti. Nu arī karafe bija tukša.

– Šito un vairāk ne, Īvo – viņš sacīja. – Un tad brauc uz mājām. Šodienai mums pietiks.

– Es nezinu, ko darīšu, – atteicu. – Cilvēks domā, dievs dara.

– Izbeidz reiz šīs nodrāztās asprātības! – viņš uzbrēca. Brauc labāk uz mājām.

– Jā, jā, jā Īvo, – piepeši arī Elvīra sāka rūpēties par mani. – Brauc labāk uz mājām. Entonijs zina, ko saka.

– Nekā viņš nezina, – es nomurmulēju. – Viņš zina tikai par mušu.

Entonijs paskatījās manī un skumji pasmaidīja.

– Ja tu zinātu, Īvo, kā es tevi apskaužu. Kaut vai tāpēc, ka tu vēl nezini nekā.

– Arī viņa nekā nezina, – es izstostīju.

– Viņa zina, puišelīt.

Entonijs piecēlās un uzmeta galdā trīnīti. Viņš pagriezās, lai ietu, bet bija mani aizkaitinājis ar savām tēvišķīgajām rūpēm.

– Entonij, ej, Entonij! – es uzsaucu.

– Jā?

– Entonij, vai var tā piedzerties, ka nākamajā dienā neatceries, ka esi dzēris?

– Ja es būtu tavs papus, zini, ko es izdarīt, neskatoties uz taviem septiņpadsmit gadiem?

– Es to nezinu un negribu zināt. Bet vai var tā piedzerties?

– To es nezinu.

– Vajadzētu pamēģināt, ko?

– Pamēģini vien, manu zēn, – viņš teica un devās uz izeju.

Ja jūs gribat kādu aizkaitināt, kurš to nevēlas, nekad tas neizdosies. Tādos momentos ir vienkārši šausmīgi. Jūs vienīgi paši kļūstat vēl niknāki, ka jālec vai no ādas laukā, bet tam tur ne silts ne auksts, un tad nu bieži sākas tā dūru vicināšana, jo ar vārdiem klāt netiekat. Es gandrīz biju gatavs ķert pudeli un laist ar to viņam pakaļ. Labi, ka viņš iztinās pa durvīm. Es paķēru glāzi un izrāvu vienā malkā.

Es vandījos pa kabatām pēc naudas, bet tad atcerējos, ka esmu samaksājis jau iepriekš. Piecēlos un devos ārā.

Laukā laiks bija brīnumjauks. Tas uz mani atstāja tādu iespaidu, ka ar plecu ieskrēju durvju stenderē. Uz staciju iet vairs nebija nozīmes. Es biju nokavējis.

Spirgtais gaiss vai nu mani darīja skaidrāku, vai vēl vairāk noreibināja, to es nemāku pateikt. Tikai jutos nedaudz saguris. Gāju uz priekšu, uz stacijas pusi, taču jutu, ka esmu nomaldījies. Pūlējos atcerēties ceļu, pa kuru nācu šurp, bet apkārtne nez kāpēc bija dīvaini pārmainījusies.

Kad gāju garām alus kioskam, pie kura bija daži koka galdi un soliņi, apsēdos atpūsties un sakopot domas. Protams, es nojautu, ka esmu pamatīgi piesūcies, un kaut kur zemapziņā kala dzenis, ka nevajadzēja kafejnīcā tā lakt. Tad viss būtu okei.

Pie pretējā galda sēdēja pāris večuku un drūmi sūca alu. Tikai trīs cilvēki jutās omulīgi: kāds vīrietis un divas sievietes vidējos gados. Acīmredzot tie bija kāda atpūtas nama vai sanatorijas iemītnieki.

Vīrietis aiznesa tukšos kausus līdz kioskam un pirka vēl alu. Viņam piesteidzās viena no sievietēm – apaļīga melnmate un smiedamās teica:

– Vasja, sēdies pie galdiņa. Es taču Krasnojarskā strādāju par bufetnieci. Apkalpošu jūs pa pirmo.

Vīrietis neiebilda un apsēdās. Sieviete paņēma divus kausus un kā dejodama, ritmiskām kustībām tuvojās galdiņam un ar plašu žestu nolika viņu abu priekšā kausus. Vīrietis smējās:

– Malace, Klava!

Viņa atgriezās pēc palikušā kausa, taču alus vecis bija kļūdījies aprēķinos un tur gaidīja divi pilni. Klava, daudz nedomādama, paņēma abus. Kad viņa nolika kausus uz galda, Vasja sacīja:

– Kur tu ņēmi ceturto?

– It kā es, Vasuli, zinātu. Tur stāvēja, – viņa smiedamās teica un piepeši manī ieraudzīja izeju. – Ceturto dosim puisim.

Viņa pagrūda kausu man un sacīja:

– Dzer, balodīt!

– Paldies, – es nomurmināju, automātiski paņēmu kausu un dzēru.

– Malacis, puisis, – viņa nosmējās. Droši vien redzēja, ka esmu pilliņš kā zeķe.

Vasja bija izdzēris savu trauku un gaidīja, apķēris otru sievieti ap vidu, kamēr tā izsūks savu. Klava kausu bija likvidējusi pavisam ātri, kā jau tas bufetniecei klājas. Sieviete nolika pusizdzertu.

– Es vairāk negribu. Klava, aiziesim uz kafejnīcu.

Klava kaut ko savā prātā pārlika un neatbildēja.

– Nu ko, nav slikta ideja, – vīrietis viņu atbalstīja.

– Puisis pamatīgi iemetis, – Klava beidzot teica.

– Nu un tad? Sev līdzi nevazāsim.

– Zini, Maša, es neiešu uz kafejnīcu. Ejiet abi ar Vasju. Es jau tā par daudz esmu ierāvusi.

– Dari kā gribi, Vasja noņirdzās. – Paliec ar viņu. Vakarā tiksimies.

Maša un Vasja apķērušies devās prom, bet Klava pienāca man klāt un sapurināja, jo es pamazām kļuvu pret visu vienaldzīgs. Nāca miegs, un dūša bija ne visai laba.

– Klausies, čali! Celies! Tu nedrīksti te palikt!

Mēģināju slieties augšā, bet kājas diez ko neklausīja. Beidzot ar Klavas palīdzību man tas izdevās.

– Kur tu dzīvo? – viņa vaicāja.

– Rīgā, – es izgrūdu.

– Kā tu tik pilliņš tiksi Rīgā? – viņa šausminājās.

Klava mani pieturēja, citādi būtu noslīdzis atpakaļ uz sola. Tiešām, es jutos ārkārtīgi slikti. Līdz Rīgai tikt man bija vesela problēma.

– Iesim pie manis, – viņa teica. – Izgulēsies un viss būs kārtībā.

Es piekrītoši pamāju. Ar mani tagad varēja darīt, ko grib. Ja piebrauktu atskurbtuves mašīna un milicis man prasītu, vai gribu uz atskurbtuvi, droši vien piekrītoši mātu ar galvu.

Klava aizvilka mani līdz atpūtas namam, kurā abas ar Mašu aizņemot vienu istabiņu. Bet Maša pa nakti nebūšot, tā ka es mierīgi varēšot pagulēt. Vienīgā problēma esot, kā mani iedabūt iekšā, garām «modrajām acīm». Tik daudz es sapratu.

Viņa atstāja mani pie ieejas kāpņu margām, piekodinādama turēties abām rokām. Kaut kas kuņģī spieda un spieda, es nosvīdis stāvēju un turējos, krampjaini ieķēries margās. Pēkšņi izsteidzās Klava.

– Tev pavisam grūti, – saķēra mani un vilka cauri vestibilam gaitenī pa kreisi līdz pašam galam, atslēdza istabiņas durvis un iegrūda iekšā.

– Nāc ātrāk, lai neierauga personāls!

Kamēr viņa slēdza ciet durvis, es stāvēju, pret sienu atspiedies un rīstījos.

– Ai, nā ātrāk šurp! – viņa ievilka mani mazā tualetes telpā pie izlietnes. Bet es tikai rīstījos, jo laukā nekas nenāca. Domāju, ka tūlīt, tūlīt nomiršu.

– Bāz pirkstu mutē! – viņa mani mācīja.

Ar vienu roku pieturējos izlietnes malai, otras pirkstu grūdu rīklē.

Un tad nāca ar ārā visas tās cietās un šķidrās mantas, par kurām aizmaksāta liela nauda. Gāzās pa muti un degunu kā pa tikko atvērtām slūžām.

Klava ielēja krūzē ūdeni un deva man izskalot muti. Tiklīdz abus izvadkanālus biju savedis kārtībā, tā vēmu no jauna. Taisni šausmas, cik tas cilvēka kuņģis tomēr sevī var ieņemt!

Kad biju ticis ar to galā, palika vieglāk. Klava novilka man žaketi un prasīja, vai es negribot nomazgāties vannā. Tik daudz sajēgas man bija palicis, lai atteiktos. Tad viņa pabāza man galvu zem dušas un ieslēdza auksto ūdeni. Es tapu tāds kā skaidrāks. Nomazgāju seju. Garie mati bija galīgi slapji un salipuši kā alu lācim kažoks.

– Atģērbies un liecies gultā. Es tikai piekopšu.

Es ieklumburēju istabā un iekritu tuvākajā gultā. Griesti sāka griezties, sienas arī, līdz beidzot gulta kopā ar mani sagriezās un kaut kur lidoja. Es pietrūkos sēdus, un pamazām viss atkal nostājās savās vietās. Tikai sāku no jauna rīstīties, bet nebija jau vairāk ko laist pār lūpu.

Es atkritu gultā un grimu dziļi, dziļi mīkstā vatē. Es biju kā marionete, kas zina, ka tai ir rokas un kājas, bet kas pati nevar tās kustināt. Jutu, ka Klava paceļ man vienu kāju, novelk kurpi, ka paceļ otru un novelk kurpi.

Viņa papliķēja man pa vaigiem, un es atvēru acis.

– Mosties, mīlulīt, – viņas melnīgsnējā, apaļā seja pauda rūpes. – Ko tu ar drēbēm ielīdi gultā?

– Vēlāk, – es nočukstēju. – Vēlāk.

– Ko tu teici?

– Vēlāk…

Vēl dzirdēju, ka viņa staigā pa istabu, kaut ko kārto. Pusmiegā jutu, ka viņa apguļas blakus, bet man gar to nebija nekādas daļas.

No rīta pamodos.

Ausīs džinkstēja. Es gulēju uz muguras. Virs galvas redzēju baltus griestus un lustru ar trim lampām, kādu nekad nebiju redzējis.

Es nekā nesapratu.

Un piepeši man karsts izskrēja cauri ķermenim un es nosvīdu. Es atcerējos vakardienu kā saraustītas filmas fragmentus, kas trakā ātrumā nozib gar acīm. Es atcerējos, kur atrodos. Krekls bija atpogāts, un kāda sievietes roka ar zelta gredzenu atradās man uz krūtīm. Pie pleca jutu viņas silto dvašu.

Es uzmanīgi noņēmu viņas roku. Viņa miegā sagrozījās, bet nepamodās. Pavisam klusu izkāpu no gultas, aizpogāju kreklu. Paņēmu apavus un uz pirkstgaliem izgāju gaitenī. Apāvu kurpes un uzvilku žaketi.

Bet ārdurvis bija ciet. Atslēgas slēdzenē nebija. Man pamira sirds. Tad ieraudzīju atslēgu uz spoguļa galdiņa. Iebāzu slēdzenē un, tikko pagriezu, tā Klava pamodās.

– Puišeli, pagaidi! Ei, puišeli!

Viņa kāpa laukā no gultas.

Es rāvu durvis vaļā un tikpat steidzīgi aizvēru. Laidos projām, ko kājas nes.

Vestibilā dežurante, mani ieraudzījusi, nošņāca:

– Pagāni tādi!

Es gāju uz staciju. Nu labi atcerējos, kur tā atrodas.

Galva bija galīgi dulla, tā sāpēja, ka kreisajā acī pat sariesās asaras. Sāni arī sāpēja, it kā kāds futbolists vakar bučiem būtu skaitījis man ribas.

Saule jau bija virs priežu galotnēm. Cilvēki gāja uz vilcienu. Devās uz darbu. Es apsteidzu viņus ašā solī, it kā mukdams.

Mājās iegāju savā istabā, noģērbos un ielīdu gultā. Es nekā negribēju zināt un nevienam nekā neatbildēju. Lai tikai liek man mieru. Kad visi aizgāja, es dzēru ūdeni, dzēru ūdeni kā kamielis pirms tuksneša pārceļošanas, līdz vairāk nevarēju, bet slāpa vēl. Kļuva slikti, un rīstīdamies tualetes podā spļāvu kaut ko zaļgani dzeltenīgu.

Es biju galīgi slims.

Pēc stundām atnāca Freds un Jāko. Saņēmu viņus gultā guļot.

Bija ievārītas ziepes. Es izrādījos vienīgais no mums trim, kas ticis laukā pa bāra durvīm. Atbraukusi milicija, un Fredu ar Jāko pievākuši uz nodaļu. Leitnants sacījis, ka plašu andelmaņu kompāniju viņi pazīstot kā raibus suņus. Un plates tur neesot galvenais. Tad viņš prasījis, kas bijis trešais.

– Mēs pateicām, ka tas esi bijis tu, – Freds sacīja. – Liegties vienalga nebija vērts. Leitnants teica: ja mēs būšot prātīgi, tad tikšot cauri samērā viegli, ja ne, tad būšot ļoti, ļoti slikti. Ko viņš ar to domāja, es nezinu. Uz skolu gan rakstīšot cedeli. Tas esot viņa pienākums. Atlaida mūs un sacīja, lai tinoties ātrāk uz staciju un nesaskrienoties ar tiem no bāra. – Manā iecirknī tā jau notikumu pietiek, – viņš teica.

– Un, kad mēs gājām projām, – Jāko naivā priekā piebilda, – viņš teica, ka, starp mums runājot, viņš bijis priecīgs, ja Freds tam šlipsainajam būtu iegāzis vēl pāris reižu.

– Viņš droši vien būtu, – es sacīju, bet tad Freds šodien nesēdētu mums pretim. Viņš tak būtu to čali nositis.

– Tu jau nu pārspīlē, – Freds novilka, bet es redzēju, ka viņam tas trakoti glaimoja.

– Kad čaļi aizgāja, nejutos diez ko labāk. Vienu brīdi dzīves bēdīgā puse bija piemirsusies, jo barā tu jūties drošāk un visu tver vairāk ar humoru.

Mani no jauna sāka mocīt morālās paģiras. Fiziskās tāpat nebija beigušās. Nudien, iznācis pārāk cūcīgi.

Drūmu domu mocīts, aizklumburēju līdz bufetei un – ak, svētītā gruzīnu tauta! – atradu tur puspudeli konjaka.

Pielēju piecdesmit gramu glāzīti pilnu un, acis aizžmiedzis, iztukšoju.

Uguns ielija rīklē un izplūda pa ķermeni, gaismu atstādams manā domāšanas aparātā.

Pievilku magnetolu gultai un uzliku Toma Džonsa lenti.

Paguvu izdzert vēl pāris konjaku, kad noskrapstēja ārdurvis.

Biju sariktējies palaist kādu grupu, bet tad pārtinu lenti atpakaļ. Šodien labāk lai skan neitrāla mūzika.

Istabā neviens nenāca. Kad pa atslēgas caurumu uzvēdīja ceptas gaļas un sīpolu smarža, sapratu. Ka atnākusi mutere.

Tās trīs glāzītes konjaka bija noderējušas lieti. Jutos tik ciešami, ka gribēju jau iet aprunāties, kad durvis pavērās un mutere aukstā balsī prasīja:

– Vai tu arī ēdīsi?

– Noteikti, – es mundri atbildēju, kaut gan nevarēju iedomāties, kā dabūšu lejā vairāk par dažiem kumosiem.

Durvis aizvērās un Toms nodziedāja vēl četras dziesmas, kad pārradās arī fāteris.

Es piecēlos un gāju uz virtuvi. Viņi abi tur runājās, un durvis bija ciet.

Klusu piezagos bufetei un ielēju vēlreiz piecdesmit gramu. Tikpat klusu aizlavījos savā istabā. Pasarg', ja būtu ieraudzījuši mani pie bufetes ar glāzi vinā un pudeli otrā rokā. Tad gan būtu pamats domāt, ka viņu dēls savā astoņpadsmitajā dzīvības gadā kļuvis par zilīti.

Bet man vienkārši bija jātiek uz strīpas. Tā parasti saka Freds, kad cilvēkam piemetušies kompleksi, no kuriem jāatbrīvojas. Vārdu sakot, atkal jājūtas kā normālam cilvēkam.

Pašreiz es sāku par tādu kļūt. Līdzekļi jau nav īpaši svarīgi.

Iegāju virtuvē un padevu labvakaru.

Senči atņēma. Viņi pašreiz ēda. Fāteris lasīja «Balsi».

Šķīvī uzliku pavisam nedaudz. Ar to pašu tikt galā bija vesela problēma. Fāteris izlasīja pēdējās lapas un pameta man.

Atvēru un gandrīz iesmējos.

Trekniem, melniem burtiem stāvēja virsraksts: «Žūpību laukā no mūsu dzīves!» Zīmējums pie raksta bija tīri jauks. Virs pudeles, kuras etiķete apliecināja, ka saturam 40°, kā kukainītis, spārniņus plivinādams, lidinājās bārdas rugājiem apaudzis subjekts un pa tievu caurulīti sūca šņabi.

Ar mokām steidzīgi pabeidzu ēst, pēdējos kumosus iebāzdams mutē, bet nenorīdams. Iegāju tualetā un izspļāvu podā. Kuņģī spieda, es iebāzu divus pirkstus rīklē un atbrīvojos no vakariņām.

Nolēmu nekad vairs tā nepiedzerties, ja sekas tik briesmīgas. Laikam esmu pārāk jutīgs pret alkoholu.

Aizšļūci savā istabā. Pagriezu Toma Džonsa krūšu kurvi platāku un iemetos gultā. Labprāt būtu iemidzis, bet miegs nenāca, lien kaut zem gultas.

Vēlāk noskatījos televizorā futbolu.

Un visu vakaru, izņemot nenozīmīgas frāzes, ar mani runāts netika.

Bet ko es varu darīt?! Vai tad varu vērst notikušo par nebijušu? Ja pagrieztu zemeslodi atpakaļ par pusotru diennakti, mani ar varu neievilktu Jūrmalas vilcienā un, ja iedabūtu, tad es Torņakalnā kaut pa logu izlēktu. Es zinu, ka esmu bijis pret mammu un tēti… ne visai… it sevišķi tagad, kad brāļuka vairs nav… Es to zinu, zinu…

Bet ko tur vairs runāt…

Mēs staigājām pa skolu, it kā nekas nebūtu bijis. Nevienam arī nestāstījām.

Ritēja dienas.

Kad jau domājām, ka viss būs beidzies normāli, pirms literatūras stundas ienāca klases audzinātāja un indīgi saldā balsī sacīja, katru vārdu skaidri izrunādama:

– Alfrēd, Jēkab, Īvo! Jūs gaida direktore savā kabinetā.

– Kādā sakarā? – brīnījās Freds.

– Laikam jau ir par ko parunāties.

– Tū-līt? – Jāko noburkšķēja. – Varbūt pēc stundas?

– Tū-līt, – Teihmane teica. – Un kustieties veicīgāk!

– Ejam jau, ejam, – es novilku, kaut gan labprātāk nosēdētu sešās matemātikas stundās pēc kārtas, nevis runātu ar direktori.

Solā pie durvīm sēdēja Raitis. Kad gājām garām, viņš pieķēra Jāko žaketes stūrim.

– Kas noticis?

Jāko pieliecās un kaut ko pačukstēja. Raitis palika vaļēju muti.

Teihmane stāvēja pie klases durvīm un raudzījās, kā mēs aizvelkamies pa gaiteni un kāpjam lejup pa kāpnēm. Mūsu klase atradās trešajā stāvā, direktores kabinets pirmajā, un mēs iegājām otrā stāva tualetē uzsmēķēt.

Par ko runāt mums nebija. Viss bija skaidrs tāpat. Klusējām un pūtām dūmus griestos. Freds parāva kloķi, un mēs klausījāmies, kā ūdens šalkdams plūst klozetā.

– Ko tu pateici Raitim? – es prasīju.

– Ka mēs pastrādājām varas darbus pie vienas dāmiņas, – Jāko atteica.

Tas viņam iznāca tik naivi jocīgi, ka mēs ar Fredu iesmējāmies. Pievienojās Jāko, un mēs rēcām, it kā kāds mūs bez apstājas kutinātu. Tie bija kaut kādi histēriski smiekli, jo par ko smieties taču nebija, drīzāk otrādi. Tik tikko spēju ievilkt elpu. Acīs izspiedās asaras, bet smējos, smējos, vai līdz zemei locīdamies. Freds parāva otrreiz klozeta kloķi, un mēs smējāmies atkal. Sākām jau nomierināties, bet es parādīju pirkstu, un smieklu lēkme sagrāba mūs no jauna. Tas nu bija patiešām kaut kas dumjš, bet nāca smiekli, un viss.

Freds piedāvāja nopīpot vēl pa cigaretei, jo velns vien zinot, kad tiksim pie kāda dūma. Izsmēķējām, Freds trešo reizi norāva ūdeni, un mēs gājām pie direktores.

Viņa mūs jau gaidīja, kā pati teica, ar nepacietību.

Piedāvāja apsēsties, un mēs sakritām mīkstajos klubkrēslos. Viņa bija korpulenta dāma melniem matiem un diviem zelta zobiem augšžokļa kreisajā pusē. Viņa bija lādzīga, un mēs zinājām: lai nu ko, ļaunu viņa mums nevēl. Citi tikai tā runā, bet dara pavisam otrādi. Viņa tāda nebija. Turklāt acis viņai bija labas un pastāvīgi smējās varbūt tāpēc, ka viņa mīlēja vienmēr runāt ironiski.

– Džentlmeņi, pakavējiet dāmai laiku, – viņa smaidīja, – pastāstiet kaut ko interesantu.

Mēs klusēdami raustījām plecus, sak, nekā interesanta jau nav.

– Pēdējā laikā jūsu dzīvē nav noticis nekas tāds ievērības cienīgs, neikdienišķs?

– Jūs jau zināt, – nomurkšķēja Fredijs.

– Ir? – viņa brīnījās. – Nu tad pastāsti, lūdzu. Man ļoti patīk klausīties dažādus aizraujošus notikumus.

– Jums jau tur tai cedelē viss aprakstīts, – Freds teica, jo sprieda pilnīgi pareizi. Savādāk jau neviens nekā nezinātu.

– Kaut kas rakstīts ir, – direktore atteica, – bet noklausīties darbojošos personu stāstījumu ir atkal pavisam kaut kas cits.

– Biedre direktore, – es sadūšojos. – Kas tai atsūtītā papīrā tik briesmīgs ir uzrakstīts?

– Vēstule ir atsūtīta man, Berg, – viņa sacīja. – Tāpat man prātā nenāktu prasīt, lai tu man rādītu sev adresētas vēstules.

Es gribēju pateikt, ka man nekas nebūtu pretim, jo vēstules saņemu tikai trīs reizes gadā: vārda un dzimšanas dienā, kā arī Jaungadā. Un aploksnē vienmēr iekšā ir vienīgi apsveikuma kartiņa. Vispār man ļoti patīk saņemt vēstules. Tikai žēl, ka manā mūžā man rakstījuši tik maz.

Es tomēr neko nesacīju, jo Freds kā galvenā persona sāka mūsu bēdu stāstu. Sāka jau no tā brīža, kad izgājām no skolas, lai brauktu uz Jūrmalu. To viņš darīja prātīgi, lai direktore redzētu cēloņus, kuru sekas bija tik bēdīgas.

Mēs esot iegājuši alus bārā iedzert dažus kausus alus, jo bijuši izslāpuši.

Direktore pasmīnēja.

– Biedre direktore, – Freds taisnojās. – Alus tak nav alkoholisks dzēriens. Par to ir rakstīts valdības izdotā likumā.

– Labi jau, labi, – viņa atmeta ar roku. – Turpini.

Par šņabi Freds neminēja ne vārda. Stāstīja, ka mēs mierīgi sēdējuši, pļāpājuši, un tad piesities tas uzmācīgais plašu tirgonis, kurš Fredu aizvainojis. Šai stāsta vietā Freds iebāza savas lielās dūres kabatās. Kad nu Freds gājis skaidroties, viņš aizvainots vēlreiz, nav izturējis un sitis. Tas nu esot viss.

– Nevainīgie, sirdsskaidrie bērni, – direktore bēdīgi teica. – Cik gan tā pasaule ir briesmīga un nežēlīga! Kā šķiet tev, Berg? Alfrēdam Osim tā liekas.

Tas bija dumji, ka viņa vaicāja to man.

– Es nezinu, kāda tā pasaule īsti ir, – izmocīju.

– Nezini? – viņa brīnījās. – Es saprastu, ja tu nezinātu atrisināt kādu fizikas vai matemātikas uzdevumu, bet tas taču tev jāzina. Tev jau septiņpadsmit gadu.

– Nu jā… To es zinu…

– Tomēr to tu zini? Arī tas nav maz, ja cilvēks zina, ka viņam jau septiņpadsmit gadu. Un ko sacīs Jēkabs par pasauli, kurā jums todien nācās tik daudz ciest?

Jāko bija apdomājies un atradis vidusceļu.

– Pasaule nav pavisam ļauna un nav pavisam laba, – viņš teica un pasmaidīja.

– Priecājos, ka tu vēl spēj pasmaidīt atšķirībā no šiem abiem bēdu sagrauztajiem vīriem. Kaut arī, jāatzīst, īpaši par ko smaidīt nav. Un ko jūs dzērāt bez alus?

Tas bija kā zibens no skaidrām debesīm. Mēs taču nezinājām, kas rakstīts tai sasodītajā vēstulē. Laikam visiem trim mums iekrita prātā, ka bārā palika abas tukšās degvīna pudeles. Direktore mudināja mūs, sacīdama, ka no viņas tak neesot ko kautrēties.

– Šņabi, – teica Jāko.

– Osi, – direktore runāja, – tu mums esi liels likumu zinātājs. Vai tai valdības lēmumā kaut kas bija minēts arī par šņabi?

– Kā tad, – Freds sacīja.

– Un arī šņabis tiek pieskaitīta bezalkoholiskajiem dzērieniem? – direktore no visas sirds brīnījās.

– Īsti jau nu ne.

– Kā saprast šīs nianses? Vai tā, ka šņabi uzskata par alkoholisku dzērienu, kaut gan tev tā nešķiet?

– Ir jau, ir, – Freds novilka.

– Paldies, Alfrēd, paldies. Nebūtu es direktore, tu, protams, nepiekristu.

Fredijs tikai smagi nopūtās.

– Un tagad savilksim galus un kopīgi padomāsim, ko lai ar jums dara. Tātad jūs, trīs desmitās klases skolnieki, piedzērāties un sarīkojāt kautiņu alus bārā. Ievērojiet, es neņemu vērā, ka sita Osis viens pats. Vainīgi esat jūs visi.

Un tā mēs vilkām galus kopā līdz pat literatūras stundas beigām.

Mūsu lietu uzdos izskatīt klases komjauniešu sapulcei. Praktiski tas nozīmēja, ka par to spriedīs visa klase, jo komjaunieši bijām viss kolektīvs.

– Tas ir labākais no tā, kas ar mums varēja notikt, – rezumēja Jāko.

– Es vienmēr esmu teicis, ka mūsu direktore ir zelta cilvēks, – sacīju, kad iegājām tualetē uzsmēķēt, lai nomierinātu nervu sistēmu.

Freds parāva klozeta kloķi un izmeta:

– Un tomēr no šitās pratināšanas man slapja mugura.

– Nevajag plātīties ar likumu zināšanu, Alfrēdiņ!

Tualetē ienāca Raitis un Antons.

– Jūs patiešām nošancējāt to? – viņi taisīja lielas acis.

– Ko – to? Kārtojiet savas vajadzības un ejiet gatavoties komjauniešu sapulcei, – Freds gainījās kā no mušām. – Cik gadu sapulce mums piespriedīšot, tik tautas tiesa apstiprināšot.

– Tāpēc esiet žēlīgi, – gaudulīgā balsī vilka Jāko. – Esam jau nu strīdējušies šad tad, bet esiet žēlīgi. Nedzeniet postā mūsu jaunās dzīvības.

– Jūs abi tā kā jukuši, – Raitis izbrīnījies teica. – Īvo, kas īsti noticis?

– Mani nabaga vecāki! – man elsās izlauzās.

Otrdien pārskrēju mājās tīri priecīgs. Latviešu gramatikā biju dabūjis četri, vēsturē atkārtojamā vielā tiešām paspīdēju, jā, jā, 30. gados divi kara perēkļi, dzeltenā rase un Hitlers ar šprici, kurā nacionālisma inde, briest pārākie mēsli, tikai tai laikā cilvēki to nojauš, bet es jau zinu, zināšu pat to, kas būs pēc gadu desmitiem, ja atšķiršu nākamās klases grāmatu, Rūzvelts Franklins Delano, PSRS Tautu Savienībā, okei, bet tik liels okei nemaz nav, jo blēži agresori spļauj virsū Tautu Savienībai, kolektīvs pretspars agresoriem, kolektīvā drošības sistēma, visskaistākās runas par mieru, un ne velna nesanāk, Spānijas republika un internacionālās brigādes, ķīnieši un japāņi, cilvēces vēsture un kultūra mirkst asinīs, vismaz tā bijis līdz šim, cik esmu mācījies skolā cilvēces vēsturi, sēdies, Īvo, teicami, un piecnieks nopelnīts.

Vispār biju sācis labi mācīties. Otro nedēļu man nebija neviena divnieka. Pat ģeometrijā trijnieks apaļš, ne ar diviem mīnusiem.

Patiesību sakot, galvenokārt mācījos mammas un tēta dēļ. Es gribēju, lai viņiem no manis tiek arī kāds prieks, ne tikai uztraukumi. Un turklāt mūsu lieta sapulcē vēl nebija izskatīta.

Iegāzos dzīvoklī, sveika, mammu, noskūpstīju viņu, šodien četri un pieci, viņa bija ne mazāk priecīga par mani, kaut tu varētu vienmēr tā saņemties, Īvo, nekas cits tev nav jādara kā tikai labi jāmācās, obligāti, es teicu, labi mācīties nav nemaz tik grūti, ja nedaudz piespiežas, un saņemt četri un pieci ir patīkamāk nekā trīs un divi, beidzot tu to saproti, viņa smējās, gribētu kaut ko ieēst, tikai pārģērbies, sametu drēbes skapī, uzrāvu melno treniņu klozi, iekodu un ar matemātikas grāmatu iemetos gultā.

Rīt kontroldarbs par ceturkšņa vielu, un sasodīto matemātikas robu manās smadzenēs pa šovakaru bija jācenšas aizpildīt. Kaut vai daļēji.

Ieslēdzu magnetolu. Bez mūzikas es nemaz kārtīgi domāt nevaru.

Un te pavērās durvis un istabā ienāca fāteris. Tas bija kaut kas jocīgs!

– Kā tu tik ātri mājās?

– Un kā domā tu?

Viņš paraudzījās manos spīdošajos aizkaru pūķos un atbīdīja aizkaru vienu pusi. Daļa istabas nu piederēja saulei, otra – krēslai un pūķiem. Fāteris pienāca magnetolai, taču neizslēdza, tikai pagrieza klusāk. Aizgāja līdz logam un atspiedās pret palodzi.

– Šodien es biju pie tavas klases audzinātājas.

– Kāpēc? – es dumji jautāju un pēkšņi jutos ne īpaši labi. Skaidrs, kāpēc.

– Viņa piezvanīja man uz darbu un palūdza aiziet.

– Tad tā? – es novilku.

– Tā gan, – viņš teica.

Tas bija kaut kas dumjš!

Es uzslējos gultā sēdus, atspiedu muguru pret sienu, pierāvu kājas un aptvēru rokām, zodu atbalstīju uz ceļgaliem.

Fāteris aizgāja pie galda, kur bija izsvaidītas mācību grāmatas. Viņš atvēra dienasgrāmatu. Es zināju, ka iepriekšējā nedēļa un šī ir pilnīgā kārtībā. Biju pat parūpējies, lai visi četrnieki un piecnieki būtu ierakstīti. Mani vienīgi izbrīnīja, kur viņš tā pēkšņi sācis interesēties par manām atzīmēm.

Tad viņš paņēma cigareti no manas «Rīgas» paciņas, aizsmēķēja un ar pelnu trauku rokā atgriezās pie loga.

Saules stari krita uz tēta sejas kreisās puses, un es ieraudzīju grumbas. Droši vien tās biju redzējis arī agrāk, tikai tagad tas nokļuva līdz manai apziņai. Pamazām viņš novecoja. Pirms gadiem trim viņš uzaudzēja ūsas, un varbūt tieši tas novērsa uzmanību.

– Kādas ziepes tu toreiz savārīji?

– Kur… kad…

– Uzgaidi, es tūlīt atnākšu.

Viņš izgāja. Dzirdēju, ka blakus istabā nošķindēja kristāls. Kad atnāca, sacīja:

– Arī konjaku tu esi lacis.

Es nosarku.

– Man bija jātiek uz strīpas.

– Un esi ticis?

– Okei, – es izdvesu.

– Tad jau varam aprunāties. Vispirms es gribu pateikt, ka mamma nezina nekā. Un es gribētu, lai viņa arī neuzzinātu. Ne tevis, bet viņas dēļ.

Es mēmi palocīju galvu.

Nu, un es fāterim izstāstīju visu, kā man toreiz gāja. Arī pēc alus bāra. Beigu beigās nekas īpašs taču noticis nebija. Vienīgi par to sanatorijas Klavu samuldēju. Man bija kauns. Teicu, ka vienas istabiņas iemītnieki aizbraukuši, bet jaunie vēl nebija ieradušies. Ka tur tad arī pārgulēju.

– Es tev negribu pārmest notikušo, – fāteris teica. – Pašam vien būs jātiek laukā no nepatikšanām. Ikvienam var gadīties nošaut greizi. It sevišķi tavā vecumā. Nekas neatgadās vienīgi kretīniem.

– Man šķiet, ka nedaudz tomēr esmu kretīns, – sacīju. – Vismaz dažreiz to jūtu.

– Tas pāries, – fāteris pasmīnēja. – Mani vienīgi uztrauc, ka tev nav mugurkaula. Tavam brālim mugurkauls bija. Par Ediju mēs vienmēr varējām būt droši.

– Nerunāsim par brāļuku, – es teicu. – Lai paliek.

– Labi, – viņš piekrita. – Runāsim par tevi.

– Ko nu vairāk runāt? Esam jau izrunājuši.

– Nelaime tā, ka mamma ļoti aizņemta savā tehnikumā. Man lielā mērā pat brīvo laiku aprij Zinātņu Akadēmija. Varbūt tu zini, ka pašreiz beidzu doktora disertāciju.

– Es zinu.

– Tu esi atstāts savā vaļā. Kad dzīvs bija Edijs, tad varējām…

– Nerunāsim par brāļuku, – es lūdzu vēlreiz.

– Ja tā labi padomā – ko es par tevi zinu? To, ka tevi sauc Īvo, tu esi mans dēls, tev ir septiņpadsmit gadu, tu mācies desmitajā klasē un ka mēs dzīvojam vienā dzīvoklī. Ko citu būtisku?

– Nekā cita būtiska jau nav… Es dzīvoju tāpat kā visi tie, kas mācās skolā.

– Bet tu, konkrēti tu! Man taču tu neasociējies ar skolnieku masu, man tu esi viens vienīgs, atšķirīgs no pārējiem, tāpēc, ka tas esi tieši tu – mans dēls! Nu!

– Es nezinu, ko teikt…

– Par ko tu interesējies ārpus skolas?

Es iesmējos:

– Par dzīvi.

– Beidz taču mērkaķoties!

– Konkrēti ne par ko. Bet no visa pa druskai.

– Un ko tu domā darīt pēc vidusskolas? Studēsi? Strādāsi?

– Es īsti nezinu. Vēl jau atlicis vairāk par gadu ko domāt.

– Man liekas, ka daļēji vainīgs esmu es pats. Pieļāvu, ka Edijs tev bija kā… it kā manā vietā… darīja to, kas bija jādara man… un biju pat priecīgs, jo atkrita liela daļa rūpju, varēju līdz ausīm ielīst zinātniskajā darbā, uztaisīt kandidāta disertāciju.

– Varbūt, – es teicu. – Kaut gan man liekas, ka tas nav būtiskais.

– Kas tad?

– Es īsti nezinu.

– Tev klasē ir kādi draugi?

– Jā. Jāko, Alfrēds, Edgars.

– Un viņi tev ir labi draugi?

– Jā. Viņi ir kolosāli čaļi.

– Un kurš no viņiem ir Osis?

– Alfrēds. Bet no kurienes tu zini?

– Teihmane stāstīja, ka tevi un pārējos zēnus slikti ietekmē tāds Osis.

– Muļķības! Freds ir kārtīgs puika.

– Klases audzinātāja domā savādāk. Un viņa taču jūs redz diendienā.

– Viņa nekā nezina.

– Nu re! Arī viņa tātad nekā nezina. Kurš tad zina?

– Katrs pats par sevi zina. Un par viņu zina viņa draugi, un viņš zina par draugiem.

– Redz cik vienkārši…

– Bet tā jau iznāk… ko tur var darīt…

– Tas ir nedaudz sāpīgi. Vismaz priekš manis. Tu tomēr esi mans dēls.

– Tēt, tu neuztraucies, – es sacīju. – Nekas slikts ar mani nav atgadījies un negadīsies. Ja nu vienīgi tas sasodītais alus bārs.

Fāteris atmeta ar roku.

– Kaut kā jau pārdzīvosi.

Mēs vēl šo to nenozīmīgu papļāpājām, un tad es paliku viens.

Dīvaini. Tik tiešām – par ko mēs īpaši runātu? Par viņa ķīmijas problēmām? Ko es tur jēdzu? Runāt par mani? Ko tad lai es stāstu? Vai mana personīgā dzīve var viņu interesēt? Iespējams, jā. Taču kāds man prieks par to runāt, ja viņš vienalga mani nesapratīs. Lai es atskaitos par katru pavadīto dienu: ko, kur, ar ko? Muļķīgi. Ko tad vēl? Nu labi, es sataisīju mēslus. Tagad mums ir par ko parunāt. Viņš var nolasīt man morāli, es, protams, nožēlot grēkus un apsolīt, ka tā vairs nedarīšu (es to domāju gluži nopietni, bez kādas ironijas). Citas mūsu sarunas risinās mājas dzīves ietvaros. Mēs taču kopā nepavadām laiku ārpus mājas, kā tas ir ar maniem draugiem, ar kuriem esmu kopā gan skolā, gan visur citur. Viņam vienaldzīgs tas, kas interesē un satrauc mani un manus draugus, man atkal viņa problēmas. Spriediet paši: ja man vajadzētu draudzēties ar pamatskolniekiem. Nu, kas man kopīgs ar viņiem varētu būt? Spēlēt karu vai paslēpes? Un kad es teikšu, re, kur iet foršs skuķis, iesim, parunāsimies, viņi rādīs uz mani ar pirkstiem un spiegs: skuķu puika, skuķu puika!

Esmu kaut kur lasījis vai dzirdējis, ka uz dzīvi jāraugās kā uz teātri. Es ļoti gribētu tā spēt, bet nevaru un, liekas, ka nekad arī nevarēšu. Tā ir mana traģēdija.

Es pagriezu magnetolu skaļi.

Dziediet, Nazareth!

Lai pazūd tumsa!

Un atrāvu aizkarus līdz galam vaļā.

Žilbinoša saule iesvieda acīs uguni.

Es nenovērsos.

Es skatījos saulē.

Es kļuvu saules un uguns pielūdzējs.

Izstiepu rokas un iegremdēju līdz elkoņiem saulē, pacēlu pilnās saujas pret zilzilajām debesīm, un zeltainas straumītes pa pirkstu starpām liegi tecēja uz Zemi, un viss kļuva zeltaini gaišs un caurspīdīgs.

Bet dziesma beidzās, saule satumsa, plaukstās palika tikai liesmu pelni.

Lielās tiesas diena bija klāt. Pat debesis bija apmākušās un lielām lietus lāsēm raudāja par mūsu likteni.

Visi jau zināja, kas un kā.

Komjaunatnes sapulce bija paredzēta pēc sestās stundas. Vairums sapulci, atšķirībā no citām reizēm, gaidīja nepacietīgi kā interesantu izrādi. Citreiz mēģināja mukt, šoreiz ne. Pats droši vien būtu ar interesi gaidījis, ja lieta neskartu mani.

Mēs trijatā ieņēmām pēdējo solu.

Ieradās Teihmane un aizdzina mūs uz priekšu. Nu kā tad, mūs taču vajadzēja redzēt visai klasei bez atpakaļgriešanās! Mēs ar Jāko apsēdāmies loga rindas pirmajā solā, Fredijs aiz mums.

Priekšā iznāca klases komjauniešu sekretāre Paula, slaida meitene, apaļu seju, lielām, žiglām acīm. Mati viņai bija sasieti zirgastē, ak, dievs! Samirkšķināja garās skropstas, paskatījās griestos, un sapulce sākās. Vispirms jau parastās formalitātes. Kad tika balsots par dienaskārtību, izrādījās, ka mūsu lieta – trešais, beidzamais punkts.

Freds paliecās man pie auss un iečukstēja:

– Atstājuši saldajam ēdienam!

Teihmane piedauzīja ar zīmuli pa galdu un uzsauca:

– Osi, vietā!

Man sanāca smiekli. Es dabūju steigšus raut no kabatas mutautiņu un šņaukt degunu. Teihmane aizdomīgi manī noskatījās, bet neko neteica.

Sapulce ritēja kā jau visas citas komjauniešu sapulces, vai nu man par to stāstīt.

Es skatījos pa logu, kur divas sievietes bija izvedušas suņus paganīties. Kamēr abas pļāpāja, lietussargus debesīs izslējušas, suņiem bija lielie prieki. Lietus tiem neeksistēja. Tie vārtījās pa zālāju skolas priekšā kā mazi bērni, dzenāja viens otru un jutās kā septītajās debesīs, kaut gan man pat nojēgas nav, kā tur var justies. Bet cilvēki jau bieži lieto izteicienus, kuru nozīmi…

Šausmas! Klase cēlās kājās, un arī es pietrūkos. Ienāca direktore un apsēdās beidzamajā solā.

Visa jau bija pārpārēm, tikai tā vien vēl trūka. Tā manā komjaunieša mūžā bija pirmā klases sapulce, kurā piedalījās direktore. Es jau sāku raustīties, vai neizlingos no organizācijas. Ja bez humora labi padomā, mēs taču bijām uzvedušies cūcīgi. Un milicijas leitnantam bija taisnība, ka mums varējis jau agrāk būt ļoti, ļoti slikti, sakasījies Freds ar kādiem citiem, ne ar kompāniju, uz kuru milicijai zobs. Tas vismaz Fredam ostu pēc gadiem «čokā».

Es pagriezos un nošņācu Fredam:

– Kad tu piedzeries, tu paliec dulls!

– Ej uz poda! – viņš atteica!

– Ka tik mūs neizmet no komjaunatnes! – čukstēja Jāko. Es zināju, ka viņš pēc videnes grib studēt. – No direktores kā tādas man bail nav. Mani tikai uztrauc, ka viņa ir šeit. Man bail no Teihmanes. Viņai uz mums zobs. Un vēl man bail no opozīcijas. Nemūžam viņi labāku gadījumu nesagaidīs.

Viņam bija taisnība. Mūsu klases kolektīvs nebija draudzīgs. Kāpēc, es nezinu, bet bija izveidojušies grupējumi, kas turējās savrup no citiem, un tik vien bija, ka sēdējām vienā klases telpā. Līdz atklātām sadursmēm nenonāca, bet pa purnu tika solīts vienu otru reizi. Ar meitenēm bija kaut kas līdzīgs. Varbūt vieniem saskanēja intereses, varbūt raksturi, un atšķirība ar citiem bija pārāk liela. Vismaz mums četriem štimmēja. Vienīgi ar Edgaru man attiecības bija kaut kādas īpašas, bet par to jau esmu pateicis. Un bez tam man šķiet, ka daži mūsu četrinieka draudzību apskauda. Varbūt arī tāpēc, ka mēs skolu neuztvērām pārāk nopietni, atļāvāmies to, ko citi gribētu, bet neuzdrīkstas. Velns viņus zina! Tas ir pārāk sarežģīti. No meitenēm arī bija tādas, kurām pietiktu pamāt ar pirkstu un viņas tūlīt skrietu līdzi uz kino, bija tādas, kurām mēs bijām tukša vieta, un tādas, kas mūs atklāti nicināja.

Klases vai klases komjaunatnes organizācijas dzīves aktuālie jautājumi bija apskatīti, pieņemti lēmumi par to, ka jāmācās vēl labāk un aktīvāk jāpiedalās sabiedriskajā dzīvē. Paula vēl pačivināja vispārīgām frāzēm par komjaunatnes uzdevumiem šodienā, ko viņa lieliski prot, jo ir mūsu sekretāre gandrīz divus apaļus gadus. Kad delegātam no mūsu klases jāuzstājas skolas komjauniešu sapulcē, tad runātāja vienmēr ir viņa, un visi brīnās, cik gludi viņai izdodas.

Nu bija pienākusi mūsu triju kārta.

– Tagad dienaskārtības pēdējais punkts, – Paula teica un smagi nopūtās. Man viņas palika vai tīri žēl. Viņa samirkšķināja acis, atkal paraudzījās griestos un turpināja:

– Skolas vadība saņēmusi no Jūrmalas pilsētas milicijas orgāniem paziņojumu, kurā stāstīts par triju mūsu skolas komjauniešu necienīgo rīcību. Un pats bēdīgākais, ka šie trīs komjaunieši mācās mūsu klasē. Protams, bēdīgi arī būtu, ja viņi mācītos citā klasē, bet tad tas tik lielā mērā neskartu mūsu klases komjaunatnes organizāciju. Vispirms nolasīšu paziņojumu.

Tur bija skopiem vārdiem izklāstīts tas, ko jūs jau zināt visos sīkumos. Par šņabi nebija ne vārda, un direktore bija mūs paķērusi uz muļķa. Beigās bija lūgums izskatīt mūsu uzvedību skolas komjaunatnes organizācijas pilnsapulcē. Paldies direktorei, ka tā bija tikai klases komjauniešu sapulce.

– Un tagad, es domāju, pirms mēs apspriežam šo triju rīcību, viņi paši mums pastāstīs par notikumu sīkāk. Kā varēja gadīties, ka viņi tik nekrietni uzvedušies?

Neviens no mums necēlās.

– Lūdzu, nekautrējieties, – viņa uzmundrinoši pasmaidīja. – Nu, kaut vai kā pirmo uzklausīsim komjaunieti Bergu. Lūdzu, komjaunieti Berg, tev vārds!

Es lēnām pieslējos kājās. Tā žurka sāka rakt mums bedri.

To varēja just uzreiz.

Stāstīju tādā pašā secībā kā Freds pie direktores.

– … bet laiks pēkšņi bija apmācies… Jūs jau zināt, kādi te Baltijā mainīgi laika apstākļi…

– Te nav ģeogrāfijas stunda, Īvo, – skaļi noteica Raitis, un klase iesmējās.

– Aizver muti, pāķi, tev neviens nav devis vārdu! – iesaucās Sarmīte, un visi no jauna iesmējās. Šoreiz par Raiti.

Izstāstīju līdz tam momentam, kad aizmuku no bāra.

– Un ko tu darīji pēc tam? – Paula jautāja.

– Kas tev par daļu! – es atcirtu. – Tas neattiecas uz lietu.

– Berg, esi pieklājīgs! – uzbrēca Teihmane.

– Esmu pieklājīgs kā vēl nekad, – saldi sacīju un apsēdos.

– Lūdzu, komjaunieti Timofejev!

Jāko piecēlās un sāka stāstīt to pašu, ko es, gandrīz tiem pašiem vārdiem, neizlaizdams pat Baltijas mainīgos laika apstākļus.

Tad iejaucās Teihmane, kaut gan viņai nebija nekādu tiesību komjaunatnes sapulcē to darīt, bet neviens jau viņu neapklusināja.

– Paulīt, ir bezjēdzīgi, ka viņi viens pēc otra atkārtos Berga vārdus. Viņi taču visi trīs bija kopā.

– Tas ir loģiski, sekretārīt, – Jāko teica. – Brīnos, ka tev ātrāk nepielēca.

– Timofejev, esi pieklājīgs! – uzsauca atkal Teihmane.

– Es jau neko, – nosacīja Jāko un apsēdās.

– Vai būtu kādi jautājumi viņiem? – Paula vadīja mūsu tiesāšanu tālāk.

Roku pacēla Raita sirdsdraugs Antons.

– Lai Freds pasaka…

– Komjaunietis Osis, – čūska Paula viņu pārtrauca.

– Lai komjaunietis Alfrēds pasaka, kāpēc viņš sita! Viņu taču neviens neaizskāra.

Alfrēds piesvempās kājās, ievilka elpu un dziļi nopūtās.

– Mani jau neaizskāra. Aizskāra manas goda jūtas.

– Kādā veidā?

– Vārdu veidā. Tas kapitālistisko plašu andelmanis teica, lai es ar savu veikalā pirkto plati par rubuli astoņdesmit kapeikām gabalā eju uz vienu vietu, – Freds naivi runāja un izdarīja ar roku kustību, it kā klozetā norautu ūdeni, un klase ierēcās smieklos. – Kad, es viņam prasīju, ko lai tur daru ar plati par rubuli astoņdesmit kapeikām gabalā, imperiālisma algotnis man neatbildēja. Un vai tu, komjaunieti Anton, zini, ko tur var darīt ar padomju plati?

Antons minstinājās, tad sacīja, ka nezinot vis.

– Arī es nezināju, bet man ļoti gribējās uzzināt. Un tad algotnis man pateica, ko es varu darīt tur ar plati par rubuli astoņdesmit kapeikām gabalā. Manas jūtas bija tik lielā mērā saviļņotas, ka es neizturēju un gāzu. Domāju, ka manā vietā katrs no jums būtu rīkojies tāpat.

Es zināju: kad Fredam vairs nedraudēja ļoti, ļoti slikti, tad šitā sanākšana viņam sāka likties kā oda dzēliens zilonim. Bet nu jau viņš sāka šaut pār strīpu un līda iekšā politiskos jautājumos. Par laimi, viņa domu virzienu mainīja resnā Katrīna, kura iespiedzās:

– Bet tu biji piedzēries!

Es paglūnēju direktorē. Mūsu skatieni sastapās, un es slidināju acis tālāk pāri visai klasei, lai viņa nedomā, ka esmu skatījies speciāli uz viņu. Viņa bija atspiedusi zodu plaukstā un pirksti aizsedza muti, bet es esmu gatavs saderēt, ka viņa smīnēja. Gluži dabiski. Kā jau interesantā uzvedumā. Teihmane bija apsēdusies viņai blakus un rādījās pati nopietnība.

Freds bija iedzīts kaktā. Ka dzērām alu vien, stāstīt jau viņš vairs nevarēja.

Visi klusēja kā teātrī pirms satriecoša monologa.

– Jā, nu, redzat… Redzat nu, kā iznāca… Un pie visa vainīgs… Baltijas klimats… – viņš stāstīja, un klasē sāka zviegt.

– Neņirgājies, Osi! – uzbrēca Teihmane. – Mēs neatrodamies alus bārā!

Tas iznāca tik komiski, ka pat nabaga Freds kratījās smieklos, nerunājot nemaz par klasi. Klase dabūja nogaršot kolosālu saldo ēdienu. Tiešām, pietiek tikai iedomāties Teihmani alus bārā cilājam kausu, lai dabūtu krampjus.

– Klusu! – sauca Paula. – Klusu! Jūs atrodaties komjaunatnes sapulcē, nevis… nevis…

– Alus bārā, – piepalīdzēja Sarmīte.

Kad visi daudzmaz nomierinājās, Paula teica Fredijam:

– Osi, vari turpināt!

Freds atmeta ar roku.

– Ak, es nekā nezinu… Lieciet man mieru… Mēs braucām sauļoties… Ja laiks nebūtu mainījies, nekas tāds nenotiktu… Un es nebiju piedzēries, bet tikai iedzēris… Tas ir viss, ko varu pateikt…

Viņš apsēdās un sāka knibināties gar portfeļa slēdžiem.

Un nu notika tas riebīgākais. Viņi apsprieda mūsu nodarījumu un domāja, kādu lēmumu pieņemt.

Lietus bija pārstājis. No mākoņiem spiedās bāla saule. Uz skolu sāka vilkties knauķi no otrās maiņas. Apkārt lielai peļķei stāvēja sīko bariņš un meta tajā akmeņus, cenšoties viens otru apkšļakstīt. Viņu portfeļi mētājās zālājā. Sīkie bija laimīgāki par mums.

Apspriešana risinājās vētraini. Vieni mūs aizstāvēja, teikdami, ka mums pirmo reizi paslīdējusi kāja, tāpēc nevajagot taisīt vispārinātus secinājumus, ka mēs neesot nemaz tik slikti. par kādiem tiekot turēti, ka mēs labosimies un nekas tāds vairs neatkārtosies, minēja mūsu labās īpašības utt.

Citi līdzināja mūs ar zemi. Ka mēs esot huligāni, ka mūsu rīcība neesot savienojama ar piederību komjaunatnei, ka jādod mums pamatīga mācība reizi par visām reizēm, lai pataisītu mūs par cilvēkiem(!). Ka mēs esot apkaunojuši savu skolu, savu kolektīvu. Sāka jau ķerties pie mūsu vecajiem grēkiem, apsprieda uzvedību vispār. Cik mums pavirša attieksme pret mācībām, ka mēs neesot labi biedri, kolektīvā mūs nejūtot, ka mēs nihilistiski par visu tikai smīnot un neko neņemot galvā.

Opozīciju vadīja Paula. Pie tā vainīgs atkal tas sasodītais Freds. Vienu laiku Paula bija viņā ieķērusies, – un tad nu viņš nevarēja pāris reižu aizvest šo uz kino? Uz Paulas centieniem Freds necēla ne ausu, un klasē daži jau Paulu pavilka uz zoba, Un te nu bija redzamas sekas.

Opozīcija guva pārsvaru pār mūsu aizstāvjiem. Tur nekā nevarēja darīt, jo mēs nebijām nekādi zelta gabaliņi. Uz vienu pozitīvu vārdu droši varēja likt pretim trīs negatīvus. Mūsu aizstāvji varēja tikai raustīt humānisma zvanu un stāstīt par cerībām uz gaišāku nākotni. Tie otri tādus ideālistiskus uzskatus nepieņēma un rēķinājās kā īsti materiālisti ar praksē pārbaudīto. Bet taisnība nebija ne vieniem, ne otriem. Mēs atradāmies kaut kur pa vidu. Ne labi, ne slikti, tādi mēs esam.

Es te izklāstu tikai diskusijas jēgu. Runāja augstos toņos, kā jau sapulcē klājas. Un, kas pats riebīgākais, ka skaistiem un skaļiem vārdiem runāja daudzi tie, kuriem pašiem jēdziens «komjaunietis» nozīmēja ļoti maz, kuriem komjaunieša gods, pienākums, uzdevumi nenozīmēja gandrīz neko. Nomaksā divas kapeikas mēnesī un okei. Bet ko var darīt? Arī viņi bija komjaunieši, tā ka praktiski jēga vārdam «komjaunietis» vai «nekomjaunietis» bija kļuvusi viena un tā pati. Bet visi runāja skaļiem vārdiem, jo bijām jau komjaunatnē samērā ilgi. Jāatzīstas, arī es protu tā runāt.

Mākoņa stūrītis atsedza sauli, un klase pielija ar spožu gaismu. Uz Temīdu tas neatstāja iespaidu. Tā tikai turēja likteņsvarus, kuru vienā kausā tupēja mūsu trijotne, bet otrā cilvēki gan meta, gan ņēma ārā atsvariņus. Un mēs šūpojāmies starp zemi un debesīm.

Piepeši piecēlās Edgars. Viņš visu laiku bija klusējis. Piecēlās un sāka runāt, pavisam bāls, brebošā balsī.

– Es nesaprotu… es nesaprotu, kas te notiek, – viņš aplaizīja sausās lūpas. – Ko mēs te darām… Viņi tak ir mūsu biedri… Mēs mācāmies kopā jau daudzus gadus. Un pēkšņi šitā… It kā tie būtu niknākie ienaidnieki, ar kuriem nu izdevīgs brīdis izrēķināties… Un runā pat tie, kam nav nekādu tiesību, tā runāt… Kas paši nav labāki… Tagad mālē no sevis baltus eņģelīšus… Par piemēru kaut vai tu, Anton, – viņš pagriezās pret Antonu, kurš izbolīja acis. Es biju domājis, ka Edgars kulsta mēli tikai tāpat, lai izpalīdzētu mums, bet nu sapratu, ka viņš runā pavisam nopietni.

– Atceries janvāri Vienības gatvē. Ar ko tu biji labāks par viņiem? Vienīgi ar to, ka neviens neredzēja… Un es arī tāds pats… Bet tagad mēs nez kā esam kļuvuši pavisam balti, bez mazākā traipiņa, un tie tur atkal pavisam melni… Taču es domāju, ka tas nemaz nav tik svarīgi, ka viņi tikuši pieķerti, bet gan, ka viņi tā darījuši… Es jau saprotu, ka viņi rīkojušies neglīti… Un es zinu sakāmvārdu, ka tas, kas nav noķerts, nav zaglis… Bet es domāju, ka zaglis, kurš nav noķerts, tomēr ir zaglis… Un tagad visi brūk viņiem virsū kā… Es nezinu, vai tas ir pareizi… Kā tādi… Un es domāju, ka ne jau tā nelaimīgā nodarījuma pēc… Bet viņi tak ir mūsu klases biedri… Tā nevar darīt… Lai arī viņi nav visiem draugi… Tomēr tā darīt nevar… Ir taču jābūt… Nevar kā…

Edgars bija galīgi sapinies. Viņš apsēdās. Es daudz dotu, ja dabūtu zināt, ar ko viņš visu laiku gribēja salīdzināt klasi. Bet arī vēlāk viņš man to nesacīja.

Beigu beigās viņi mums ar Jāko iegrieza stingro rājienu ar ierakstu personīgajā lietā. Par Frediju izvirzījās jautājums, vai viņš vispār ir cienīgs atrasties komjaunatnes rindās. To izšķirt nolēma likt priekšā skolas komjauniešu pilnsapulcei.

Ar to viss bija cauri.

Mēs gājām projām.

Freds uzsita Edgaram uz pleca.

– Veco zēn, neņem pārāk to lietu pie sirds!

Ak, dievs, viņš vēl bija spējīgs mierināt otru!

Iznācām no skolas. Debesis bija zilas, zilas.

– Ko nu? – es sacīju. – Jālaiž atkal uz Jūrmalu sauļoties.

– Baltijas klimats, – teica Jāko, un vairāk par to mēs nerunājām.

Es izdalīju cigaretes un pēkšņi apķēros, ka esmu aizmirsis solā portfeli. Mani drausmīgi negribējās iet atpakaļ un redzēt vēlreiz tos. Bet nebija garantijas, ka rīt portfelis atradīsies tur, kur bija pašreiz.

– Mēs būsim pie Fredija, – sacīja Edgars. – Pārāk nekavējies un nerunā ar tiem.

– Vienīgā runāšana var būt šāda, – Freds īsi iesmējās un savilka roku masīvā dūrē.

Ātri uzskrēju pa kāpnēm, nevienu nesaticis. Bet gaiteņa vidū stāvēja Antons, Raitis. Ilvars un runājās. Viņi mani neredzēja. Es uzņēmu ātrumu un cirtos spraugā starp Raiti un Antonu. Ar prieku sajutu, ka katrs mans plecs ietriecas viņos un viņi atsprāgst sānis. Kaut ko sauca man nopakaļ, – bet vai nu es iešu klausīties? Lai nestāv gaiteņa vidū, kur cilvēkiem jāstaigā!

Skrējienā atgrūdu klases durvis un aprāvos.

Klase bija tukša. Ja neskaita Teihmani, kura sēdēja joprojām tai pašā solā, kur sapulces laikā.

– Es atvainojos, skolotāj! Aizmirsu solā portfeli.

Paņēmu to un gāju uz izeju, kad viņa pēkšņi teica tādā nogurušā balsī:

– Īvo, kāpēc jūs esat tādi?

Es apstājos. Jāatzīstas: no tā jau baidījos, ka viņa mani uzrunās.

– Kādi, skolotāj?

– Tu labi saproti, ko es ar to domāju. Es sēdēju šai sapulcē un klausījos, klausījos, un pēkšņi man jūs izlikāties tik sveši, it kā redzētu jūs pirmo reizi. Jūsu dzīvē nav kas kārtībā? Bet varbūt jums kaut kā trūkst?

– Es nezinu… Laikam jau mums nekā netrūkst… Ja nu varbūt vienīgi kaut kas galvā…

Es domāju, ka viņai tas patiks. Jo tiešām – no viņas viedokļa raugoties, šad tad es nudien rīkojos kā nedaudz uz augšu pasists. Bet viņa paskatījās manī un nekā nesacīja, un es sapratu, ka viņai iekrīt prātā, ka es te sāku ņirgāties. Taču es patiešām nebiju domājis tā un sacīju:

– Es to domāju nopietni, skolotāj… Šad tad es pats brīnos par sevi, ko brīžiem nostrādāju…

– Kad sapulcē raudzījos uz jums, es atcerējos savu paaudzi. To, kas uz saviem pleciem iznesa karu. Ar ko mēs atšķīrāmies no jums? Ar to, ka mums dzīve bija ļoti grūta? Ar to, ka savu ideālu dēļ mēs bijām gatavi mirt, lai cik skaļi tas tagad neizklausās, kad tavai dzīvībai neviens netaisās pieskarties?… Četrdesmit otrajā gadā lazaretē ienesa kādu ukraiņu puisi. Viņam bija tikpat gadu cik tev. Viena lode viņam bija vēderā un otra caururbusi plaušas. Viņš sāpēs locījās, zobus sakodis, un raudāja. Bet raudāja viņš ne aiz sāpēm, bet tāpēc, ka ļoti gribēja dzīvot! Līdzēt vairs nevarēja, un viņš to zināja. Un es, kas tādām blēņām kā dievam uzspļauju, piedod, ka es tik vulgāri izsakos, tobrīd lūdzu dievu, lai zēns ātrāk izdzistu. Ne tādēļ, ka viņš cieta sāpes, jo sāpes var panest katrs, bet tādēļ, ka redzēju, ka viņš grib dzīvot, un man likās, ka es sajukšu prātā.

– Un viņš… nomira? – es dumji prasīju. Labāk būtu iekodis mēlē.

– Jā, viņš nomira, – viņa teica.

Mēs klusējām. Tā viņa vēl nekad ar mani nebija runājusi.

– Jūs ar Jēkabu neesat slikti zēni. Par Osi es nerunāšu. No viņa nekas labs nevar iznākt. Bet arī jūs abi dzīvē ejat daudz kam garām kā svētdienas pastaigā. Negribu apmeklēt stundas, tad arī neapmeklēšu. Labāk iešu uz kino vai paklaiņošu pa ielām. Jums nav nekādas pienākuma apziņas. Kā vējš papūš, tā jūs lokāties. Šodien komjaunatnes sapulcē izvirzījās jautājums par Oša izslēgšanu no komjaunatnes. Vai viņam tas ķērās pie sirds? Daudz mazāk nekā man. Mācības viņš šad tad apmeklē tāpēc, ka tas ir kaut kas neizbēgams, uz ko viņu spiež vecāki un sabiedrība. Un ja nu viņš vienīgais būtu tāds? Viņa dzīves veids atstāj iespaidu arī uz jums. Esmu pārliecināta: ja viņa nebūtu klasē, kolektīvs izveidotos daudz veselīgāks un draudzīgāks.

Teihmane no somiņas izņēma papirosu kārbiņu, ierastu žestu saspieda papirosu un aizsmēķēja, pelnus birdinādama sērkociņu kastītē. Es jutu, ka viņa galīgi izsista no sliedēm, ja pīpoja manā klātbūtnē. Mēs zinājām, ka viņa smēķē, bet vēl nekad nebijām redzējuši.

Tomēr par Fredu viņai nebija taisnība. Fredijs nebija slikts čalis. Varbūt viņš bija slikts skolnieks, bet viņš nebija slikts cilvēks. Es tūkstoškārt labāk draudzējos ar viņu nekā ar tādu liekuli Raitīti un viņa kompāniju. Freds nekad neizlikās. Ja viņam kaut ko nepatika darīt, viņš to arī nedarīja un neklapēja ar ausīm. Kāds viņš bija, tāds viņš palika visur. Jums viņš varēja patikt vai nepatikt, bet tāds nu viņš bija, un viss.

Bet stulbākais tas, ka Teihmane par paraugu zēniem stādīja Raiti, jo, raugi, viņš taču mācījās gandrīz uz pieci, četrinieki bija retums, un turklāt viņš vienmēr bija pieklājīgs, cītīgi apmeklēja stundas un izrādīja aktivitāti sabiedriskajā darbā kā skolas sienas avīzes redaktora vietnieks. Bet Teihmane jau nezināja, ka Uzvaras svētku priekšvakarā, vienīgajā dienā gadā, kad viņa nāca uz skolu, piespraudusi ordeni un medaļas, Raitis viņu neķītri apvainoja, un tomēr mēs, Pēteris, Ilvars, Edgars, Jāko un es, kas to dzirdējām, nekā neteicām. Un tas nebija neviens cits kā Freds, kas paveda Raiti sāņus un klusu sacīja, bet ko es tomēr dzirdēju:

– Ja tu vēl reizi pateiksi kaut ko līdzīgu, mums nebūs jāiet uz ateju. Es tev gāzīšu uz vietas un gāzīšu tā, ka zobi saskries tavā draņķa rīklē.

Bet Teihmane jau to nezināja un nekad neuzzinās.

– Es neticu, ka cilvēks, kas šodien prot no dzīves tikai ņemt, – viņa turpināja, – rīt pēkšņi pratīs tai dot, ka cilvēks, kas šodien neprot būt godīgs, rīt tāds kļūs. Dažbrīd taisni nolaižas rokas, kad to redzi.

– Nav jau nemaz tik ļauni, skolotāj, – es žēli teicu.

– Jā, – sacīja viņa. – Nav jau nemaz tik ļauni… Mēs tikai dzīvojam… tāpat vien… ja nu dieviņš to dzīvībiņu devis… kāpēc tad tā vienkārši arī nepadzīvot… pasaule taču tik skaista… Labi, esmu jau tevi diezgan aizkavējusi.

– Uz redzēšanos, skolotāj!

– Visu labu!

Viņa palika sēžot. Es izgāju no klases. Ko viņa no manis ar to dzīvošanu gribēja? Kā tad savādāk es varu dzīvot, ja mācos desmitajā klasē? Jābeidz vidusskola. Ko tad vēl?

III

Ilgi gaidītā vasara bija atnākusi.

Līdz brīvlaikam palicis pavisam maz.

Frediju izslēdza no komjaunatnes. Jāko bija aizņemts ar sirdslietām, mūždien nevaļīgs un kaut kur pazuda. Mēs ar Edgaru joprojām kasījāmies un atkal izlīgām.

Ar klasi attiecības palika saspīlētas. Freds gribēja iekaustīt Raiti un Antonu, bet kaut kā neradās piemērots brīdis.

Piejūras pļavas slīga ziedu krāšņumā.

Koki un krūmi bija žilbinoši zaļi, un visapkārt dvesmoja zāles smarža. Zāle smaržoja pēc vasaras un piena, un, tajā atgūlies, noreibi un tev šķita, ka debesis gāžas pāri un tu ienirsti zilā, zilā mākonī. Tā bija zāle, kurai cilvēka kāja vēl nebija pāri gājusi, un tikai vienā vietā kā laivas sliede uz spoguļgludas ezera virsmas vīdēja taka, pa kuru gājis biju es.

Man pretim nāca Diāna.

Es stāvēju pie viņas mājas vārtiņiem kā toreiz. Viņas augums vispirms pazibēja zaļo ceriņu krūmu ēnā un tad skaidri iezīmējās saulē, kad viņa nāca pa taciņu uz vārtiņiem, un likās, ka viņa nes saules starus sev līdzi. Viņa tuvojās graciozā solī, it kā dejodama pie kādas nedzirdamas mūzikas, kas skanēja tikai viņai vienai, bet es jautu, ka tā bija melodija par kaut ko skaistu un labu, un man gribējās dziedāt līdzi.

– Sveicināts, Īvo, – viņa viegli uzsauca, atraudama savu skatienu no manām acīm, kuras likās apmaldījušās viņas acīs.

– Bonjour, – es smaidīdams sacīju vienu no diviem teicieniem, ko zināju franciski, otrs bija cést la vie.

Viņa bija īsā salātzaļas krāsas kleitiņā, vieglā kā puķu smarža. Uz labās rokas viņai bija dzintara rokassprādze, kas trakoti labi saskanēja ar zeltaino iedegumu.

– Parlez vous française? – viņa jautāja, un acis smējās.

– Nē, nē, – es atteicu. – Tas gandrīz vienīgais, ko zinu.

– Īsti vasarīga diena. Kur mēs apmetīsimies? Vai tepat ārā?

Es piekrītoši pamāju. Vienalga, kur.

Viņa paņēma mani zem rokas un aizveda ceriņu ēnā, kur stāvēja balts galds un no klūgām pīti atzveltnes krēsli.

Diāna atstāja mani, lai atgrieztos pēc īsa brītiņa.

Es pēkšņi jutos it kā nokļuvis gadsimta sākumā. Ja ne džinsi un cigaretes «Rīga». Ja ne raķetes un kosmiskie kuģi, cilvēki uz Mēness un atombumba, signāli no citām civilizācijām un daudz kas cits manās smadzenēs, nekad neizdzēšams iespaids būtu pilnīgs. Balts galds ar izliektām kājām un balti pīti krēsli. Visapkārt agri uzziedējušas puķes, dzeltenīgi grants celiņi, liegs vējiņš šalca un čabināja lapās, kas aizsedza skatu uz apkārtējo pasauli. Caurspīdīga gaisma.

Esmu kaut ko līdzīgu redzējis filmās par veciem laikiem.

Aiz muguras atvērās logs, un izdzirdu dziesmu franču valodā un Diānas balsi, kas sauca mani.

Viņa pa logu pasniedza divas glāzes kafijas apsudrabotos glāžu turētājos. Mūsu rokas saskārās, kad es neveikli paņēmu abus traukus. Nolicis uz galda, atgriezos un saņēmu divas glāzītes un pudeli dzirkstošās «Veldzes».

Glīti sakārtoju uz galda un aizsmēķēju. Par pelnutrauku kalpoja milzīgs gliemežvāks.

Es pieliku to pie auss un aizvēru acis.

Maigi sārtā moluska balsī iešalcās dienvidu jūra, mani apņēma siltā un glāstošā Hellādas dvesma. Ugunssarkana saule grima Egejas jūrā. Sākās tikko tveramais mirklis starp dienu un nakti. Un kā nopūta iešalcās gliemežvākā. No tāliem un nezināmiem krastiem atskrēja seno dienu vējš, un grieķu kuģi, gadu tūkstošiem veci, viegli un trausli kā sniegpārsliņas, sašūpojās vīna sārtajās viļņu putās un izslējās lepni kā gulbji. Skan līksmi smiekli, un žvadz enkuru ķēdes. Jūrnieku sejas prieka pilnas, katrs seno kuģu loceklis trīs trakā skrējiena alkās. Enkuri augšā! Paceļas buras kā balti spārni. Aiziet! Aiziet! Milzu gulbji aizlido, šķeldami nu jau mēness apmirdzētos viļņus un :griezdami vējam pretim krūtis. Burās trako vējš. Braucēju sejās spīd sviedri. Uz priekšu! Ātrāk! Ceļš gadu tūkstošu garumā! Es redzēju vēl priekā smejošas sejas, tās nozibēja gar acīm, un kuģi aizlidoja pāri baltmirdzošām bangām un pazuda Egejas jūras tālēs…

Tā visa vairs nav, bet gliemežnīcā ierakstīts tikpat kā videomagnetofonā.

Es dzirdēju, kā Diāna uzliek franču dziesmiņu vēlreiz. Tad jau viņa nāca.

Gaišzaļais tērps pie katras kustības šķita maināmies te tumši zaļā, te zeltainā krāsā. Ikreiz, kad palūkojos Diānā, viņa viegli pasmaidīja. Viņa it kā pateicās par to, ka esmu šeit. Es vēl nesapratu viņas attieksmi pret mani. Atcerējos pirmās divas reizes, kad viņu redzēju, vēroju tagad, un katru reizi viņa bija citāda. It kā trīs dažādas Diānas. Un, vērojot viņu šodien, mana paļāvība auga augumā, es jutos viegli un gaisīgi, mans prieks likās atbalsojam visus priekus, kādi vien uz šīs zemeslodes ir.

– Tā ir skaista dziesma, – es teicu. – Tā ir brīnumjauka dziesma. Žēl tikai, ka nesaprotu vārdus. Arī tiem jābūt brīnumjaukiem. Esmu nolēmis kādreiz iemācīties pilnībā angļu, franču, vācu. Itāļu un spāņu valodas. Ar tām jāpietiek visam mūžam. Vari sarunāties jebkurā pasaules malā.

Dziesma vēl nebija beigusies, kad viņa teica:

– Uzliec dziesmu vēlreiz. Mēģināšu tev pārtulkot.

– No franču? – es pabrīnījos.

– Kas tur sevišķs? Kādreiz bija tāda aizraušanās. Mācīties valodas.

Aizgāju pie loga, palecos un ar ceļiem nometos uz palodzes. Radiola stāvēja pie paša loga. Atskaņotājā griezās ilgspēlējošā plate. Paliku adatu atpakaļ. Beidzās dziesma, kuru pretīgā balsī ķērca kāds rumānis. Nākamā būs atkal mūsu.

Atvēru pudeli un steigšus ielēju «Veldzi». Mēs pacēlām gaišās glāzes un paskatījāmies viens otram acīs.

– Laimē, – viņa teica un virpināja slaidajos pirkstos glāzi. Tajā skraidīja mazas gāzes bumbiņas.

– Laimē, – teicu es un maziem malkiem dzēru. Viegls, viegls, mazliet kodīgs bija dzēriens.

Skatījos, kā viņas lūpas pieskaras glāzes malai un kā kustas zeltainā kakla gāmurs.

Sākās dziesma, un viņa nolika glāzi. Viņa bija izdzērusi tikai kādu trešo daļu. Es turpretī pilnīgi tukšu.

– Dāvini mīļotai ziedus… Savas sirds sarkanos ziedus… Saules sārtos staros kas zied… Un neliec tai sapņot par tiem… Dāvini mīļotai ziedus… Mēnesnīcā bālā kas zied… Un neliec tai sapņot par tiem…

Piedziedājumu viņa klusu dziedāja līdz. Balss viņai bija patīkama, un dziedot viņa divas reizes kaut kā jauki iesmējās.

Ziedi nesmaržo sapnī,

Ziedi nesmaržo sapnī,

Ziedi nesmaržo sapnī,

Nesmaržo sapnī nekad…

– Īvo, lūdzu, neskaties manī tā! – viņa piepeši iesaucās. – Es zinu, ka dziedu nepareizi. Bet tagad pat nespēju nodziedāt tā, kā protu.

– Nē, nē, tu dziedi skaisti!

Viņa atkal smējās, māja ar roku.

– Apklusti! Citādi nedzirdēsi visu dziesmu.

Viņa no jauna pārvērtās uzmanībā, saspringti tverdama franču vārdus.

– Mīlas aizskartās sirdis… Gida mīlu, gaida ziedus… Steidzies, sirds gaidās var salūzt… Ziedus rudens salna var skart… Vītušie ziedi neuzzied… Lūzusi sirds vairs neiemīl… Dāvini mīļotai ziedus… Un neliec tai sapņot par tiem…

Un viņa dziedāja līdzi:

Ziedi nesmaržo sapnī,

Ziedi nesmaržo sapnī,

Ziedi nesmaržo sapnī,

Nesmaržo sapnī nekad.

Dziesma izskanēja, sākās cita par Parīzes zilajām debesīm; to es jau biju dzirdējis.

– Vārdi gan bija tādi… sentimentāli, – es teicu.

– Tev nepatika?

– Es jau nesaku, ka nepatika, saku tikai, ka vārdi likās tādi sentimentāli.

– Varbūt, – viņa pasmējās.

– Bet visvairāk man patika dziesmā, ka tu dziedāji līdz.

Mūsu skatieni lidinājās zeltainajā gaismā viegli kā cīruļu treļļi.

Pasaulē vēsmoja briestošo ceriņu pumpuru rūgtenā dvesma.

Sestdien mums stundas nenotika, jo devāmies ekskursijā uz Tukumu.

Freds braukt līdzi kategoriski atsacījās. Es arī negribēju, bet Teihmane pierunāja, un bija neērti atteikties. Es jau sāku domāt, ka viņa pēc tās nelaimīgās sapulces pret mums izturas savādāk.

Taču savus maldus ieraudzīju jau Tukuma bufetē, kur mēs ieturējām nelielas brokastis. Nopirkām pa kausam ūdeņaina alus, kad pieskrēja Teihmane un sāka kliegt, kas te notiekot, to viņa nepieļaušot, lai mēs tūlīt ejot ārā. Uz mums jau sāka skatīties un smīnēt citi bufetes apmeklētāji, bet kāds onkolītis pat aizstāvēja:

– Kundzīt, viņi tak jau lieli puiši!

– Jūs nekā nesaprotat! – atcirta Teihmane. Es jutos patiešām neērti un biju laimīgs, kad tiku no bufetes laukā.

Noklaiņojāmies bez jēgas, līdz pusdienā iznācām pie mežezera, kas, salīdzinot ar līdzīgiem, bija tīri prāvs. Vietējie bija ierīkojuši peldētavu un uzcēluši tramplīnu. Divi večuki sēdēja uz steķiem un makšķerēja.

Apmetāmies uz soliņiem, jo visiem pēkšņi sagribējās ēst. Čaukstēja plastmasas maisiņi un papīri, paukšķēja limonādes pudeļu korķi. Nu tik taisījās uz lielo izēšanos. Izvilku no kabatas trīs beļašus, ko biju nopircis stacijas bufetē, un gāju pie Edgara un Jāko. Viņi bija apmetušies nostāk no visa bara. Kaut arī mūsu attiecībās ar klasi bija iestājusies šķietama saskaņa.

– Īvo, Īvo! – sauca Sarmīte, kas abas ar Māru uz baltas drāniņas krāva maizītes. Pret Sarmīti es izturējos tā, it kā toreiz pie mietpilsoņiem nekas nebūtu bijis. Arī viņa izturējās tāpat, kaut gan nezinu, ko domāja par mani.

– Kas tad noticis?

– Esi tik laipns un attaisi mums limonādes pudeli, – viņa sacīja.

Tas bija satriecoši, jo Māra no somas vilka laukā vēl divlitrīgu termosu.

– Jūs nebaidāties pārēsties? – es prasīju.

– Hi, hi, hi, hi! – ķiķināja Māra. – Maizītes vieglāk nest vēderā nekā somā.

– Tik liels džentlmenis tu neesi, lai panestu mūsu somas, – Sarmīte piebalsoja.

– Vienkārši neciešu, ka cilvēki nav praktiski. Kas kait tā kā man nopirkt bufetē beļašus un iebāzt kabatā? Rokas brīvas. Varētu jau panest, bet baidos, ka nākamajā ekskursijā jūs somā iebāzīsiet vēl petrolejas plītiņu.

Bah! Man pret pieri atsitās saņurcīta papīra tūta. Nu abām bija lielie smiekli.

Pie rokas nekā derīga nebija, un taisīju pudeli vaļā ar zobiem.

– Trakais! Tu izlauzīsi zobus! – Sarmīte iebrēcās.

– Nekas, ieliks plastmasas. Tie vismaz nekad nesāpēs un nebojāsies, – mierināja Māra.

– Pareizi! Tā ir brīnišķīga ideja, tikpat liela kā debesskrāpis. Īvo, lauz stiprāk!

Tagad viņa dabūja ar pudeles korķi pa pieri.

– Cik tu esi slikti audzināts! – viņa smējās. – Kā tu izturies pret dāmu!

– Atradusies dāma! – es teicu.

Tas Mārai tik ļoti patika, ka viņa ielēja plastmasas glāzītē kafiju un piedāvāja.

– Paldies! Liels, liels paldies. Es labprāt izdzeršu glāzi smaržīgas kafijas.

– Fui, cik viņš pēkšņi kļuvis galants! – Sarmīte saviebās. – Taisni riebjas.

– Neklausies! – atteicu.

– Tādi ir visi mūsdienu čaļi, – smīnēja Māra. – No rupjības līdz pārmērīgam smalkumam viņiem tikpat kā nošņaukt degunu.

– Ņem lašmaizītes, Īvo! – piedāvāja Sarmīte.

– Paldies par sirsnīgajām rūpēm, rupjās lēdijas! Es labāk ēdu savus beļašus.

– Mēs jau rūpējamies par sevi, ne par tevi. Mums būs mazāk jānes.

– Nu jā, viņš labāk ēd kaķa gaļu, – Māra teica Sarmītei. – Bet varbūt viņš vienkārši nezina, ar ko pilda tādus beļašus?

– Tik tiešām, – es sacīju. – Labāk ēdu gudru kaķi nekā muļķa zivi.

Man viņas sāka krist uz nerviem. Sarmīte laikam mēģināja man atspēlēties. Nu, protams, nevar jau tā jokoties ar cilvēka jūtām. Bet divi tādi skuķi, kurām mēles īstajās vietās, pusstundas laikā var iedzīt tevi kapā. Ja vien uznāk tāda vēlēšanās.

Pienāca Raitis ar fotoaparātu.

– Acumirkli! Tūlīt iestādīšu attālumu.

Es ātri izdzēru kafiju un apdedzināju rīkli. Bet es negribēju atrasties uz viņa sasodītās filmiņas. Uztaisīs manu bildi, piespraudīs pie sienas un mētās manī virtuves tuteni.

– Paldies! – noliku glāzi un pielēcu kājās.

– Īvo! Ņem tak lašmaizīti un nemuļķojies. Nopietni! – Sarmīte uztraukusies iesaucās.

– Vēlāk, vēlāk, – es teicu un gāju pie draugiem. Jāko un Edgars gremoja žāvētas reņģes bez maizes.

– Kur tik pagrozies, visi ēd zivis.

– Zivīs daudz fosfora, – Jāko izspļāva asaku. – Es gribu būt gudrs.

– Nu kā tad, – Edgars piebilda ar dīvainu smaidu. Šodien viņš atkal bija kļuvis jocīgs.

Es uzmetu katram priekšā pa beļašam, bet Edgars novilka:

– Paldies! Ja es gribētu, nopirktu pats.

– Nu, ja neesi nopircis, tad ēd!

– Neesmu nopircis tāpēc, ka negribu.

– Apēdīsi vēlāk, kad sagribēsies.

– Nesagribēsies, – viņš sacīja.

– Varbūt tomēr sagribas, – es teicu, tiesājot lielu reņģi, kas vienīgā bija palikusi uz papīra. Edgars neatbildēja, satina asakas papīrā un aiznesa pie ugunskura, kuru dedzināja pārējie čaļi.

Man rokās palika stulbās zivs galva izbolītām acīm un asaka. Es pametu to zem sola, jo Edgars jau nu varēja pagaidīt, kamēr apēdu. Tā notiek vides piesārņošana, kad viens cilvēks nevērīgs pret otru.

– Uzmanību, uzmanību! – rokas ruporā salikusi, sauca Teihmane. – Pēc četrdesmit piecām minūtēm mēs dosimies projām. Uzņemiet laiku un neaizklīstiet tālu!

Bet pati ar dažām meitenēm iegāja mežā meklēt murķeļus. Visām rokās bija plastmasas kulītes, kuras laikam cerēja nepilnā stundā pielasīt.

Atnāca Edgars, un mēs aizsmēķējām. Vienam večukam bada pātagas galā spirinājās sīka zivtele. Viņš to noņēma un iemeta spainī, kas abiem makšķerniekiem bija kopīgs.

Es neatzīstu blēņošanos ar makšķerēm. Varbūt tāpēc, ka vajadzīga liela pacietība, kuras man nav. Kad nekas neķeras, es sāku nervozēt. Tā vairs nav atpūta pie dabas krūts, bet kaut ka dumjš!

– Cik no tramplīna augšas līdz ūdenim varētu būt? – pēkšņi prasīja Edgars.

– Kādiem desmit metriem jābūt, – Jāko atteica.

– Droši vien, – es piebildu. – Augstāk diez vai.

Un tikpat piepeši sajutu, ka nebūs labi. Atmiņā pazibēja brīdis pie kārtīm toreiz Freda mājās. Bet es nekā nesacīju. Toties ierunājās Edgars.

– Klāt jau vasara. Ūdens silts.

– Jūrā cilvēki sāk peldsezonu, – prātoja naivais Jāko. – Mežezerā ūdens temperatūrai jābūt vēl augstākai. Varbūt derētu nopeldēties?

– Nezinu, – Edgars klusu sacīja. – Bet Īvo varētu pamēģināt. Parādīt savu prasmi nirt no desmit metru tramplīna.

Tas nu bija izteikts. Labi, ka viņš nevilka garumā un nespēlējās kā čūska ar trusīti.

– Tev tik ļoti gribas to redzēt? – es brīnījos. – Vai tad tu filmās neesi redzējis, kā cilvēki lido no tramplīna?

– Esmu redzējis. Bet neesmu redzējis, kā to dari tu.

– Un tev tik ļoti gribētos to redzēt?

– Ļoti, – viņš teica.

– Varbūt tiešām sagādāt mazajam bērniņam Edgariņam prieku? Varbūt tiešām demonstrēt, kā Īvo Bergs nirst no desmit metru tramplīna?

– Tas būtu jauki, – Edgars samirkšķināja garās skropstas. Viņš nudien izskatījās pēc sīka, kaprīza puišeļa.

– Ak, tās derības kāršu spēlē, – Jāko beidzot aptvēra.

– Nē, zaudējums kārtīs, – Edgars izlaboja.

Jāko sāka smieties. Ka nedrīkst pavasarī lēkt ūdenī, to viņš saprata. Bet ko nozīmē ienirt no desmit metriem arī vasarā, līdz viņam neaizgāja. Viņš laikam domāja: ja lec daudzi, tad arī man tā nav nekāda problēma.

– Jāko, tu esi kādreiz lēcis no tāda augstuma?

– Nē, – viņš teica. – Nav gadījies.

– Es jau tā domāju, – man atlika tikai sacīt.

Edgars klusēja. Paraudzījās pulkstenī, bet tā, lai arī es šo kustību pamanītu.

Nopīpoju cigareti un iemetu ūdenī. Ap izsmēķi sagriezās muļķa zivteļu bars.

– Edgar, kā tev šķiet, vai zivis var iemācīt pīpot? Suņus it kā varot.

– Tev varbūt tas izdotos. Citiem diez vai.

Aizsmēķēju jaunu cigareti un uzsitu Jāko plecam.

– Atnāc līdzi. Paturēsi drēbes.

Jā, kāpēc gan ne. Ja nu es gribot lēkt. Tikai tas jādarot ātri, kamēr Teihmane neesot atgriezusies. Nekas šausmīgs jau neesot, jo kas tad nu varot ūdenī gadīties, bet viņa noteikti uztraukšoties un ļaušot vaļu emocijām.

Mēs kāpām tornī. Edgars vilkās nopakaļ sakniebtām lūpām.

– Ko tu te lien? – es viņam uzbrēcu. – Lasies lejā. Citādi nejauši var gadīties, ka arī tu ielido ezerā.

Viņš neatbildēja, bet zemē nekāpa.

Es piegāju laukumiņa malai un paskatījos lejā. Nudien, tur bija vairāk nekā desmit metru. Bet kam nu es to tagad varēju iestāstīt?

Es fiksi norāvu drēbes un iegrūdu Jāko rokās.

– Pastāvi man priekšā, lai viņi no lejas neredz, kas te gatavojas, – izdvesu.

Bet mani dārgie klases biedri jau bija pamanījuši, un es dzirdēju viņu ziņkārīgās balsis un smieklus.

Paraudzījos debesīs, cigareti zobos iekodis. Saulei garām papeldēja pūkains mākonītis, un ezera virsmā iemirdzējās sudrabainas zvīņas. Tumšais egļu mežs iekļāva ezeru, kas kā teiksmaina dzīvnieka mirdzošā acs gulēja zem manām kājām. Paraudzījos tieši lejup, un tā bija vienīgā vieta visā ezerā, kurā melnēja bezdibenis. Likās, ka tornis kļuvis vēl augstāks.

Es zināju, ka mierīgi aizpeldēšu līdz peldētavas steķiem, es zināju, ka aizpeldētu daudz, daudz tālāk, bet domāju par to, ka nāksies ienirt aukstā, tumšā nebūtībā. Te, augšā, bija dzīve, tur, lejā, nāve. Man no augstuma vienmēr bijis bail. Nevaru pat saskaitīt, cik reižu sapņos nez kāpēc esmu kāpis kaut kur augstu, augstu, un vienmēr man ir paslīdējusi kāja vai atšļukušas rokas, vai kāds pagrūdis, un es, drausmās pamiris, esmu gāzies lejup kā akmens. Tiesa, vienmēr esmu pamodies, pirms pieskaros zemei.

Torņa smaile bija atsegta vējam, un man sāka salt. Klabēja zobi, bet roka aptvēra margu laukumiņa malā. Tobrīd es atdotu gadu no dzīves, lai jau peldētu uz krastu. Viss apkārtējais kļuva sīks, eksistēju tikai es un melnais bezdibenis. Nu, nu, es sevi drošināju, tūlīt, tūlīt, vēl tikai sekundi, pussekundi, sekundi, es jau atlaižu rokas, es jau lidoju, bet plauksta arvien stingrāk žņaudza koka margu.

Edgars kaut ko sacīja, viņš man pat pieskārās, satvēra pie delma, bet tas vairs neattiecās uz mani. Es lēnām liecos uz priekšu, it kā mani vilktu kāds neredzams smagums. Roka iztaisnojās un kavēja šo kustību. Es jutu, ka pirksti atlaižas, gludā marga izslīd no plaukstas, un roka, zibenīgi sacirtusies dūrē, satver vienīgi vēja brīzi. Es iekliedzos un ķēru pēc margas, bet zaudēju līdzsvaru un gāzos lejup.

Mani aprija melna nakts.

Sirds gandrīz apstājās.

Nakts aizcirta elpu, smacēja, spieda krūtis, līda degunā, ausīs, mutē, un man likās, ka tūlīt sajukšu prātā. Laikam biju šausmās kliedzis, jo, kad nokļuvu virspusē, biju pamatīgi sakampies ūdeni un rīstījos kā pats nelabais.

Izmisīgi sitos ar kājām un rokām. Ātrāk uz krastu, lai mani dzelmē neierautu vēlreiz!

Piepeldēju steķiem netālu no makšķerniekiem. Abām rokām iekrampējos dēļos. Man nebija spēka izrāpties.

Čaļi bija klāt. Četras rokas pasniedzās pretim un izrāva mani no dzelmes. Es nepaskatījos, kas sniedza rokas. Es tās tikai satvēru. Ja būtu pie pilnas sajēgas, es neņemtu Edgara roku, tik tiešām ne. Labāk būtu tupējis ūdenī, kamēr atgūstu spēkus.

– Nu kā, Īvo? – tarkšķēja Jāko. – Tu viss trīci. Ģērb ātrāk kreklu. Nevajadzēja lēkt. Edgars taču teica, ka ņem atpakaļ savus vārdus.

Es uzrāvu kreklu un džinsus pārmetu plecam. Gāju uz krastu. Dēļi līgojās, un man trīcēja kājas.

Tramplīna piekājē uzvilku džinsus un šņorēju kedas. Pievilkās Edgars un ieteicās tādā tonī, it kā nekas nupat nebūtu noticis:

– Tev nevajadzēja lēkt.

– Tu pats to gribēji, un tev bija taisnība: kārtīs es biju zaudējis, – izgrūdu vienā elpas vilcienā.

– Pirms tu nolēci, es teicu, ka ņemu savus vārdus atpakaļ.

– Vai tiešām? – es brīnījos. – Bet toreiz Freda mājās tu kauci, ka ne aizklausīties, šodien pusvārdiem turpināji to pašu un, kad es jau noģērbies stāvu uz tramplīna malas, tu pasaki, ka ņem vārdus atpakaļ. Nu tad ar labais Edgariņš uzradies. Humānists! Cilvēku draugs!

– Un tomēr nebija prātīgi, ka tu mani nepaklausīji. Es taču patiesībā tā nemaz negribēju.

– Ak šitā gan? Tu to nemaz negribēji, bet tomēr novedi tik tālu, ka man to nācās izdarīt.

– Es tak tev teicu…

– Tu domā, ka es kaut ko dzirdēju?! – man izlauzās pret paša gribu, un es vairs nevarēju apstāties. – Es taču biju nobijies kā beidzamais lupata! Es trīcēju aiz bailēm! Jā, jā, es to varu pateikt tev un nebūt nekaunos. Vienīgais, ko es dzirdēju un redzēju, bija tas melnais bezdibenis tur lejā!…

Viņš bija apjucis. Laikam necerēja ko tādu dzirdēt. Un žēlīgi novilka:

– Īvo, lai nu kā, bet šitais gājiens no tavas puses bija muļķīgs…

Man iekšā viss sagriezās. Es tomēr biju nolēcis, kaut gandrīz vai nobeidzos aiz šausmām, es biju niris tūkstoš reižu tur zem ūdens, un nu viņš, kas pie tā vainīgs, uzdrīkstas vēl šādi izteikties! Ko te vairs līdzēja vārdi?

Un es gāzu. Edgaram pa ģīmi. Jāsaka, tai brīdī izjutu drausmīgu baudu. Desmit visaizskarošākās atbildes nespēj līdzināties kārtīgam sitienam draņķim pa purnu.

Viņš paguva izraut rokas no kabatām tikai tad, kad atsitās ar muguru pret tramplīna stabu.

Viņa meitenīgā seja ar garajām skropstām un cirtainajiem matiem sašķobījās. Es gaidīju, ka viņš tūlīt klups man virsū, bet nekas tāds nenotika.

Jāko stāvēja un skatījās. Te uz Edgaru, te uz mani.

– Pieliec acij naža asmeni, – ciniski teicu, – citādi dabūsi kādu laiku pavalkāt saules brilles.

Viņš neatbildēja un pārvilka delnu lūpām. Tad izslēkās un gāja prom.

Mēs klusēdami sekojām.

Nu biju kļuvis par dienas varoni.

Visiem atbildēju, ka ielēcu ezerā aiz gara laika. Tālākās runās neielaidos.

Manas dusmas bija acumirklī pagaisušas. Man tomēr nevajadzēja viņam sist. Un pats galvenais – nekādi nevarēju saprast, kāda velna pēc tam visam bija jānotiek.

Stacijā nokļuvām tikai vakarpusē.

Krēsloja. Vagons nebija apgaismots.

Mēs trijatā ieņēmām vienu solu nodalījumu. Edgars un Jāko sēdēja man pretim.

Priežu zaros mirkšķināja saule. Gaisma zibēja Edgara kreisajā vaigā. Es redzēju, ka zem acs izveidojies zilums. Pamatīgs zilums. Es biju trāpījis precīzi.

Edgars uzlika kājas uz sola un svilpoja kādu melodiju.

Skolā tuvojās pārcelšanas eksāmenu laiks. Tie, kas bija cītīgi mācījušies visa gada laikā, tur nesaskatīja nekādu problēmu. Savādāk bija ar citiem. Fredijs pat staigāja apkārt, divniekus uz trijniekiem labodams. Viņš skolotājiem bija apnicis tikpat kā kareivjiem «Šveikā» Baluns, kas mūždien meklēja kaut ko ēdamu. Tomēr Freda dūšīgā būda un tai pašā laikā sirdi iežēlinošā bezpalīdzība darīja brīnumus, un viņš tiešām mācībās savilka galus kopā.

– Jāstaigā gan kā grēku nožēlotājam pie biktstēva, – viņš secināja. – Bet tomēr tas ir labāk nekā regulāri mācīties.

Vienmēr nesu Diānai puķes, katru reizi savādākas, kā dziedāja tai franču dziesmiņā. Un ikreiz viņa bija priecīga un teica, ka ziedi stāvot vāzē līdz nākamajai reizei, kad es atbraucot. Kaut arī nereti puķes vienkārši saplūcu pļavā. Jo nav jau svarīgi, kādas puķes, svarīgi ir, kas tās dāvina.

… blāvā dzintara sprādze viņas slaidajā, nervozajā rokā. Kristāliņu medaljons zeltaini iedegušajā krūšu bedrītē. Zīdainie mati, sasprausti ar ziloņkaula margrietiņu. Tumšās acis, varbūt viegli zaļganā nokrāsā, kad viņa smējās. Viņas dejojošie soļi un kaķenes laiskums, kas pēkšņi pārvērtās panteras elastīgā dzīvīgumā. Depresija. Un nerātna, bērnišķīgi jauka. Vēlēšanās noskūpstīt, kas novakarē stāvam jūras kāpās, atspiedušies pret priedes stumbru. Atļauja aplikt rokas, viegls smaids un tikpat viegls uzsitiens pa manām lūpām. Vijīga kustība, un rokas tver tikai vējā drebošo priedi…

Sestdienas vakarā nopļautās pļavas un siena zārdi tinās baltā miglā. Dzestrums kāpa no zemes. Tālumā māva govs un šķindināja ķēdi, prasīdamās mājup.

Vakarkrēsla bija ieslīgusi Diānas dārzā.

Viņas logā blāzmoja vāja gaismiņa.

Es negribēju traucēt mājiniekus un aizzagos līdz logam. Uz galda dega naktslampiņa ar sārtu abažūru. Istaba grima tumsā, un vienīgais gaišums bija viņa.

Diāna sēdēja ar muguru pret logu un smēķēja. Pelnutraukā bija cigarešu gali. Viņa bija smēķējusi daudz.

Piepeši viņa it kā sajuta, ka stāvu pie loga, lai gan biju pavisam kluss. Viņa pagriezās un uzsmaidīja man nogurusi. It kā sacīdama: «Ak, tas esi tu! Tomēr labi, ka atnāci.»

Viņa pienāca logam, noņēma no palodzes māla vāzi ar tulpēm un atvēra. Viņa lūkoja pasmaidīt, un nu smaids jau bija viņas.

– Dažbrīd es… dažbrīd man kļūst pārāk smagi…

– Es saprotu, – teicu.

– Pārdzīvots tik daudz… Tev ir labāk…

– Zinu…

Es iekāpu istabā un aizvēru logu. Gribēju nolikt vāzi uz palodzes, bet viņa teica, lai atstājot vien uz galda. Viņa nodzēsa gliemežnīcā cigareti. Piespiests bija par vāju, un tā turpināja gruzdēt. Es noberzu cigaretes galu līdz pašam filtram. Gliemežnīca sašūpojās un svārstījās no vienas puses uz otru. Viņa vēroja, līdz gliemežnīca sastinga.

– Vai es tev patīku? – viņa negaidīti jautāja.

– Jā, – es atteicu. – Protams.

– Vai tu… es gribu teikt, vai es varētu būt, ko tu, iespējams… Kas par muļķībām! Tu pats zini, ko gribu sacīt… Tikai neiedomājies, ka neesmu pie pilnas sajēgas… Tikai neiedomājies, ka es to nezinu… Es zinu visu par tevi un sevi… Un pašai man no tā maz labuma…

– Tu esi skaista, – es nočukstēju. – Kā viskrāšņākā puķe pasaules lielākajā dārzā.

Viņa vāri pasmaidīja.

– Tu esi tik neatsaucīgs.

– Ko? – tikko dzirdami izdvesa manas lūpas.

Viņa bija pienākusi pavisam tuvu, balss skanēja apslāpēti. Es apburts skatījos viņas acīs, un tur bija viss, kādēļ cilvēks dzīvo. Es pacēlu roku un atbīdīju viņai no pieres matu cirtu. Mana roka noslīdēja pār mīkstajiem matiem un palika uz viņas kakla. Es pirkstiem jutu pieskaramies sidraba ķēdīti un zeltainās ādas siltumu. Piepeši viņa alkaini tiecās man pretim, ar lūpām un visu augumu, un es tiecos pēc viņas. Mūsu lūpas izmisīgi saskārās, un man noreiba galva. Es pats sevi vairs nepazinu.

Es turēju viņu savās rokās, un viņa kļāvās pie manis ciešāk un ciešāk. Pēkšņi viņa novērsās un atraisījās no manām rokām. Aizgāja pie grāmatplaukta, paņēma dažus sējumus un nolika uz galda.

Biju apreibis kā no vīna. Galvā joņoja tūkstoš domu, kas reālo izpausmi guva vienā: pateicībā liktenim, ka eksistēju un eksistē viņa.

Viņa atstāja mani šūpojamies it kā šūpolēs. Lai! Viņa droši varēja domāt, kas viņš tāds ir, salīdzinot ar mani. Viss ir brīnišķīgi, viņa droši varēja domāt, viņš ir pieveikts, esmu uzmetusi viņam laso kā nepaklausīgam ērzelēnam, un viņš kļuvis rāms. Es varu viņu vest, kur gribu, darīt ar viņu, ko gribu. Par vienu manu smaidu vai skūpstu viņš skries no vienas prērijas malas līdz otrai, kas iesniedzas bezgalībā. Viņš pieder man, esmu viņu ieguvusi par vienu skūpstu, kurā viņš aizmirsa visu. Es kļuvu viņa pasaule, un divu pasauļu nav…

Diāna lika somā grāmatas. Viņas satraukums, cik piepeši sācies, tik ātri arī bija pierimis.

– Atceros, kā toreiz tevi gaidīju… Gaidīju katru dienu… Vismaz man pašai bija tāda sajūta, ka esmu tev iepatikusies… Jutos kā roze, kas gaida dārznieku…

Elpai skarot viņas matu smaržu, es spēji pagriezu Diānu pret sevi.

– Ā, – viņa izdvesa, mazliet brutālās rīcības pārsteigta, uzlika rokas maniem pleciem. Es piekļāvu viņu, glāstīju plecus un rokas, un skūpstīju viņu vēl un vēl, un viņas seja, sniedzoties pretim, bija paļāvības pilna, un sausās lūpas viegli trīsēja.

Piepeši jūras pusē uzliesmoja zibens šautra, un viņas seju ieraudzīju baltu kā sniegu, un baltas bija manas rokas, kas saudzīgi turēja viņas galvu. Spožajā gaismā acīs pazibēja baiļu ēna.

Nogranda pērkons. Istabā bija kļuvis tveicīgi. Negaiss bija piezadzies nemanot.

Ūdens šaltīm gāzās no satumsušajām debesīm. Lietus lāses bungoja skārda palodzi un pakšķināja rūtīs, tecēja žigli kā skaudras uz zemi.

Mēs piegājām logam.

Es atvēru labo pusi.

Istabā ieskrēja spirgta brāzma.

Es stāvēju, aptvēris viņas plecus. Siltās debesu asaras krita mums matos un ritēja lejup pa vaigiem, un likās, ka mēs raudātu. Izslāpušie dārzi un pļavas aizgūtnēm dzēra valgmi, un kāda neredzama roka svaidīja liesmojošās serpentīna st«igas, un mākoņos skanēja dobji smiekli.

Ap lampas abažūru caurspīdīgiem celofāna spārniem dejoja kukaiņi, kam pa atvērto logu bija laimējies izglābties no nāves.

Negaisa draudīgie mākoņi pārslīdēja dārzam un mājiņai, aizpeldēja tālāk uz Limbažu pusi.

Sīks lietutiņš nepārstāja rasināt.

– Aiziesim pie mana brāļa, – viņa teica. – Apsolīju šodien aiznest dažas grāmatas.

– Tev ir brālis? – es prasīju, un kaut kas aizžņaudza man sirdi.

– Jā, – viņa atteica. – Kas tur tik neparasts?

– Nekas, – es sacīju. – Nekas.

Viņa no skapja izvilka lielu, melnu lietussargu.

– Mums būs jāiet kā divām dvīņu sēnēm zem vienas cepurītes, – viņa smējās un pasvieda man somu ar grāmatām.

Viņas skūpsti lidinājās istabā, slīdēja cauri knišļu bariem, ietrīsēja dārzā un notrauca lietus lāses zili balto ceriņu vālītēm, iebēga no jauna istabā un paslēpās zem lietussarga, zibenīgi pieskārās manām lūpām, atstādami saldi rūgteno korintu garšu, un aizdejoja līdzi negaisa mākoņiem.

Mēs gājām pa slapjo lielceļu, un pretim steidzās tērcītes. Mēs laipojām starp peļķēm, es turēju lietussargu atvērtu, un viņa abām rokām bija ieķērusies man elkonī. Es jutu viņas elpu un siltumu. Ik pa brīdim viņas vaigs pieskārās manam plecam.

Man nebija ne mazākās patikas iet pie viņas brāļa.

Aizkļuvām pie noplukušas divstāvu koka vasarnīcas, kas likās neapdzīvota. Vienīgi, kad ieskatījos uzmanīgāk, augšstāva divos logo samanīju vāras gaismas atblāzmu. Diāna atvēra sētas vārtiņus, kas turējās vienā sarūsējušā eņģē un nežēlīgi čirkstēja.

– Tas viņam kalpo zvana vietā, – viņa teica.

Un tiešām – viens augšstāva logs pavērās, pazibēja galva kā tumša ēna, un logs atkal aizcirtās.

Viņa ieveda mani verandā, kuras sienas veidoja lieli matēta stikla logi, sadalīti sīkos rūšu kvadrātos. Daudzas rūtis bija izsistas. Grīda bija piemētāta vecām grabažām, un es nodauzīju kājas, ceļu meklēdams.

– Laid mani pa priekšu, – Diāna ieteicās. – Esmu iemanījusies lavierēt starp šiem mēsliem kā loču kuģis.

– Vai tad nerentētos savest vasarnīcu kārtībā? – es prasīju. – Vasarā varētu izīrēt un raust baltu naudu.

– Māja nepieder mums. Brālis vienīgi augšstāvā ierīkojis darbnīcu. Bet mazliet kārtības jau nu gan varēja ievest. It sevišķi, ja cilvēks strādā autotransporta kantorī par galdnieku.

Mēs kāpām augšup pa kāpnēm, kas čīkstēja un ļodzījās.

– Vai tu nebaidies, ka tās reiz varētu izjukt? – es vaicāju.

– Cerēsim, ka mums laimēsies. Bet vispār nebūtu par sliktu. Tad varbūt brālis sataisītu kaut cik jēdzīgākas. Lai gan šķiet, ka drīzāk viņš veco vietā pieslietu ugunsdzēsēju kāpnes.

Viņa atgrūda durvis, un mēs iegājām plašā telpā, kur dega piecas pamatīgas sveces: katrā kaktā pa vienai garkājainos svečturos, bet uz galda piektā.

– Čau, – teica Diāna, un es piebalsoju sveicienam.

Pie galda, augstos ķebļos satupušies, kūkoja trīs cilvēki: divi vīrieši un sieviete, ietinusies rūtainā segā. Viņi strēba kafiju no apdauzītām porcelāna krūzēm un par kaut ko gudri sprieda.

Diāna te bija savs cilvēks un stādīja mani priekšā.

Dāmu sauca Skaidrīte. Viņa bija patukla, tā ap gadiem trīsdesmit, sārtām lūpām, mazām, apaļīgām rociņām. Vārdu sakot, vai plīsa aiz veselības.

– Mana brāļa pašreizējais modelis, – pasmīnēja Diāna. – Viņš grib kļūt otrs Rubenss.

– Alfonss – rajona jauno autoru apvienības biedrs. Uzlēcošs spīdeklis pie citas galaktikas debesīm.

Mēs paspiedām viens otram roku. Čalis varēja būt kādus trīs četrus gadus vecāks par mani. Par Diānas vārdiem viņš nosarka. Šai vidē viņš izskatījās kā albinoss. Apvilcis baltu kreklu un kaklasaiti. Mati pagari, bet saķemmēti kā bildēm fotoateljē skatlogos.

– Un tas mans brālis Juris. Lielākais dienaszaglis šai bandā, – viņa smējās.

Viņš nekā neiebilda un aizgāja pie skapja, kuram nebija durvju, izņēma divas tādas pašas apdrupušas krūzītes, kādas jau bija uz galda. Žigli pametu acis. Nosmulēti džinsi, saplēsts krekls, basas kājas, melna bārdele kā spāņu grandam. Īsts dons Pedro.

Viņš lēja krūzītēs kafiju un teica:

– Īvo laikam manu māsu jau pazīst. Citādi es varētu stādīt viņu priekšā kā izcilāko makšķernieci to sieviešu vidū, kuras pazīstu. Viņa prot izzvejot zivis arī tādos dīķos, kur citām tas nekad neizdotos.

– Tad es Diānu apbrīnoju, – sacīju. – Man ir vesela problēma nomakšķerēt kaut vienu zivi tur, kur citi velk tās spaiņiem. Man pietrūkst pacietības gaidīt.

Kompānija sāka jautri smieties. Skaidrīte sajūsmā pat uzsita ar mazo dūrīti pa galdu, ka krūzes un elektriskā kafijkanna salēcās.

Vienīgi Diāna palika nopietna.

– Juri, es atnesu tev grāmatas, – viņa teica.

– Lieliski!

Viņš paķēra somu un nozuda blakus istabā.

– Īvo, es tūlīt atgriezīšos, – Diāna klusu sacīja un nolika man priekšā krūzi ar kafiju. – Neskaties, ka tā rādās tik nepievilcīga. Krūze ir tīra.

Arī viņa iegāja blakus istabā un cieši aizvēra durvis.

– Daži tikai mērkaķojas ar tīrību, – Skaidrīte noteica un satinās ciešāk segā. – Tīrība nav viņu iekšējā nepieciešamība. Viņi to dara tikai tāpēc, lai rādītu, cik paši ir smalki un kāds tas otrs ir cūka. Īvo, dzer taču kafiju! Nekautrējies!

– Paldies! – es atteicu un pieliku krūzi pie lūpām. Negribēju, lai sāktu domāt, ka turu viņus par cūkām. Kafija bija tīri laba.

– Ar tevi tas pats, Alfons! – Skaidrīte laikam turpināja agrāko sarunu. – Modernais romāns, avangardistiska dzeja. Tie vārdi dažādās variācijās tev uz mēles gandrīz katrā teikumā. Tu gribi rādīties ļoti intelektuāls un mani, tāpēc ka es tā saucamajā «lubu» literatūrā saskatu zināmas vērtības, pataisīt citu acīs par muļķa vistu.

Alfonss nikni nopūtās un atmeta ar roku.

– Ar tevi vispār nav vērts sākt runāt!

– Nu, ko es teicu? Skaties, Īvo! Tev pretim sēž intelektuālis un muļķa vista, kas der tikai Jurim par modeli.

– Tu esi lasījis kādas no tās lubu sērijas? – Alfonss prasīja man.

– Kad biju mazāks, jā, – zināju pateikt. – «Es nekad vairs nevaru tā mīlēt», «Liekēdīte», tad vēl «Dieva dzirnavas maļ lēni, bet labi» un «Amora bultas»… «Laulība uz īsu brīdi»… citām nosaukumus esmu piemirsis. Tās visas bija vecajā drukā.

– Un kādas «zināmas vērtības» tu tajās sameklēji? – viņš prašņāja tālāk.

– Es nezinu. Sākumā lasīju ar interesi. Vēlāk kļuva garlaicīgi, jo uzreiz zināju, kā darbība risināsies tālākajās lappusēs. Un tās mīlestības runas tik apnicīgas un sentimentālas, ka rieb.

– Lūk! – viņš uzvaroši iesaucās. – Tagad sēž jau divi intelektuāļi un viena muļķa vista, ja nu tev labpatīk sevi par tādu dēvēt.

– Ai, zēni, zēni! – viņa pasmaidīja mums kā no Olimpa virsotnes. – Jūs esat pārāk jauni, lai ko saprastu… Cilvēka iekšējā pasaule jums ir mīkla, kuru atminēsiet vēlāk…

– Ak! – Alfonss izmisumā iesaucās. – Dzer labāk kafiju! Tas tiešām ir vienīgais, ko tu intelektuāli proti darīt.

Viņš tomēr pats nevarēja nomierināties.

– Ielien indivīdam iekšā, paķer «iekšējo pasauli» un izvelk laukā. Un tad nu pēta, pēta, izrakā katru šūnu un raksta pantus un romānus. Bet vai tad tas ir mākslas uzdevums? – Alfonss pievērsās man. – Mākslas uzdevums ir caur indivīdu parādīt laiku, sabiedrību, kurā tas dzīvo, pacelt problēmas, kas šai sabiedrībā eksistē, nevis iegrimst sīkajā «iekšējā pasaulē», radot iespaidu, ka tas ir vienīgais objekts, kurā sastopamas pretrunas, kuru risināšanai nepieciešams pievērst plašāku sabiedrības uzmanību. Bet aktuālās problēmas kautrīgi apiet, tikpat kā smalki ļaudis paiet garām publiskai atejai ar rupju uzrakstu uz durvīm, klusībā pasmīnot, bet izliekoties, it kā tāda nemaz nebūtu. Taču neķītrais uzraksts tāpēc jau nepazūd, ka to neievēro. Un pēc kāda laika, kad uzraksts kļuvis pārāk uzkrītošs, atvelkas sētnieks un to noslauka. Un nu tik jāskrien pa galvu kaklu uz mājām, jāsēžas pie rakstāmgalda un jāizvirza problēma: «Neķītrais uzraksts uz atejas durvīm», jāizdomā sižets un jārisina problēma, kuras gala rezultāts ir – tīras durvis. Tā ir ērtāk un drošāk. Jo kas zina – grābstīsies gar durvīm pirms laika un dabūsi vēl pa kaklu. Bet to, ka aprakstītas arī sienas, neviens neievēro, jo tas nu atkal tā… Rādīsimies labāk drosmīgi, tēlojot tīrās durvis.

– Tu runā tik skaisti un gudri, – iedzēla Skaidrīte. – Nemaz negribas ticēt, ka tā prātot var zaļš puika. Ej labāk uz mājām un raksti par nocūkotajām tualetes sienām.

– Ai! – Alfonss ievaidējās. – Tikko tu atver muti, es jau zinu, ka laukā nāks kaut kas tāds, ko izdomāt var vienīgi tāda… Skaidrīte.

– Ja tu nekļūsi pieklājīgāks, es uzliešu tev uz galvas kafiju.

Man apnika viņos klausīties.

Es piecēlos un aizgāju pie loga.

Satumsušo debesu jūrā mēness peldējās un saplosīta mākoņa driskās slaucījās. Viņa bālā seja bija gaišāka tapusi un atrisušie mati kā zvaigznes mirdzēja.

Es atvēru logu un aizsmēķēju cigareti. Pagalmā auga nekopti krūmi, zāle bija sazēlusi līdz pat ceļiem.

Es uzsmaidīju mēnesim, viņš pamirkšķināja pretim un aizsedza seju ar rūsganu mākoņa stūri. Un man kļuva ap sirdi tā dīvaini. Viņš taču tāpat skatījās tad, kad te vēl nebija šīs mājas un nekoptā dārza. Un viņš smaidīs un piemiegs ar aci arī tad, kad nebūs vairs šīs noplukušās vasarnīcas, koki dārzā būs izauguši lieli un neviens neatcerēsies, kad tie stādīti, nebūs čīkstošo vārtiņu, kas karājas sarūsējušā eņģē, nebūs verandas ar stikla sienām un noteiktu skaitu izdauzītu rūšu, nebūs grīļīgo kāpņu, nebūs šīs istabas, pie kuras loga stāvu, nebūs loga, kuru var atvērt un paskatīties pasaulē, paskatīties pasaulē tieši no šāda redzes punkta tieši šai laikā, tieši tādām acīm, sajust tieši tā, un zināt tieši tā… Un varbūt te pletīsies rudzu druva, un varbūt kādi stāvēs tās malā un raudzīsies zilās rudzpuķēs, un pat nenojautīs, ka vienā trīsdimensiju punktā virs vēja pieliektajiem rudzu stiebriem kaut kas ir bijis un pazudis, un nesajutīs, ka pasaule kādā mirklī kļuvusi nabagāka.

Kā saglabāt? Varbūt šis mirklis eksistēs kādā citu dimensiju pasaulē? Es nezinu. Bet man ļoti negribas, ka to zaudē šī pasaule. Es varbūt varētu uzrakstīt, pastāstīt mūzikā, uzgleznot, bet vai ar to līdzēts, ja katrs jutīs savādāk manus vārdus, manas skaņas, manas otas triepienus? Šis mirklis nezūd, nezūd tik ilgi, kamēr esmu es. Un kaut arī neviens to nesajutīs tā, tas tomēr nepazūd un atbalsosies citos kā klavieru taustiņa maigs piesitiens ietrīs pārējo taustiņu stīgās un kaut ko pastāstīs.

Mēness paņēma vijoles lociņu un sāka spēlēt uz zeltstīgām. Liegā melodija nolija pār krēslaino zemi, un nātru lapās iedziedājās sienāži.

Bālajā sveču gaismā Skaidrīte un Alfonss turpināja strīdēties. Sulīgām lūpām smiedamās, Skaidrīte viņam iebilda, bet viņš iekaisis centās pierādīt savu taisnību.

Es klīdu gar darbnīcas sienām, kur bija pienaglotas gleznas. Dons Pedro laikam bija tik ražīgs, ka nepaguva iegādāties rāmjus. Kas tikai tur nebija samālēts. Gan eļļā, gan akvareļos. Par mākslu man nav lielas sajēgas. Es varu tikai pateikt, vai man patīk vai ne. Un viens akvarelis man tiešām patika.

Pļava agrā rīta miglā. Debesis dzeltenīgi pelēkas. Violeti siena zārdi. Tālumā tikko samanāmi vītolu stumbri, jo lapas bija piesūkušās ar miglu. Zāle zaļpelēka, kā pārvilkta ar zirnekļa tīklu. Krāsas saplūda kopā tik nemanāmi, ka likās atrodamies kustībā; šķita, ka vajag tikai nedaudz pieskarties, un krāsas sajauksies jaunos toņos, jo pelēcīgā debess noslīdēs zemāk un iedegsies balta saule.

Man glezna patika tāpēc, ka izsauca manī kādu noskaņu. Kaut ko agrāk pārdzīvotu, kas neapzināti visu laiku dusējis manī, bet nu nokļuvis uz viena viļņa ar akvareli. Un tad es atcerējos to rītu, kad pirms daudziem gadiem basām kājām skrēju uz sauli. Pļava nebija tā pļava, un mirklis nebija tas mirklis, jo neredzēju sauli, bet akvarelī bija tā brīža gaidas. Vai tad dons Pedro arī juta tāpat kā es, vai arī viņam tai momentā sirds pukstējusi tāpat kā man brīnuma priekšā, tikai viņš šo brīnumu nebija sagaidījis un gaidīja savā darbā?

Gar manām acīm slīdēja citas bildes, bet tās mani atstāja vienaldzīgu. Aplūkojot biju nonācis līdz blakus istabas durvīm, un izdzirdu Diānas un dona Pedro skaļās balsis. Varēju gan saprast tikai dažus vārdus.

Viņa ik pa brīdim lūdza viņu runāt klusāk, viņš paklausīja, bet tad atkal balss kļuva skaļāka līdz viņas nākamajam lūgumam.

Dons Pedro kaut ko Diānai pārmeta, runāja it kā skolotājs ar skolnieci, un viņa tikai klusi iebilda.

Lai viņa padomājot ar galvu, vai viņa arī apjēdzot, cik viņai gadu. Lai nepaliekot bērna prātā. Tad skanēja kaut kādas runas par mīlestību, viņa pārmeta brālim, un viņš vairākas reizes pa zilbēm atkārtoja, ka atšķirībā no viņas esot vī-rie-tis, un te nevarot vilkt paralēles. Viņa sacīja, lai liekot viņu mierā, viņa ne reizes neesot bijusi īsti laimīga kā citi, lai nemēģinot atņemt dažas laimes dienas viņas mūžā. Tad viņš pateica kādu nelītu vārdu, par atbildi noskanēja pļauka, un dons Pedro ar blīkšķi izspērās pie mums, paglūnēja uz manu pusi un aizsmēķēja papirosu. Skaidrīte un Alfonss pārtrauca strīdēties, arī aizsmēķēja, tikai cigaretes. Es izlikos, ka joprojām aplūkoju dona Pedro dvēseles kliedzienus.

No istabas parādījās Diāna, aizsmēķēja, un visi klusēja.

Diāna atnāca pie manis. Man šķita, ka viņa raudājusi, bet pārliecināts nebiju, jo krēsla neļāva labi saredzēt.

– Nu, kā tev patīk mana brālīša šedevri?

– Tur tas akvarelis man ļoti patika, – es teicu un pamāju uz miglaino pļavu. Viņa piegāja un skatījās, skatījās.

– Vai tad jūs gleznas arī pārdodat? – prasīju donam Pedro. – Pazīstu vienu gleznotāju, kam par aktu samaksāja apaļus astoņus simtus.

– Pērc! – izgrūda dons Pedro.

– Nu, kāpēc uzreiz tā? – jautri iesaucās Diāna. – Mans brālītis tūlīt tev to uzdāvinās.

Viņa mēģināja akvareli noņemt, bet tas bija pamatīgi pienaglots ar collīgu naglu. Viņa negribēja sabojāt un, parakājusies brāļa galdnieka piederumu kastē, izvilka knīpstangas. Iekniebās naglā, bet nevarēja izraut.

– Nu palīdzi taču! – viņa nikni man uzsauca, jo nudien stāvēju kā stulbiķis.

Saņēmu stangas un izrāvu naglu viens divi. Viņa uztvēra krītošo pļavu un nometa uz galda.

Dons Pedro pasmīnēja bārdelē, pakasīja sānus un izvilka no džinsu kabatas flomāsteru, kaut ko uzšvīkāja akvareļa otrajā pusē un pameta man, nesacījis ne vārda.

«Diānas Īvo no viņas brāļa». Sekoja ķeburains autogrāfs.

– Paskaties tik, – viņa teica. – Tavi darbi aiziet tautā.

Mēs atsveicinājāmies un gājām projām. Man tur arī bija apnicis. Klausīties strīdos, kas mani garlaikoja, nebija interesanti.

Viņi palika sveču plīvojošajā gaismā. Kantora rēķinvede un jaunais literāts, kuri likās salīguši mieru. Noplīsušais dons Pedro – galdnieks un mākslinieks vai arī vispirms mākslinieks.

Nokāpām lejup, viegli atradām ceļu cauri verandai, jo mēness nu spīdēja spožs, spožs.

Viņa pavadīja mani uz staciju, kaut gan patiesībā bija jādara otrādi. Pēdējais vilciens negaidīs, viņa teica. Es zinu, teicu es, vilciens negaidīs, it īpaši, ja tas ir pēdējais.

Vilciens tiešām nebija noskaņots uz ilgu stāvēšanu un, tikko iekāpu un piegāju logam, aizšņāca durvis un sakustējās.

Vilciens panāca Diānu, paslīdēja garām, un viņa soļoja pa tukšo peronu.

Arī mans vagons bija tukšs. Es biju vienīgais pasažieris šai vēlajā stundā. Nu mēs abi bijām vientuļi.

Uzslēju kājas pretējā solā. Uz ceļiem man gulēja akvarelis. Pēkšņi ņēmu un izmetu to pa logu. Kas man par daļu, ko tajā gribējis attēlot dons Pedro. Ja viņš kaut ko gaidījis un tas nav sagaidījis, man par to ne silts, ne auksts. Es biju redzējis brīnumu un paslēpis sevī. Un, ja jau viņš kaist alkās pēc kaut kā brīnumaina, lai uzpindzelē otru kartonu, pārdod un nopērk sev jaunu kreklu. Es negribēju kārt pie sienas akvareli, jo tad man jāatceras dons Pedro, un es nevēlējos, lai mums būtu kaut kas kopīgs.

Es jutos nelāgi. Mums nevajadzēja tur iet. Tad viss varbūt būtu savādāk.

Un tagad es kratījos vilcienā uz māju. Tas bija ļoti dumji.

Vasaras brīvlaiks jau bija sācies, kad vienu dienu pie manis iegāzās Freds.

– Īvo, tevi grib redzēt Liepiņš.

– Ko?! – es biju nepatīkami pārsteigts. – Lai viņš mani liek mierā! Šausmas, no tiem sportistiem pat brīvlaikā nevar izbēgt.

– Tu atkal kladzini kā tāds iesūnojis vecis!

– Labāk esmu iesūnojis vecis nekā eju kopt sporta placi. Man jau pietiek no pagājušā gada.

– Ta nē jau! – Freds atmeta ar roku. – Štellīte ir cita. Liepiņš domā uztaisīt kārtīgu basketa blici, lai nākamo mācību gadu varētu pa pirmo nospēlēt skolu meistarībā.

– Ak tad tā! – es atviegloti novilku. – Lai tik taisa augšā. Cilvēks jauns un enerģisks, lai padarbojas vispārības labā.

– Liepiņš domā, ka lielas jēgas neesot spēlēt pašiem savā starpā. Un viņam taisnība. Komandai jāsaspēlējas.

– Nu ko, tad jau viņš laikam vienu otru reizi pasaka arī kaut ko gudru.

– Viņa kursa biedrs ir fizkultūras učuks kādā Vecmīlgrāvja šūlē. Šie abi sarunājuši uztaisīt draudzības spēli.

– Cik tas ir skaisti, Fred! Nu mēs būsim draugi ar Vecmīlgrāvja skolu, – es sērīgi novilku.

– Tu beidz te vienreiz ākstīties! – viņš uzbrēca. – Sen esmu manījis, ka tev šad tad uznāk.

Man vai izspruka smiekli. To pašu es domāju par viņu, bet tik tieši nesacīju.

– Cik jauki, Fred, ka mums nekad vēl nav uznācis reizē. Tas būtu vienkārši šausmīgi.

Freds pakratīja galvu, nopūtās, bet apvaldījās.

– Un Liepiņš teica, ka arī tev noteikti jāatnākot.

– Es zināju, Fred, ka viņš mani neaizmirsīs. Kad pirmo reizi mani ieraudzīja, jutu, ka esmu viņam iepaticies. Viņš tak nav mani ne reizes paņēmis aiz auss kā nabaga Jāko.

– Es to nožēloju. Bet viss vēl priekšā.

– Jā, Fred, – es grūtsirdīgi izdvesu. – Varbūt tas notiks pavisam drīz. Neiemetīšu grozā no izdevīga stāvokļa, un viņš mani vazās apkārt laukumam aiz auss. To no sportiskā tipa cilvēka var sagaidīt.

– Rīt četros skolā. Zālē.

– Jā, Fred, var sacīt arī, ka sešpadsmitos.

– Man nav laika klausīties tavas dumjības. Jāapstaigā vēl četri.

Viņš izvilka papīra lapu, kurā bija sarakstīti uzvārdi, un iepretim manējam pievilka kāsīti.

– Fred, vai nav jāparakstās? Ja man neiznāks aiziet, teikšu, ka tu man nekā neesi paziņojis. Kāsīti jau var pievilkt jebkurš. Nē, tā nu gan nav kārtība, Fred. Un kas gan ir īsts sportists bez disciplīnas? Nevis ērglis, bet zvirbulis. Un īstas disciplīnas pamatā ir priekšzīmīga buhaltērija.

– Basta! – viņš iebrēcās un uzsita ar plaukstu pa lapu. – Es eju pie Antona. Nāksi līdz?

– Ak! Arī Antons…

– Jā, arī Antons. Un viņš, starp citu, spēlē labāk par tevi.

– Es zinu, Fred! To es zinu…

– Kur tev kā murmulim izsit bumbu no rokām, tur viņš vienmēr iziet cauri.

– Jā, Fred, vienmēr…

– Un tur, kur tu met garām grozam, viņš tikai retu reizi netrāpa.

– Jā, Fred, retu reizi… Un arī tad viņš saķer no vairoga atlecošo bumbu un tomēr iemet…

– Tieši tā! Es eju. Nāksi līdz?

– Nē, Fred! Es nevaru iet. Man jākrāj spēki draudzības spēlei.

Viņš iztinās pa durvīm nikns pēc velna. Bet arī viņam mani jāsaprot. Ja cilvēks ar kaut ko aizgrābts kā telēns pavasarī, pirmo reizi izkļuvis no kūts, un kļūst stulbs, es nevaru viņam jūsmot līdz. Mana izturēšanās noteikti būs negatīva. Man riebjas fanātisms. Bet pret sportu man nav nekādu iebildumu, ja tikai cilvēks no tā nekļūst stulbs, kā atgadās Fredijam. Tomēr jāatzīst, ka tikpat stulbs viens otrs kļūst arī no marku krāšanas vai zivtiņu audzēšanas. Specializācija te nav galvenā.

Manus plānus nedaudz jauca tas, ka spēle bija paredzēta sestdien vienos.

Pirmo reizi rakstīju Diānai vēstuli.

Sestdien sēdējām vilcienā un braucām tai virzienā, kādā vienmēr braucu es, tikai jāizkāpj bija Ziemeļblāzmā. Tīrie brīnumi: no malas likās, it kā Fredijs un Antons savu mūžu nebūtu bijuši uz nažiem. Runāja par gaidāmo spēli, pārsprieda taktiku tā, it kā būtu labākie draugi. Un Liepiņš bija mainījies, gluži kā mēness būtu pārvērties saulē. Smējās, jokoja, it kā pats būtu čalis starp čaļiem, vienīgi nedaudz vecāks.

No mūsu klases bijām trīs. Pārējie no paralēlās un desmitajām.

Sēdēju blakus Ērikam. Viņš spēlēja basketu ASK un tāpēc varēja man gudri stāstīt, ka zaudēsim, jo viņš pazīstot vairākus tās skolas čaļus.

– Varbūt viņu nemaz nebūs.

Ēriks pat nepieļāva tādu domu. Viņam šodien esot bijis sarunāts randiņš, un nu nācies to atlikt, tā kā spēle iekritusi tai pašā laikā. Tāpēc laikam domāja, ka tie Vecmīlgrāvja čaļi metīs visu pie malas, lai tikai varētu pamētāt bumbu.

– Ja tev bija sarunāts randiņš, kāpēc tu brauci? Tu tak spēlē ASK, vai tev liela vajadzība piedalīties skolu draudzības spēlē?

Viņš paraustīja plecus un paskatījās manī kā nepilnīgā.

Stacijā mūs sagaidīja Liepiņa studiju biedrs un aizveda uz basketa laukumu, kas atradās zem klajas debess. Skolas sporta zālē mēs netiekot iekšā, jo tur esot remonts.

Taču arī šis nebija slikts. Dēļu grīda, soli. Ja būtu vēl jumts virs galvas, tad iznāktu gluži normāla sporta zāle.

Vecmīlgrāvja skolas līdzjutēju gan bija savilcies vesels bars. It kā cita nekā nebūtu ko darīt. Viens čalītis padusē iespiedis bija pat pionieru tauri, otram pie rokas bungas. Vesels pionieru pulciņa komplekts.

Mani ielika spēlēt jau pašā sākumā. Nostājāmies, Ēriks nokomandēja, un mēs bļāvām:

– Sveiks, sveiks, sveiks!

Vecmīlgrāviešiem bija vienāda forma: melnas biksītes un melni krekli. Mūsu komanda sevī ietvēra visas varavīksnes krāsas. Man bija zaļa un balta, Fredam zila un sarkana, Ēriks greznojās ar ASK krāsām.

Garajam Antonam pretim centrā nostājās vēl garāks čalis. Reizē ar svilpi gaisā uzlidoja bumba, solos atskanēja bļaušana un svilpšana. Antons pārlēca čali, un bumba bija manās rokās. Pēc acumirkļa tā jau bija pie Ērika, viņa pustālais bija precīzs, un mūsu uzvaras gājiens varēja sākties.

Mani sedza septītais numurs: pamaza auguma čalis ar līkām kājām, bet drausmīgi plecīgs un kustīgs. Es biju bez elpas, kamēr puslīdz labi spēju viņu nosegt. Kad viņš nāca man virsū, zemu pieliecies, man bija tāda sajūta, ka tūlīt ar galvu iedrāzīsies man vēderā. Bet, kad bumba bija pie manis, viņš, draņķis, dauzīja pa nagiem. Mani tas ļoti kaitināja un reiz, kad viņš mēģināja mani apiet gar pašu laukuma malu, pēc iespējas nemanīti pagrūdu ar plecu, un viņš ar visu bumbu ieskrēja solos un droši vien bišķiņ apdauzījās arī. Vecmīlgrāviešu līdzjutēji sašutumā kliedza un svilpa, grabināja bungas un pūta tauri. Protams, es dabūju piezīmi, un tas neģēlis iemeta abus sodus.

Es švaki tiku pie mešanas, bet tad man izdevās patiešām skaists āķis. Bumba tik jauki nošvīkstēja, izskrienot cauri tīkliņam, ka šķita kā debesu mūzika. Un tieši pēc šī metiena Liepiņš mani nomainīja ar Janku. Tas bija kaut kas dumjš! Tiklīdz sāk veikties, kāds mēģinās palikt kāju priekšā.

– Bet, skolotāj! – es aizelsies izdvesu.

– Klusu! – viņš uzsauca, manī nepaskatīdamies.

Varbūt viņam arī bija taisnība. Es biju gandrīz bez elpas.

Līdz puslaika beigām es laukumā vairs netiku. Rezultāts bija 23:29. Fredam par Antonu bija taisnība. Tas viens pats bija sametis četrus grozus. Manā kontā varēja skaitīties tikai divi punkti.

Ēriks, necerēdams uzvarēt, tomēr bija rāvies kā traks pilnas divdesmit minūtes.

– Tak dieva dēļ, – viņš lūdzās, – nemetiet uz dullo pa grozu, tikko bumba rokā. Met tikai, ja jūti, ka kaut kas iznāks.

– Jā, vajag vairāk saspēlēties. Cik reižu stāvu brīvs zem groza, – žēlojās Roberts, – bet kaut reizi būtu dabūjis piespēli no Freda. Nē, viņš vai nu laužas pats uz «podu» un zaudē bumbu, vai arī met kaut vai no centra.

– Un jāspēlē korektāk, – piebilda Antons. – Cik reižu viņi mums metuši sodus! Šitas pats Īvo. Kāda velna pēc tu grūdi to čali no laukuma?

– Viņš man pats uzskrēja, – es taisnojos.

– Ko tu muldi! – ieķērcās Freds. – Es labi redzēju, ka tu viņu pagrūdi.

– Ko man atlika darīt! Tikko man bumba rokās, tā viņš nesit pa bumbu, bet pa nagiem.

– Tad sit tu viņam arī pa nagiem, bet netaisi piezīmes!

– Nu jā, pa taviem pirkstiem neviens nesit! – es uzbrēcu Antonam. – Pats spēlē kā mūlāps, tik vien sajēgas ir kā ielikt bumbu grozā, kad to iespēlē tev tieši rokās.

– Tu pats spēlē kā mūlāps! – atkliedza Antons. – Es vismaz grozā varu iemest. Bet tu gan spēlē kā mūlāps, gan grozā met kā mūlāps. Es pat nevaru iedomāties, kā tev varēja izdoties āķis.

– Kā tad! – es atcirtu. – Domāšana nekad nav bijusi tava stiprā puse.

– Aizveries! – pēkšņi man uzbrēca labais draugs Freds. – Dabūsi pa purnu! Ja tu spēlētu tā kā viņš, mēs jau sen būtu vadībā.

Es pagājos nostāk un nevarēju novaldīties, nepateicis:

– Tikai ar vienu iebildi. Ja arī tu spēlētu tāpat kā viņš.

– Nestrīdieties, čaļi, – iejaucās Ēriks, kura vārdus vērtēja augstu. Nekas vēl nav zaudēts. Precīzākas saspēles, pārdomātākus metienus, un lieta ies.

Liepiņš iekšā nejaucās. Stāvēja un smīnēja bārdā. Dzirdēju, kā viņš klusu sacīja Ērikam:

– Lai tik izstrīdas. Dažs labs no viņiem vēl nesajēdz, ka basketbols ir kolektīva spēle.

Nesajēdz! Liela vajadzība man ko sajēgt, kad katrs no sevis taisa eņģeli un tevi noliek par pēdējo grēcinieku.

Taisni pirms otrā puslaika sāka līņāt lietutiņš. Debesis bija galīgi samākušās, un uz drīzu skaidrošanos nebija ko cerēt.

Vecmīlgrāvja skolas patrioti kliedza, lai turpinot. Viņu mīļotā komanda taču atradās vadībā. Nolēma spēlēt tālāk.

Mēs ar Janku sēdējām rezervē.

Otrā puslaikā mums pavisam neveicās. Nebija līdzējusi arī diskusija pārtraukumā, kur katrs bija atsedzis otra kļūdas. Kā tika laukumā, tā viss bija aizmirsts, un gāja vaļā pa vecam.

Astotajā minūtē Liepiņš uzlaida mani laukumā Roberta vietā. Rezultāts jau bija 31:44.

Kad skaties no malas, tad jau redzi citu kļūdas. Spēlējot viss ir savādāk. Jo vairāk centies apzināti nekļūdīties, jo vairāk kļūdies. Spēlējot nedrīksti domāt. Neatliek laika. Visam domāšanas procesam jābūt asinīs, iestrādātam tikpat kā skaitļojamās mašīnas programmai. Acis un ausis nemitīgi tver informāciju neatkarīgi no tevis. Tikko bumba pieskaras tavām rokām, pareizais atrisinājums – bumbas tālākais ceļš – jau zināms. Baskets nav šahs, kur var pārlikt vienu gājienu pēc otra.

Un es spēlēju tālāk kā pratu.

Turpināja līņāt, un mēs bijām slapji no sviedriem un lietus. Slīdēja kedainās kājas, un Ēriks pirmais ar blīkšķi novēlās uz dēļiem.

Raibā publika bļaustījās, kad mums gāja slikti, un sašutusi brēca, kad guvām punktus. Vienīgi taure vairs pretīgi nespiedza. Laikam bija pilna ar ūdeni, un sīkais nevarēja papūst.

Pretinieka pārsvars bija nenoliedzams. Spēle galvenokārt risinājās zem mūsu groza. Šad tad Ēriks un Freds taisīja kārtīgu rāvienu, un mēs drāzām uz laukuma viņu galu, lai tūlīt joztu atpakaļ, kad vecmīlgrāvieši nāca uzbrukumā.

Līdz beigām bija palikušas piecas minūtes, kad Liepiņš mani nomainīja ar Janku. Nabadziņš bija pārsalies, savu kārtu gaidīdams.

Es gāju no laukuma, kad piepeši ieraudzīju neko citu kā Diānu. To nu gan es nekad nebūtu gaidījis.

Viņa brūnā lietusmētelī sēdēja netālu no puišeļa ar tauri un turēja virs galvas krāsaino japāņu lietussargu. Viņai vajadzēja būt atnākušai nesen. Citādi taču pamanītu agrāk!

Man nepatika, ka viņa redzējusi, cik švaki es nospēlēju otrajā puslaikā.

Es negāju pie savējiem, bet gāju pie viņas.

– Sveiki, Diān! – pa gabalu uzsaucu un nez kāpēc jutos neērti arī bez švakās spēles.

– Čau, Īvo! – viņa smiedamās atņēma. – Nāc zem lietussarga.

– Esmu jau tāpat slapjš, – aizelsies izgrūdu. – Lietussargs bijis nebijis.

Piemetos blakus, un viņa tomēr pavirzīja man virs galvas lietussargu. Tagad lietus slapināja vairs tikai uz labā pleca un ceļiem.

– Kā jūsējiem veicas?

– Laikam jau esam zaudējuši. Trīsdesmit astoņi pret piecdesmit četri. Mums traki neveicas.

– Svešā laukumā spēlēt grūtāk, vai ne? Nav pierasts, vai ne? Un viņiem vēl līdzjutēju vesels bars. Jūsu komandai esmu viena pati un turklāt neprotu, kā nākas, kliegt.

– Laukumam nav nekāda vaina, – es teicu. – Un tie puišeļi solos var bļāut, cik grib. Viņi vienkārši ir stiprāki par mums.

Viņa no rokassomiņas izņēma mutautiņu un pasniedza man:

– Noslauki seju!

– Es negribu, – sacīju. – Tavs mutautiņš kļūs netīrs.

– Nu ņem taču, – viņa mudināja.

– Es negribu, ka tavs mutautiņš kļūst netīrs.

Es noslaucīju seju kreklā.

– Ka ne, ne, – viņa noteica un ielika atpakaļ somiņā.

Atskanēja beigu signāls, komandas nostājās un izbļāva bļaujamo.

– Es nu iešu pārģērbties, – teicu, – tu pagaidi tepat. Es būšu ātri… Paldies, ka atbrauci…

Pabīdīju lietussargu tieši viņai virs galvas un aizskrēju pie čaļiem.

Zaudēts bija pamatīgi: ar divdesmit vienu punktu. Tieši «acīte», bet no tā labāk nepalika.

Visi bija pārāk nomākti un noguruši, lai strīdētos. Izmeta tikai pa replikai. Liepiņš gan turēja veselu runu. Esot sarunājis šo spēli, lai redzētu, ko mēs protot. Spēlēts nav slikti, tikai trūkstot saliedētības un tīri praktisku iemaņu. Arī basketbola teorijas pamati dažiem esot vēl apgūstama ābece. Rudenī līdz ar mācībām sākšoties treniņi.

Freds man divas reizes kaut ko jautāja, bet es nenoteikti atmurkšķēju. Es biju uz viņu cemmīgs. Solīt vienam no saviem labākajiem draugiem visu klātbūtnē pa purnu – tas tomēr ir mazliet par daudz. Lai jau draudzējas ar Antonu. Kas man… Katrs dara, kā viņam patīk…

Sabāzu mantas sporta somā un gāju prom.

– Pagaidi, kur tu skrien! – Freds sauca man pakaļ. – Iedzersim pa aliņam!

– Dzert nav labi, Alfrēd! – es skumji teicu. Acīmredzot arī Liepiņam nebija nekādu iebildumu par kādu aliņu, ja jau Freds bļāva to skaļi. Laikam jau arī Liepiņš nebija nemaz tik slikts cilvēks. Tikai pedagoģiskajā darbā viņam trūka pieredzes, viņš pārāk krasi nodalīja skolotāju Liepiņu no cilvēka Liepiņa. Vienīgais mierinājums, ka ar laiku tam jāpāriet.

Aizgāju pie Diānas. Viņai šodien bija ļoti labs garastāvoklis, tikai mētelis nosmērēts mugurpusē ar dubļiem, jo tiem sīkajiem čalīšiem viena alga, kur zeme, kur sols. Notīrīju.

– Tu šodien izskaties tāds noskumis, Īvo, – viņa vērīgi manī palūkojās.

– Jā, es šodien esmu bēdīgs.

– Par to zaudēto spēli?

– Arī par to. Man laikam būs uznākusi depresija.

– Tev? – viņa bija patiesi izbrīnījusies. – Tiešām? Es nekad nebūtu varējusi iedomāties. Tādu tevi redzu pirmo reizi.

– Jā, – es teicu. – Cilvēks vienmēr, pirms viņš kaut ko zina, uzzina to pirmo reizi.

– Beidz nu jokoties, – viņa iesmējās un jauki uzsita man pa degungalu.

Pieskrēja Freds un, ieraudzījis, ka neesmu viens, aprāvās.

– Iepazīsties, – sacīju. – Te tas resnais ir Freds no manas klases.

Viņš manu frāzi norija tikpat mierīgi kā izvirtis aristokrāts glumu austeri.

– Alfrēds! – viņš izdvesa.

– Priecājos redzēt kādu no Īvo draugiem. Diāna! – Viņa sniedza Fredam roku.

– Tu kaut ko vēlējies, Alfrēd?

– Nē, neko… vienkārši varbūt jūs abi, tu ar Diānu… pievienotos mūsu kompānijai…

Viņš juta, ka izteicies stulbi. Kas nu tā par kompāniju!

– Paldies, Alfrēd! Mums nav laika, es vēsi teicu.

– Nu, ja tā… Tad patiešām… Kādu citu reizi…

– Jā, Alfrēd, kādu citu reizi…

Viņš parāva mani aiz piedurknes sānis.

– Kas ar tevi noticis?

– Nekas… Ko tu tik muļķīgi jautā?

Viņš paminstinājās un gāja projām. Nudien… Ja jau cilvēks pats neapjēdz… Lai tad iet vien… Briesmīgi man vajadzīgs…

Mēs braucām uz Saulkrastiem. Cerēju, ka varbūt tur nelīņās, ja jau nosaukums tāds.

– Diān, kur ir tie saules krasti? – es prasīju, kad izkāpām no vilciena un viņa uzsita lietussargu.

– Saule bēg no drūmiem cilvēkiem, Īvo.

– Labi, es vairs nebūšu drūms. Iedomāšos, ka esmu priecīgs, un kļūšu varen jautrs.

Gājām pa ceļu, kas taisni veda uz jūras krastu.

– Iesim līdz jūrai? – es prasīju.

– Pa ceļam iekāpsim alus pagrabiņā. Līdz tu kļūsi jautrāks un lietus apstāsies. Tad noiesim pie jūras.

Es piekrītoši pamāju. Atcerējos, ka biju izslāpis.

Alus pagrabiņš man tiešām patika. Tur bija jauki un parasti arī patukšs, izņemot dažas reizes, kad nez no kurienes ļaužu saradās ka biezs un viens otrs pat dabūja stāvēt kājās. Šos brīžus nekad nevarēja paredzēt. Citās vietās to varēja, bet šeit nekad.

Mēs apsēdāmies pie pēdējā galda. Ieņēmām vietas pie pašas sienas.

Mums priekšā bija apmeties kāds trīsdesmitgadīgs pārītis. Sievietei bija blondi mati. Viņi nedzirdami kaut ko bubināja savā starpā, degunus kopā sabāzuši.

Pie pirmā galda sēdēja zvejnieku kompānija, kas jutās varen omulīgi. Viņi veikalā bija sapirkuši šņabi un pie bufetnieces pirka tikai alu un uzkožamos. Viņi smējās, jokoja, uzdziedāja. Cilvēki jau gados, rievainām, grumbainām sejām. Vējš un ūdens nebija viņus saudzējuši.

– Diān, kāpēc nespīd saule? Te tak ir priecīgi cilvēki!

– Saule viņiem šodien nav vajadzīga. Saule ir viņos pašos.

Es nopirku alu, piecdesmit gramu konjaka Diānai un karstas desiņas.

Es redzēju zvejnieku rokas. Tās bija vēja aprautas, sasprēgājušas. Tām piederējās tējas glāzes, no kurām viņi dzēra. Es nez kāpēc sakaunējos par mazo konjaka glāzīti. Un ne jau tādēļ, ka tur bija tikai piecdesmit gramu. Viņu glāzēs jau nebija vairāk no reizes.

No galda viņējā gala paņēmu pelnu trauku, un mēs aizsmēķējām.

Viņa pielika konjaka glāzīti pie lūpām un nodzēra mazu malciņu.

– Žēl, ka nevaru tev piedāvāt kafiju, – sacīju, – Varbūt glāzi sulas.

– Nevajag. Neej vairs.

– Ēd desiņas, kamēr karstas…

Mēs kūpinājām cigaretes un klusējām. Zvejnieki sāka dziedāt par Dzintara jūru. Man šķita, ka viņu aizsmakušās balsis katra par sevi nevarētu noturēt meldiju. Bet kopā viņiem sanāca tīri labi, jo viņi dziedāja ar prieku.

Pie mums atnāca kāds vīrs sirmiem matiem un sirmu bārdu, nobružātu kapteiņa cepuri galvā. Labsirdīgi smaidīdams, viņš jautāja, vai mūs netraucējot, ka vīri pablēņojoties.

– Nē, ko jūs, – es teicu. – Nepavisam…

– Veči pelnījuši papriecāties, – viņš nosmējās un gāja atpakaļ.

Tad viņi dziedāja par jaunības laiku, kurš bijis tik skaists un nenāks vairs, un dziedāja līksmi, jo tā nepavisam nebija dziesma par viņiem pašiem. Viņi to dziedāja tāpēc, ka kaut kas bija jādzied, un jādzied bija skaista dziesma.

– Tevi laikam ietekmējusi Jura drūmā pļava, apmākušās debesis, vīstošā zāle zārdos. Tikko paskaties, pats topi pelēks, – Diāna pasmējās.

– Tas akvarelis nemaz nebija drūms. Gluži otrādi. Kad paskatījos tajā, es atcerējos kaut ko ļoti brīnumainu. Akvarelī ir mirklis pirms brīnuma.

– Tad vienu otru reizi, pirms izej no mājas, tu paskaties pļavā, un pēkšņi jūti, ka notiks kaut kas labs? – viņa uzmanīgi paskatījās manī.

– Es varētu tev pastāstīt, kā aizvedu akvareli mājās, kādā rāmī ieliku, kurā vietā piekāru pie sienas, ko es jūtu, kad paskatos pļavā no rītiem, kad paskatos vakarā, kā atceros tevi, noplukušo vasarnīcu, to sestdienu. Bet es pateikšu vienīgi, ka to smērējumu izmetu pa vilciena logu. Starp Pabažiem un Lilasti.

– Kāpēc? – viņa bija neizpratnē. – Kāpēc tu tā darīji?

– Tāpat vien. Man nav vajadzīgi dona Pedro smērējumi, lai patiktu cik patikdami.

– Kāda dona Pedro?

– Tu labi zini, ko es ar to domāju.

– Mana brāļa?

– Viņš tev nav nekāds brālis. Viņš ir dons Pedro. Un es negribu, ka tev brālis ir dons Pedro. Lai viņš ir brālis, kam vēlas, tikai ne tev.

– Tu nudien runā kā jocīgs.

– Varbūt. Tikai es negribu, ka tavs brālis ir dons Pedro.

– Es taču tur nekā nevaru darīt.

Es klusēju un aizsmēķēju jaunu cigareti.

– Īvo, esi prātīgs.

– Esmu prātīgs. Es tikai nevēlos, ka tev brālis ir šiten tāds dons Pedro. Un es tam arī neticu. Dons Pedro nemaz nav tavs brālis.

– Nu kā tad tā, Īvo?

– Tāpēc, ka viņš nevar būt tavs brālis. Tādai kā tu brālis nevar būt dons Pedro. Kā tu nesaproti?

Zvejnieku dziesma bija pārtrūkusi. Šķindēja glāzes. Ienāca dūšīga tante un devās taisni pie zvejniekiem. Nu, vecais špicbuk, taisies uz mājām. Viņām ļoti negribējās iet. Te bija silti un labi, un te palika viņa draugi. Nāc, nāc, un nekādas pretimrunāšanas, piesūksies kā dēle. Nē, dēle esi tu, kas man jau piesūkusies. Lai viņš paliek, lai viņš paliek, vīri sauca, mēs viņu aizvedīsim uz mājām. Nebrāķē lielu muti, Mārtiņ, ieiešu pie tavas vecenes, lai nāk arī tevi savākt. Nē, iesaucās viņas vīrs, nekur es neiešu, atlaidies, dēle. Labi, labi, sēdi ar, gan man mājās redzēsi, šito perēkli vajadzētu nosvilināt, tad tu nenāksi? Nekur, nekur es neiešu! Viņa izskrēja laukā un durvis atstāja puspievērtas.

Un viņi priecājās tālāk, jo, kamēr bija kopā, viņi bija stipri. Lai nāk visas velna vecenes pēc kārtas, viņi teica, mēs viņas aiztrieksim ratā! Šis vakars pieder mums, un rīt – tad jau redzēs.

Bufetniece uzlika plati. Adata vēl čirkstēja bez dziesmas, un varēja sadzirdēt, kā laukā peļķēs plunkšķ lietus piles. Tā bija Paula platīte, un vīri dziedāja līdzi.

– Īvo, kādi tev iebildumi pret Juri?

– Vai nav vienalga? Es tikai zinu to, ka tev nevar būt tāds brālis, – apnicīgi kalu vienu un to pašu.

– Tev pašam taču arī ir brālis.

– Nav, nav, nav!

– Reiz tu man stāstīji.

– Bija, bija, bija! Vairs nav… Ēd desiņas. Tās vairs nav karstas, bet tikai siltas…

– Un tu viņu… mīlēji?

– Ak, es nezinu! Varbūt dažreiz mīlēju un varbūt ļoti bieži arī ne. Ko es atceros… Tas bija sen, sen… Biju mazs un dumjš, lai kaut ko saprastu…

– – – – – – – – – – – – – – –

… vai es Ediju mīlēju? Un vai es to uzzināju tikai tai dienā, kad mēs iegājām kādā mājā, kas saucās dīvainā un baismā vārdā – kapliča?

Tur melnā kastē gulēja Edijs. Brāļukam apkārt bija salikti vainagi ar lentēm, un ziedu bez sava gala. Bet mans brāļuks nemīlēja puķes. Kāpēc – es nezinu. Mugurā viņam bija no angļu auduma šūtais jaunais uzvalks. Kad viņš pirmo reizi to uzlaikoja, es biju aizgājis līdzi.

– Īvo, kā nu ir? – viņš apgriezās riņķī uz papēža.

– Lieliski, Ed, bet pie ceļiem bikses nedaudz jāiešuj.

Brāļuks pateica skroderim, un tas iešuva mazliet pie ceļiem.

Bikses iznāca kolosālas un žakete arī. Vispār man šķita, viņš varētu uzvilkt skrandas un, vienalga, izskatītos lieliski.

Un tad viņi spēlēja ērģeles, dziedāja skumjas dziesmas, kāds vīrs runāja, bet Edijs gulēja un nekustējās, un es stāvēju un skatījos.

Visi raudāja un slaucīja asaras, bet es skatījos uz Edu un kaut ko gaidīju, pats nezinu, ko, jo TĀ ar nāvi sastapos pirmo reizi mūžā. Biju gan redzējis krunkainus večukus un vecenītes, bet TĀ, Edi…

Viņš gulēja bāls, kluss un skaists. Tad mani kāda tante pastūma uz priekšu, lai aizeju pie Edija. Man rokās bija tikai sarkana alpu vijolīte, jo zināju, ka Edijs nemīl puķes. Es negribēju ņemt ne liliju, ne citu kaut kādu mēslu puķu pušķus, un tad man iespieda alpu vijolītes. Izņemot vienu, es visas izmetu atkritumu kaudzē. Jūs jau zināt, kapos ir tādas kaudzes.

Piegāju edijam un joprojām neapjēdzu, kāpēc vai visi raud. Uzliku sarkano ziediņu uz viņa sirds, jo domāju, ka brāļuks tomēr nebūs dusmīgs. Tad uzliku rokas viņa pleciem un noskūpstīju viņa pieri. Tā bija vēsa kā plaukstā tikko izkususi sniegpārsliņa…

Manas rokas atradās uz viņa pleciem, viņš taču bija tepat pie manis.

Zārkam uzcēla vāku, procesija sakustējās, es gāju kā sapnī, un galvā bija vienīgā doma: Edijs atrodas no manis dažu soļu attālumā.

Pie dzeltenu smilšu bedres kāds vīrs atkal runāja, un vīri atkal dziedāja…

Atklāja Edija seju, aizvērtiem plakstiņiem viņš paskatījās rudenīgajās debesīs un bērzu sārtajās lapās, augstajos mākoņos, kuri peldēja kopā ar kliedzošu dzērvju kāsi uz dienvidiem. Saule uzspīdēja viņa vaibstiem; tie kļuva vēl bālāki.

Vāku uzlika no jauna, četri vīri uz baltiem dvieļiem ielaida lēni un saudzīgi melno kasti bedrē, izvilka dvieļus, dobji būkšķēja smilšu saujas, iekrita ziedi, tika paņemtas lāpstas, un smiltis bira… kapā.

Un tad man salūza sirds. Salūza sirds. Un tas bija tik drausmīgi, drausmīgi, ka nodzīvo vai miljons gadu, tās sāpes nekad nevarēsi aizmirst.

Es sapratu, ka Edi, manu brāļuku, nekad vairs neredzēšu. Ka es aiziešu uz mājām, sēdēšu pie siltiem radiatoriem, klausīšos varbūt White Room, viņa mīļāko dziesmu, bet viņš nekad to vairs nedzirdēs, viņš paliks te, no kurienes mēs aiziesim, paliks viens, visu pamests, viens pats aukstumā un tumsā, vienmēr viens pats, un to es nevarēju apjēgt, ka mans brāļuks, tik labs un tik stiprs, nekad nepaņems līdzi uz futbolu, es to nevarēju saprast, nekad jokojot neuzsitīs pa kaklu un nesacīs, nu, mazo ūpīt, uz rītdienu visu esi izmācījies, nekad MANĀ MŪŽĀ, NEKAD!

Daudzi saka, ka «laiks dziedē visas brūces». Tie ir meli, egoistiski meli! Laiks nedziedē visas brūces. Tiesa, laiks pārvelk tās ar plānu kārtiņu, bet pietiek atcerēties, un brūce asiņo no jauna.

Man stāstīja, ka pēc tam, kad cilvēki sākuši jau izklīst, es pēkšņi iesaucies kā vilcēns, nokritis uz Edija kapa kopiņas, metis nost vainagus un puķes, kārpījis rokām zemi un saucis, Ed, Ed, brāļuk, braucam rīt makšķerēt, es tārpus jau saraku, tie ir ļoti labi tārpi, rīt lieliski kodīsies zivis, Ed, tavai makšķerei es piesēju jaunu āķi, vislabāko no tiem, kas mums mājās, cikos mēs braucam, brāļuk, tu mani pamodināsi, jā, man jau šausmīgi nāk miegs, tu jau to zini…

Mani pacēluši, bet es tikai kustinājis rokas, it kā raktu smiltis, un seja man bijusi notraipīta ar zemi un asarām. Un mamma esot skūpstījusi manu netīro seju un rokas, bet es visu laiku kaut ko nesakarīgu saucis un rāvies uz kapa kopiņu. Un tētis aiznesis mani līdz taksometram, un tā es esot pārvests mājās.

To es neatceros.

Bet es atceros, ka mūsmājās bija sanākuši tuvinieki, un es pamodos savā gultā.

Pamodos no tā, ka es vairs nebiju es.

Piecēlos un kā mēnessērdzīgs aizgāju uz virtuvi, paņēmu pudeli džina un gāju atpakaļ.

Es aizslēdzu istabas durvis.

Atskrūvēju korķi un dzēru, rīstīdamies, klepodams un raudādams. Jutu, ka neesmu tālu no ārprāta. Dažbrīd domas sastinga kā aizķēries kino kadrs, bet lenta tinas un tinas, galva jau pilna un tūlīt, tūlīt kaut kas trūks un plīsīs uz āru.

Es dzēru, cik vien varēju, un acumirklī izvēmu laukā. Tad dzēru atkal un vēmu no jauna.

Durvīs lauzās balsu spiets un lūdza atvērt.

Es nevēru.

Istaba griezās, sienas šūpojās. Nokritu, bet pudeli no rokām neizlaidu.

Dzēru un tad raudādams no visa spēka metu pudeli logā; tā sašķīda pret rāmi.

Es cēlos kājās, bet pakritu no jauna un vārtījos stiklos un vēmekļos, līdz iegrimu nesamaņā…

Naktī es pamodos.

Es gulēju dīvainā gultā.

Vienā pusē man gulēja tētis, otrā mamma. Un manas rokas bija baltas, baltas, marles saitēs iesietas.

Es atkal apraudājos, bet centos nepamodināt viņus.

Tomēr viņi bija pamodušies, kaut arī nekā nesacīja, un, kad iemigu es, varbūt tikai tad iemiga arī viņi.

Jo es taču nu biju viņu vienīgais bērns.

Es sēdēju baltajā krēslā viņas dārzā.

– Patiešām, kāpēc lai mēs neaizietu? – Diāna teica.

– Tas nav nemaz tik tuvu, – iebildu. – Kamēr mēs nokļūsim, klāt būs vakars.

– Nudien, tu esi kļuvis tik slinks, ka bail. Pēc gadiem pieciem būsi apvēlies apaļš kā pūpēdis. Neviena meitene negribēs uz tevi paskatīties.

– Trakoti man tas vajadzīgs, ja vien skaties tu.

– Es jau skatīšos, jo tu man būsi vienmēr slaidais Īvo, kādu ieraudzīju pirmo reizi. Bet tu pats neievērosi mani, jo būšu jau veca.

– Par tādiem sīkumiem neuztraucies. Man tu mūžam paliksi jauna.

– Un tomēr tu aizelsies, rokas sirdij piespiedis, tipināsi pakaļ vidusskolniecēm.

– Kad tu šitā runā, man gribas tevi apmīļot.

Viņa plūca tējas rozes un skanīgi smējās.

Viņa pienāca cieši blakus manam baltajam krēslam dārzā, šķelmīgi smaidīdama lūkojās manī.

Dzeltenās rozes šūpojās manā degungalā. Es uzliku roku viņas gurnam un noglāstīju.

– Tām rozēm nav ērkšķu.

Un pēkšņi visa pasaule kļuva dzeltenas, maigas rožu ziedlapiņas un smaržīga un svaiga, ka bija jāšķauda.

Kad atjēdzos, smieklu zvaniņi trinkšķēja jau pie galda, kur viņa kārtoja rozes vāzē.

– Roze dzeļ ne tikai ar ērkšķiem.

– Bet tas ir patīkams dzēliens. Pēc tāda nav žēl, ka mazliet sāp.

– Ha! – viņa izaicinoši iesaucās un paņēma vāzi, lai nestu uz istabu.

– Es aiznesīšu, – piedāvājos.

– To nu gan ne! Pa ceļam tu izplūksi rozīšu ērkšķus.

– Varbūt ērkšķi domāti tikai iebiedēšanai?

– Lai nu kā, vāzi aiznesīšu es pati!… Jā, pie kā mēs palikām? Pareizi, ka apciemosim tavus draugus!

– Kā tad tā? Mēs taču to nenorunājām!

– Man gan likās, ka tu piekriti, – viņa tēloja patiesi izbrīnījušos.

– Tev tikai šķiet.

– Īvo, lūdzu, lūdzu… Tu mani jau sen apsolīji iepazīstināt ar saviem draugiem.

– Ja nu tev tā gribas… Labi!

– Redzi nu… Tu nekad nekā nevari atteikt. Vajag tevi tikai žēli palūgt, un tu dari visu, ko citi grib…

– Ak tā? Es atcerēšos tavus vārdus nākotnei.

– Tas neko nenozīmē! Varbūt vienīgi to, ka nāksies tevi lūgt vēl žēlīgāk.

Viņa aizslīdēja gar mājas stūri, bet es iekāpu pa logu istabā un ērti atzvēlos šūpuļkrēslā. Kad viņa ienāca, šūpojos un svilpoju dziesmiņu par rozīti dārza malā.

– Ak, kaut ko tādu no tevis varēja sagaidīt, – viņa teica, kā samierinājusies ar nenovēršamo likteni. – Un tagad pazūdi! Man jāuzvelk peldkostīms.

– Kāpēc – pazūdi? Vai tad es tevi traucēšu? – naivi brīnījos.

Viņa nolika vāzi uz galda un nāca pie manis. Gaidīju, ka sviedīs laukā. Iekrampējos rokām un kājām krēslā. Lai sviež ar visu, ja grib. Bet viņa satvēra mani pie pleciem un pagrieza pret logu.

– Un sēdi rātns.

– Es vienmēr esmu rātns. Pat pārāk. Tā ir mana nelaime.

– Necenties tikai šoreiz kļūt laimīgs! – viņa pasmējās.

– Cilvēks, kas cieš no kompleksiem, nevar tik krasi pārmainīties.

– Par tevi to sacīt nevarētu, – viņa noteica. – Tu mainies acīmredzami.

Tomēr es biju rātns un sēdēju, cigareti kūpinādams, viegli krēslā šūpodamies.

Lēnīgais vējiņš liegi plivināja aizkarus, ik pa brīdim papūzdams sānis, un loga rūtī uz mirkli atspoguļojās istaba un no jauna aizsedzās, it kā uzšļācoties baltām jūras putām. Un balto putu vērpetēm pašķiroties, es brīžiem pamanīju Afrodīti, ka mazgājās pirmatnējā haosa jūrā un jutās uz pasaules viena pati, jo domāja, ka viņu neviens neredz.

Kad samanīju, ka viņa apvilkusi peldkostīmu, pēc iespējas dabiski un vienaldzīgi piecēlos, aizgāju līdz galdam un gliemežnīcā nodūru cigareti. Viņa gandrīz nemanāmi satrūkās. To nepamanītu neviens, kas viņu tuvāk nepazīst, bet nekā nesacīja. Tik tiešām, ko varēja sacīt, ja es viņu tādu jūrmalā biju redzējis daudzas reizes. Tikai redzēt jūras smiltis guļam, kad apkārt izlaidušies citi un tu jūties kā ronis roņu barā, ir pavisam savādāk nekā redzēt viņu vienīgu.

Viņa uzmeta man īsu skatienu, atvēra drēbju skapi un izvēlējās kleitu.

Nevērīgi viņa šķirstīja drēbes un bija tik skaista, ka man asinis saskrēja galvā un dobji pulsēja kā pulksteņa tikšķi cauri vatei.

Es klusu, klusu piegāju klāt. Viņa strauji pagriezās pret mani, piespiedusi gaišzaļo kleitu krūtīm un paskatījās manī… Es pat nezinu, kā viņa paskatījās… Ko nozīmēja viņas skatiens…

– Es biju rātns? … – tikko dzirdami nočukstēju un drīzāk nolasīju no viņas lūpām nekā saklausīju:

– Jā… nu gan vairs ne…

Es vāri pieskāros viņas zeltainajiem pleciem kā tauriņa spārniem.

– Nekusties… Tagad es tevī skatīšos ilgi, ilgi.

Mēs vērāmies viens otrā. Es – noreibis, ik sekundi izdzerdams vēl pa vienai vīna glāzei un reibdams arvien vairāk, viņa – cieši sakniebtām lūpām, nopietna, ar to pašu neizdibināmo izteiksmi tumšajās acīs.

– Un kā tev patīk tas, ko tu redzi? – notrīsēja viņas lūpas.

– Labi… Skatoties tevī, man patīk viss…

– Runā… Pastāsti man visu, ko tu domā…

– Biju iedomājies, ka tevī esmu iegaumējis ik vaibstu. Bet izrādās, ka daudz kas palicis nemanīts… Un, kad man atkal šķiet, ka nu jau pazīstu tevi, tu mainies no jauna…

– Un tāpēc tev tik naivi blēdīgs skatiens?

– Nē, mans skatiens skaidrs kā avotūdens saules plakstos…

– Un ko tu vēl domā?

– Ka ir ļoti grūti atrasties tik tuvu un nenoskūpstīt tevi…

Viņas acīs pazibēja mēms lūgums, viņa gribēji iet, bet it kā nespēja atrauties no manām rokām, kaut arī pieskāriens bija tik vien ciešs, ka pat taurenītis aizlidotu.

– Lūdzu… nevajag… šodien…

Manas plaukstas, vieglas kā zirneklīša kājiņas, noslīda uz viņas lāpstiņām, un jutu, ka viņa elpo kā putniņš, sapinies neredzamos saules tīklos.

Tu esi skaista kā dziesma… Tu esi vēsa kā vējš… Tu esi karsta kā saule… Tu reibini kā naktsvijoļu vīns… Tu esi diena un nakts, agrā rītausma un novakare… Es esmu tu… Tu atkal es… Tu mana zvaigzne debesīs… Es tevi mīlu, un kā lai citādi to pasaku, ja jau tu nekā neredzi pati…

– Es tevi mīlu…

Viņas lūpas notrīsēja, lai kaut ko sacītu, bet es aizspiedu muti ar skūpstu. Viņa atbildēja tik tikko, pavisam viegli. Es biju izslāpis un dzēru, dzēru vai līdz bezsamaņai, alkaini un izmisīgi kā tuksneša akai uzklīdis slāpju mocīts ceļinieks.

Glāstīju viņu, skūpstīju seju un acis, un, kad man vairs nekas cits neeksistēja kā tikai VIŅA, dzirdēju klusus čukstus kā lūgšanu:

– Mīļais… Nē, šodien ne… Šodien nevajag… Mīļais, šodien ne… Lūdzu tevi… Šodien ne… Mīļais, nevajag, šodien nevajag… Mīļais, šodien ne…

Viņa nepretojās man, tikai acis un lūpas lūdzās pažēlot, un es nezināju, kāpēc. Jutu, ka viņa piederēja man, ka varu darīt, ko gribu, tikai viņa lūdza, lūdza jau klusēdama, šodien, mīļais, ne, šodien ne.

Es nespēju viņai nodarīt pāri.

Manas rokas noslīga. Es biju muļķis.

Un, pats dīvainākais, biju pat priecīgs, ka tā iznācis. Varbūt arī tas nav īstais vārds.

Es novērsos.

Dzirdēju, ka viņa ģērbās, aizvēra skapja durvis, sukāja matus, atskrūvēja smaržu pudelīti, aizskrūvēja, tad kļuva kluss, un es vairs nezināju, ko viņa dara.

– Es baidos, Īvo… – viņa teica. – Tu esi tik stiprs un tik maigs… Tu rauj mani kādā bezdibenī… Man reibst galva… Es baidos par sevi…

– Nelaime tā, – klusu sacīju, – ka es kāpju pa logu. Divas reizes es iekāpu, un sākās kaut kas skaists, un pēkšņi es no jauna atrodos pelēcīgajā dienā. Pa logu istabā kāpt nav labi. Citreiz es nākšu pa durvīm. Jo kā gan lai savādāk izturas pret cilvēku, kas ielien istabā kā zaglis pa logu? Tāds var izdarīt diez ko… Labāk ar tādu pat nerunāt…

– Es baidos… Ka notiks, kam labāk varbūt nenotikt… Es bīstos par mums abiem…

Viņa sabužināja manas savēlušās matu krēpes un noglāstīja vaigu.

Es kāpu laukā pa logu. Jutu, ka daudz netrūks un es sākšu bimbāt.

– Šodien aizmirsīsim visu, – viņa izmisīgi uzsauca. – Būsim priecīgi! Vai ne, Īvo?!

– Mm-m…

– Norunāts?

– Mjā…

Viņa kavējās krietnu brītiņu un, kad iznāca, bija atkal smaidīga, jautra. Arī es tāds pēkšņi kļuvu, paķēru no šķūnīša sporta divriteni, un mēs laidām pie maniem draugiem uz Pabažiem.

Kāds Edgaram bija iestāstījis, ka Vidzemes jūrmalā uz gruntenēm pašlaik ķeroties zuši. Es nu gan tam īpaši neticēju, bet šī ideja bija spēcīgi iesēdusies viņu galvās, un to izdzīt varēja vienīgi bēdīgā prakse.

Diāna sēdēja uz rāmja, es sparīgi minu pedāļus un skatījos gan viņas pakausī, gan uz ielu.

Pie veikala pieturēju.

– Ko tu gribi pirkt?

– Jāpaglābj taču bada cietēji. Viņu ēdienu kartē plānots pārtikt no zivīm un maizes.

Nopirku žāvētas zivis un konservus, divas pudeles vīna. Nedēļas laikā iekrātā nauda gandrīz visa arī bija izgājusi.

Un mēs joņojām tālāk pāri Pēterupes tiltiņam un garām baltajai baznīcai kalnā.

Stūmu velosipēdu gar jūras malu, Diāna stiepa produktu tīkliņu, bija ļoti tveicīgs, un es jutos nokļuvis dumjā stāvoklī.

Cik vien tālu varēju saredzēt uz vienu un otru pusi, nekas neliecināja, ka retie cilvēku stāvi nodarbotos ar kaut ko citu kā peldēšanos un sauļošanos.

Piepeši no kāpu priedītēm atskanēja brēciens:

– Īvo!

Priedītēs stāvēja Edgars un vicināja rokas.

– Kā ķeras, veči? – es saucu. – Zivju tik daudz, ka jālaiž vaļā, jo es nevienas te neredzu!

– Ķeras pa pirmo, – atkliedza Edgars. – Kilograms žāvētu asaru! Mencas eļļā un tomātos! Divas pudeles vīna! Un piedevām mutīgs čalis, ko bada laikos apēst bez sāls!

– Zuši vislabāk ņemot vakarpusē, – paskaidroja Jāko. – Kad mierīgs, sasilis ūdens.

Viņi bija ērti ierīkojušies priedīšu aizsegā. Uzslējuši telti. Sagatavojuši laukumiņu ugunskuram. Sastiepuši sausus zarus. Katliņš saulē spīdēja, uzmaukts priedītes galotnē. Bija pat izvilkta aukla, uz kuras šūpojās liekās drēbes.

– Jūs neesat vieni?

– Mums ir līdzi… meitenes…

Viņi pēkšņi bija kļuvuši galanti. Neteica «skuķi» vai «dāmas», bet – «meitenes». Tas noteikti bija Diānas labvēlīgais iespaids.

Un mani taisni pārsteidza, cik brīvi, nepiespiesti viņi jutās. Jau no paša pirmā brīža, tikko viņu iepazīstināju ar Edgaru un Jāko. Viņa pēkšņi bija pārvērtusies. Viņa bija kļuvusi it kā vidusskolniece.

Mēs triecām savā starpā visādas blēņas, un es neuzkrītoši pagāju nostāk. Viņi palika trijatā. Nudien! Es liktu galvu ķīlā, ka neviens nepamanītu, ar ko gan viņa atšķīrās no mums. Un tāpat es lieku galvu ķīlā, ka arī Edgars un Jāko to nemanīja.

Viņa bija mana meitene. Tāda pati kā es. Tāda pati kā viņi. Tāda pati kā mēs.

Skanēja balsu čalas, smiekli.

Apmetnei tuvojās divas meitenes, vienu es pazinu. Tā bija Gaida no paralēlklases. Slaida blondīne zilām acīm, kurā arī es reiz biju ieskatījies. Mēs pat bijām aizgājuši noskatīties lugu par Liliomu. Un jau tūlīt pēc izrādes paguvām sastrīdēties, jo viņa zināja, ka ir glīta meitene, un tāpēc laikam uzskatīja, ka visiem jādomā tāpat kā viņai. Gaidai patika Lilioms, un viņa tam šausmīgi juta līdzi, bet es turpretī teicu, ka nevaru tādus cilvēkus ciest, kas otram nodara sāpes un pēc tam mokās arī paši. Lai viņi mokās, cik vien vēlas, es teicu, man tam uzspļaut. Tad jau man labāk patīk Lilioma draugs, tas ar nazi azotē. Viņš vismaz nemoka citus un nemokās pats. Kas viņš ir, tas viņš ir un, ja dur ar nazi, tad dur, bet pamazām nebendē mūžu citiem un sev. Nē, Lilioms sirdī esot labs. Viņš arī dzīvē gribot būt labs, bet nespējot. Uzspļaut viņa labajai sirdij, teicu es. Ja dzīvē viņš ir draņķis, tad maz ko viņš var gribēt. Varbūt daļēji to sacīju tāpēc, ka man patika viņa sieva, respektīvi, aktrise, kura spēlēja viņa sievu un kurai viņš visu laiku darīja pāri.

– Gaidu. Gaidu, kamēr sagaidu, – sacīju Edgaram. – Kad jūs apprecēsieties, abi ar Gaidu gaidīsiet, kamēr sagaidīsiet veselu pulku mazu puišeļu un meitenīšu.

Edgars iesmējās un uzsita man ar knipi pa pakausi.

– Kas ko gaida, kas pirmais sagaidīs, vai vispār sagaidīs… – Palūdz, lai Jāko dāma tev uzzīlē.

– Jāko, kram taboram tu viņu nospēri? Un kā viņu sauc?

– Marica – Rikikica, – teica Jāko.

Tā bija melnīgsnēja meitene koši melniem matiem. Ausu ļipiņās šķindēja krāsaini stikla zvārgulīši. Latviski viņa runāja ar akcentu un viņu nebūt nesauca par Maricu–Rikikicu, bet par Mārīti.

Nogājām ar Edgaru līdz jūras malai, kur vēsinājās alus pudeles.

Kašņājām no smiltīm pudeles, un es paglūnēju Edgarā. Zem acs tikko manāmi dzeltēja plankums. Man atkal kļuva kauns. Dusmās nekad nekā nevar aprēķināt. Vai tad uzreiz vajadzēja tik stipri gāzt pa aci? Ja jau nu nepieciešamība bija radusies, varēja taču kādu pļauku vai pa žokli. Nesitu taču ienaidniekam.

Viņi bija sametuši gruntenes, piesprauduši zvaniņus un atstājuši savā vaļā. Viena gruntene jau bija ieskalota jūrā, un kociņš ar zvaniņu šūpojās pāris soļu no krasta.

– Edgar, tā jūs līdz vakaram pazaudēsiet visas gruntenes.

– Kāpēc? – viņš prasīja.

– Nu paskaties pats! Re, kur viena jau peld jūriņā.

Viņš nometa alus pudeles viļņos, iebrēcās, ko tad es gaidot, acumirklī aizšāvās pie gruntenes. Uzmanīgi pavilka un uztraucies nočukstēja:

– Tur kaut kas ir!

– Kas nu tur būs! Varbūt kāda veca mīna.

Piepeši viņš apcirtās, pārmeta auklu pār plecu un diedza, ko kājas nes, uz krastu.

Aukla slīdēja no dzelmes un ūdens virspusē izrāva lielu melnu čūsku, kas trakā ātrumā joņoja uz krastu, pa viļņiem lēkādama tikpat kā ūdensslēpotājs, ieķēries virvē aiz motorlaivas.

Izrauts smiltīs kādus soļus piecus no krasta, melnais tārps palika lokāmies, bet Edgars nerimās skriet, kamēr nebija ticis līdz priedīšu audzei.

– Edgar! – es kliedzu. – Viņš rāpo atpakaļ uz jūru!

– Met ātrāk prom no ūdens! – viņš sauca un skrēja šurp.

Bet man bija pretīgi tādam rāpulim pieskarties, un es bēru tam ceļā smilšu vaļņus, kurus tas pārvarēja itin viegli.

Edgars piespieda zuti zemei un mēģināja saņemt, bet tas, glums kā receklis, slīdēja no rokām.

– Ko tu stāvi! Atnes sausas smiltis! – Edgars vaimanāja. – Kusties taču ātrāk! Viņš nudien izspruks!

Kaisīju nabaga rāpulim virsū smiltis, lai Edgaram neslīdētu rokas. Viņš pacēla zuti pret debesīm un laimīgs teica:

– Nu patiešām, bedovijs kukainis! Kāds puskilo būs noteikti! Es jau zināju, ka mēs šodien kaut ko dabūsim.

Negribēju kliedēt viņa prieku, citādi būtu pateicis, ka daudz nu tu zināji. Nebūtu nejauši ieraudzījuši izrauto kociņu, zutis, zvaniņu trinkšķinādams, būtu aizpeldējis uz Zviedriju.

– Padomā, tikai, cik maita viltīgs! Viņš tak atrija tārpu. Daudz netrūka, un mēs būtu izvilkuši pliku āķi.

Jāko atnāca ar katliņu, kurš tik ilgi bija gaidījis darbu, iesmēla ūdeni, un Edgars saudzīgi ielika tur zuti. Tas šaudījās kā dulns, līdz nomierinājās, kad saprata, ka neizspruks.

Nomainījām pārējām gruntenēm tārpus, jo kļuvām no jauna cerīgi.

Mēs gulējām blakus uz sārta dvieļa, ko bija aizdevusi Gaida. Mēs ar Diānu bijām pliki un nabagi. Izņemot divriteni un tukšo tīkliņu, mums nekas nepiederēja.

Tikko bijām nopeldējušies.

Ūdens lāses nebija nožuvušas. Viņas lūpas pavērušās vieglā smaidā. Jūras pilieni izgaroja. Viņa uzsūca sauli. Kļuva silta, silta. Pieglaudu ausi viņas plecam. Samanīju elpu, lēnu un mierīgu kā jūras elpu. Augšup, lejup, aijā, aijā, mūžīga kā jūra.

Saule slīdēja uz vakariem. Kā sarkanīga bronza dega Diāna. Zeltaini sarkanīga kā aizejošā saule.

Viņai kļuva vēsi. Es biju karsts. Viņa saritinājās kā kaķēns un pieglaudās. Es centos elpot, cik uzmanīgi vien varēju.

Smiltis bija atdzisušas. Ugunīgais disks nesildīja. Edgars kurināja ugunskuru. Jāko un abas meitenes vēl pēdējo reizi nopeldējās, bet es gulēju, saudzīgi Diānu apskāvis, viņas vienmērīgā elpa sildīja man kaklu, viņa bija aizmigusi, un es sargāju viņas miegu.

Mēs sēdējām pie ugunskura. Jāko un Mārīte, Edgars un Gaida, es un Diāna, kura šodien bijusi priecīga, un tāpēc priecīgs biju arī es.

Jūras šalkas un rotaļāšanās viļņos. Voleja bumba zilajās debesīs. Saule un karstas smiltis. Un dzīvība, kas ļāva par sevi zināt tūkstoš nokrāsās un niansēs. No visnevainīgākā pieskāriena un bērnišķīga skūpsta uz pleca. No maiga rokas tvēriena, smaida, balss noskaņas, zeltainā iedeguma, smaržas un vissmalkākās maiņas jūras dvašā. No saules glāstošajiem stariem, raiba akmentiņa, no tā, ka ir citi, no tā, ka esi tu. Un no sajūtas, ka bez pašreizējā ir vēl daudz kas nesvarīgāks un arī svarīgāks, varbūt pats nozīmīgākai cilvēka dzīvē.

Edgars iemeta ugunī klēpi malkas, pa virsu svaigus priežu zarus. Mēs iegrimām tumsā, tad pacēlās baltu dūmu okeāns, un ugunskurs uzliesmoja, izrāva mūs no tumsas, priedītes nomirdzēja sudrabā, dzirkstelītes aizlidoja naktī uz jūru, un citas sabira smiltīs kā zvaigžņu putekļi.

Mārīte pasniedza man emaljas krūzīti. Es izdzēru un piecēlos.

– Tūlīt, tūlīt atnākšu…

Viņa čaloja un smējās un manus vārdus diez vai dzirdēja.

Es noskrēju pie jūras. Mana sirds gavilēja.

Es stāvēju viens visā pasaulē. Mazliet reiba galva un, kad ievilku elpu pilnas krūtis, sajutu visas vasaras nakts smaržas un dvesmas ieplūstam sevī. Mans prāts kļuva neparasti skaidrs, jutekļi neparasti asi. Debesis vērtās vēl tumšākas, mēness un zvaigznes mirdzēja vēl spožāk. Tālumā dzirdējās noslēpumainas un vilinošas nakts skaņas. Es spēju skatīt cauri zemes dzīlēm, iegremdēju acis jūrā un redzēju nogrimušas karavelas, debesīs samanīju jaunas galaktikas, mans skats apskrēja zemeslodei, izzibēja cauri dienas rosmē dunošām pilsētām un atgriezās naktī pie jūras, kuras kāpās dega ugunskurs.

Manī ieplūda neparasts spēks. Kaut kas krūtīs trakoja un lauzās uz āru, es gribēju to izteikt, bet nespēju rast vārdus. Gaišā straume bija pārāk grandioza. Dziedāt, mīlēt, būt labam!

Plašā pasaule pastiepa rokas, piekļāva savai mīlošajai sirdij un čukstēja, ka viss, kas zemes virsū…

Varenā straume bangoja manās krūtīs, es laimīgs iesmējos un pasaules gaismu aiznesu līdz pie ugunskura.

Dziedāt, mīlēt, būt labam!

– Mēs atbrauksim rīt, – teica Diāna.

Viņi mēģināja mūs atrunāt.

– Manējie uztrauksies, ja es nebūšu.

– Mēs būsim rīt, – es solīju.

Un ugunskurs palika starp kāpām un jūru. Palika tumšās figūriņas, kas locījās sarkano liesmu atblāzmā, un palika balsis un smiekli.

Kāpu nogāzē mūs apņēma nakts tvanīgais reibums. Zem kājām ziedēja zāle, smilgas un naktsvijoles, mazas lampiņas turēja jāņtārpiņi. Spiedīgs un saldens aromāts plēnēja starp priežu stumbriem. Mēs bijām ieklīduši spoku un māņu valstībā. Kaut kur augšā priežu galotnēs spīdēja mēness, bet tikai daži gaismas plankumi nokļuva līdz zemei. Mīkstajā sūnā bez skaņas lūza zariņi.

Es stūmu velosipēdu; tas pēkšņi bija kļuvis viegls, viegls, likās, ka ripotu uz priekšu, ja arī atlaistu rokas.

Viņa nāca aiz manis. Nāca manās mitrajās pēdās. Mēs gājām klusēdami un nebijām pārmijuši ne vārda, kopš atstājām ugunskuru.

Viņas soļi bija klusi, viņas klātbūtni nejuta, es gāju kā Orfejs, spēlēdams melodiju uz riteņa spieķiem, un nez kādēļ neuzdrīkstējos atskatīties.

Pēkšņi kāja aizķērās, es pat nezinu, aiz kā, un velosipēds piezemējās uz vienu pusi, es uz otru.

Iekritu ar seju mitrās, mīkstās sūnās, naktsvijole ielīda degunā un jāņtārpiņš mutē.

Es apmetos uz muguras siltajā gultā un izbāzu mēles galiņu, uz kura sēdēja jāņtārpiņš un vēcināja lukturīti.

Un gaismiņa atspīdēja Diānas acīs. Viņa skatījās kā apburta mazajā liesmiņā un sniedza man roku.

Es satvēru, jutu viņas trauslo pirkstu stingro tvērienu, turēju un nelaidu vaļā.

Viņa gribēja palīdzēt piecelties. Bet viņa nezināja, ka varbūt es nemaz negribu. Ka es vēlos gulēt, gulēt līdz pat rītam, just blakus viņu ar jāņtārpiņu uguntiņām acīs. Just viņas lūpas kā naktsvijoles šai reibinošajā, dīvainajā dvesmā zaļu sūnu gultā.

Viņas satvēriens kļuva ciešāks, viņa gribēja mani piecelt, taču mana roka strāvoja viņai pretim to gaišo gaismu, kas bija manī, un atņēma spēku. Mana roka lēni tuvojās sūnu paklājam, kad piepeši priežu smagnējā klusumā noskanēja viņas čuksts, mana roka kļuva vāja, viņas rokā ielija spēks un piecēla mani kājās.

Mēs braucām pa pašu šosejas vidu. Blāva mēness šautra rādīja taku, līdz bija jānogriežas pa labi sānceļā.

Es griezu priekšējo riteni, bet tas nepaklausīja, un velosipēds ripoja tālāk.

Ripoja tālāk un iegriezās kādā, citā izdangātā lauku ceļā, kurā mēs šūpojāmies kā viļņos.

Ritenis ietriecās vārtiņos, noskapstēja vienīgā enģe, kurā tie turējās. Vārtiņi sašūpojās, žēli nočīkstēja pēdējo reizi un izgāzās.

Bija kluss. Atkal čirkstēja sienāži. Atkal mēness spīdēja pāri nekoptajam dārzam. Noplukušās mājeles logi bija aizmiguši.

Velosipēds noslīga nezālēs un nātrās.

Mēness gaismoja mums ceļu cauri verandai, un gaišs kvadrātiņš rādīja kāpnes, kuras tomēr vēl nebija sagruvušas.

Es sekoju Diānai.

– Es negribu iet pie dona Pedro, – mana balss izskanēja svešādi.

– Jā, jā, – viņa atteica, uz mani nepaskatīdamās.

Viņa spēra pirmo soli uz kāpnēm. Tās smeldzīgi iečīkstējās nakts klusumā.

Es pēkšņi gribēju, lai tās sagrūtu, sagrūtu tūlīt, lai tikai nebūtu jākāpj augšup.

Noriju kaklā sakāpušo kamolu. Kāpnes negruva. Es zināju, ka tieši šobrīd tās nesagrūs. Un es zināju, ka dona Pedro te nav.

Dzirdēju katru viņas soli un uzliku kāju pirmajam pakāpienam. Tad otrajam.

Es stāvēju uz kāpnēm, kas veda augšup.

– Nāc, nāc… – lejup noslīdēja viņas aizsmakusī balss.

– Es jau… eju… – mans čuksts uzlidoja līdz aizslēgtajām durvīm, zem kuru paklājiņa viņa meklēja atslēgu.

Viņa atslēdza durvis, un darbnīca atblāzmojās kā blāvs taisnstūris.

Es kāpu augstāk, arvien augstāk, un kāpnes bija desmittūkstoš gadu garumā, un tad man likās, ka esmu uzkāpis tomēr dažās sekundēs.

Es sekoju viņai lielajā telpā, kur reiz jau biju bijis, un apaļais mēness no jauna skatījās manī un smējās.

Viņa aizdedza sveci. Vienu pašu sveci.

– Es negribu redzēt donu Pedro! – teicu no jauna, bet viņa sacīja, viņa šeit nav. Kur tad viņš ir, dumji prasīju. Viņa šeit nav, nav, nav.

Es vēru durvis un neskatījos uz viņu. Vēru ilgi. Tad gāju istabā, līdz atdūros pret akvareļiem nokārto sienu.

Pelēka ziemas diena. Sniegs, sniegs, balts sniegs uz melnas zemes. Iet cilvēki. Zēni pikojas ar baltām sniega bumbām. Arī es, arī es sniegs saujā, balts sniegs, kad nedomā ne par ko citu. Balts sniegs saujā, pietupiens, vēlēšanās trāpīt kādam. Bērnība. Balts sniegs, melna zeme. Sniegpārsliņas kūst uz delnām.

Un te es sajutu, ka mana sirds pukst strauji, strauji. Es pavisam biju aizmirsis, ka man ir sirds.

Istabā bija kluss.

Es apgriezos.

Diāna gulēja gultā. Balts palags.

Es nopūtu sveci. Atvēru logu un ielaidu istabā nakts skaņas.

Tālumā aiz priežu galotnēm čukstēja jūra. Mazs teliņš ganījās gaišā pļavā. Sienāži koku zaros spēlēja vijoles. Spāres skaitīja priežu čiekurus. Naktstauriņi kaitināja mēnesi. Plecā ieķērās sikspārnis un ultraskaņas balsī stāstīja savus piedzīvojumus.

Laiks ritēja. Kā atompulkstenis es sajutu katru miljono daļu sekundes.

Un tad noskanēja viņas smiekli kā sidraba zvaniņš, kluss sidraba zvaniņš.

Beidzis vienu stāstu, sikspārnis aizelsies sīca citu, līdz plecā ieķērās otrs sikspārnis, aizdzina pirmo un teica, ko tu, muļķi, stāvi. EJ! Tūlīt, es teicu, vēl tikai mazliet…

Sikspārnis ieknāba man ausī, un es gāju.

Gāju pāri istabai. Pie krēsla, uz kura atradās viņas salātzaļā kleitiņa.

– Ko tu kavējies! – sīca sikspārnis. Es novilku kedas un džinsus, kreklu. Atrados jūrmalā. Ej, ej, viņš atkal mudināja un sita spārniem man pa galvu, un visu laiku istabā trīsēja sidraba zvaniņi.

Es peldēju cauri mēness jūrai un cauri viņas acu miljoniem ūdenszāļu. Sikspārnis ieķērās man matos un čukstēja, jā, jā, drošāk, drošāk. Bet es viņā vairs neklausījos, un viņš aizlidoja, es pat nepamanīju, kad.

Es jutu, ka pasaule sāk kļūt arvien mazāka.

Es stāvēju pie viņas.

Viņas lūpas bija mazliet pavērtas.

No baltuma izslīdēja zeltaina roka kā liāna vijīga, pieskārās manam celim un teica, lai es apsēžos. Biju laimīgs kā jauns briedēns, gatavs bēgt ik mirkli, lai zinātu, ka nebēgšu nekur.

– Es tevi mīlu, – es izdvesu.

– Es zinu, – viņa tā savādi pasmējās un noglāstīja manu vaigu, it kā es būtu par kaut ko skolā nogrēkojies zeņķis. No palaga izvijās otra liāna, abas maigi apvijās manam kaklam un pielieca galvu, zemu, zemu.

– Noskūpsti mani, – viņa teica.

Es viņu noskūpstīju, pavisam bikli, bet tad viņas lūpas iesūcās manās, apdedzināja un aizrāva elpu. Es jutu viņas ceļus, kas pieskārās maniem sāniem, kad viņa sagrozījās, jutu viņas rokas uz lāpstiņām, jutu savas plaukstas zem viņas pleciem, zīdainos matus uz rokām. Mūs šķīra plāna, plāna matērija, bet es tomēr sajutu viņu visu, kad viņas krūtis kā balts palags pieskārās manām.

Pasaule vērtās arvien mazāka, zvaigžņu un planētu pasaule, Kolumba un Magelāna pasaule. Pazuda kontinenti, savienojās republikas, palika Saulkrasti, kuri arī tūlīt izgaisa, jūra izgaroja, no darbnīcas sienām nozuda gleznas, velns nospēra mēnesi un zvaigznes, palika tikai viņa, kas nu bija pārvērtusies visā pasaulē kā viena vienīga puķe, man piederoša, ap kuru var lidināties tikai medus bite.

Nāc, nāc, viņa čukstēja, nekavējies vairs. Seja pret seju, krūtis pret krūtīm. Mēs skūpstījāmies kā bez prāta, glāstījām viens otru, mūsu dedzinošie ķermeņi savijās un aizdegās kā lāpa nakts tumsā, tu, mana skaistā, mana saule, mana pasaule, mana dzīvība, tu esi kļuvusi par mani, par manu seju, rokām, kājām, par manām acīm un lūpām, tu esi man VISS, mana gacele tuksneša smiltājos, mana antilope, mana puķe, es gribu mirt tev blakus un skatīties acīs tavās, kuras kā divi ezeri zili, kas esmu es, ar tevi salīdzinot, tu, mana acu gaisma, rītausmas saule, es dziedāšu tev kā Benjamīno Džilji un Enriko Karūzo, es skūpstīšu tavas kājas, kas netīras tapušas, pa manu sirdi staigājot, es izkusīšu kā ledus gabals Sahāras tuksnesī, un mani tu varēsi slāpēs izdzert, es tevi mīlu, mīlu, mīlu kā dzied dziesmā «div' dūjiņas gaisā skrēja, abas skrēja dūdodam's», esmu dumjš, arī to es zinu, bet es tevi mīlu, mīlu, mīlu, un to man neviens nevar atņemt…

Un manas rokas un lūpas vairs nespēja izjust viņu, tik liela bija kļuvusi mana mīlestība, es pieliju ar medu un pielaidos klāt viņai, vai tu esi Puķe, jā, dziedāja viņa, vai tu esi Medus Bite, jā, dziedāju es, esmu medus pilns, esmu salds, salds, salds, mana skaistā Medus Bite, viņa dziedāja, mana zeltainā bite, esmu nektāra pārpilns kā granātābola sēkliņas sulas bagātas, mana mīļā, mana Puķe, mana orhideja, dālija un mežrozīte, mana margrietiņa un pienenīte…

IV

Smaidīdama aiztrauc vasara.

Saulainās un apmākušās, lietainās un vējainās dienas izbirušas trakā ātrumā kā jūras raibie akmentiņi no saujas.

Esam iedeguši zeltaini kā egļu čiekuri. Acis jūras viļņos tapušas skaidras visam garajam gadam. Tajās mirdz vasaras saule.

Klāt pirmais septembris.

Gaisā vējo tikko jūtams rudens dzestrums. Pēc karstās vasaras tas ir patīkami.

Es eju uz skolu.

Kad pēc lielāka pārtraukuma ierodos skolā, tā nekad laicīgi nevaru uztrāpīt. Vienmēr kavēju. Zvanu atkal izdzirdu, tikko pieskāros parādes durvju rokturim.

Bet gaiteņi skolēnu pilni. Visi svētku drēbēs, kāpnēs tāpat drūzma, un ziedu bez sava gala, smiekli, čalas, tāds troksnis, it kā pie katras auss nolaistos pa reaktīvai lidmašīnai.

Man gan ziedu nebija. Sens tas laiks, kad pirmajā septembrī nācu portfeli vienā un puķēm otrā rokā.

Klases vecākais Pēteris pavicināja atslēgu, iebāza slēdzenē, un mūsu VIENPADSMITĀ klase iegāzās savā telpā.

– Īvo! – sauca Freds.

– Fred! – saucu es. – Ātrāk aizņem beidzamo solu!

– Paula! Kur tava zirgaste?! – vaimanāja Ilvars.

– Iespraudu cirka zirgam! – viņa atsmēja.

– Pat soli nokrāsoti!

– Uzmanīgi! Uzmanīgi! Pārbaudiet, vai nelīp!

– Anton! Atver logu! Ielaid svaigu lufti!

– Kurš zina, cik šodien stundu?!

– Pirmā pie Teihmanes!

– Tad akts zālē un cauri!

– Edgar! Jāko! Kur jūs bijāt?! – es kliedzu, kad viņi parādījās durvīs. – Fiksāk aizņemiet beņķi mums priekšā!

– Ak kungs! Cik tās puķes dārgas! – čiepstēja Paula.

– Pirmais septembris! Pirmais septembris!

– Ķer! – iebrēcās Jāko un pārlidināja klasei portfeli tieši manās rokās.

– Kāda velna pēc tu atvilkies ar somu?!

– Visus spekulantus prom uz zavodu[1]! – sauca Rihards.

– Sarmīt! – es smaidīju. – Tu gan šovasar esi jauki iedegusi.

– Melnā jūra! Melnā jūra!

– Sveiks, Fred!

– Čau, Raiti!

– Tu pa vasaru esi pamatīgi apvēlies!

– Jāuzkrāj tauki ziemai! Tā būšot auksta!

– No katra piecpadsmit kapeikas par puķēm Teihmanei!

– Esmu izputināta, esmu izputināta! – zviedza Māra un izkratīja no maciņa trīnīti.

– Antonio! Antonio! Atrauj logam otru pusi!

– Edgar! Es kviecu. – Tu pie balbiera neesi bijis vairāk nekā gadu!

– Un neiešu, neiešu vēl desmit! Mūsu grupā visiem tā-ā-ā-ā-ā-ā-ā-das krēpes!

– Ei, čaļi! – sauca Pēteris. – Par godu pirmajam un videnē beidzamajam pirmajam septembrim jāsarīko rauts!

– Tā lieta iet! – nokliedza Freds.

– Un dāmas? Kur paliek dāmas?! – reizē iesaucās Anastasija un Dagnija.

– Urā! Urā! – rībināja ar dūrēm pa galdu Krišs. – Kopā ar kundzēm!

– Tā būšana būs kolosāla!

– Zaļumos, tikai zaļumos!

– Pa diviem polšiem uz purna! – iekliedzās Sarmīte un laida ar nolūzušu neļķes ziediņu man pa aci.

– Ārprāts! – es brēcu un iežmiedzu neļķi acī. – Esmu Vienacainais Neļķu Džo! Uz tukšo aci vien trīs polši!

– Ei, čaļi! Kas dos puķes Teihmanei?! – klasi centās pārkliegt Paula.

– Pīters! Pīters!

– Klases stārasts!

– Man vienreiz apnicis! – gainījās Pēteris, bet Paula neklausījās un iegrūda viņam gladiolu bunti.

– Komjaunatnes uzdevums!

– Dod man, Pīt! – ierēcās Fredijs. – Es nopīšu tādu vainadziņu, ka Teihmane nezinās, kur bāzt.

– Tu vairs neesi komjaunietis, bet baltais zvirbulis! – spiedza Silvija.

– Paula, uzņem viņu atpakaļ!

– Liksim Fredu manā vietā! – Paula sauca.

– Balsojam! Balsojam! – kliedza Antons, garās rokas vicinādams.

– Kur Teihmane?! Jau desmit minūtes no zvana!

– Laižam projām!

– Ejam uz mājām!

– Ilvar, dod piecpadsmit kapeikas!

– Ēzeļi un ēzelienes! Klusāk! Nāk! Nāk! – bļāva Māra un aizcirta klases durvis.

– Kas nāk?!

– Dīns Rīds ar mutes ermoņikām!

– Teihmane! Teihmane!

Atvērās durvis un ienāca mūsu klases audzinātāja.

Visiem mutes bija acumirklī ciet, lēca no galdiem un krēsliem augšā, bet Teihmane par trokšņošanos nebija nikna.

Un vispār todien visi bija normāli, priecīgi ļaudis. Ja gadā katra diena būtu kā pirmais septembris, tad uz skolu varētu nākt pat ar prieku.

Teihmane bija patīkami pārsteigta, kad Pēteris viņai pasniedza gladiolas. Kaut kā nejauši bija sagadījies, ka pagājušo gadu viņa nedabūja ne mazāko ziediņu.

Skaidrs, ka pirmajā stundā neviens pie ķīmijas problēmām neķersies, un visi sāka runāt par dzīvi. Kā pavadīta vasara, ko kurš domā iesākt pēc videnes beigšanas utt.

Daļai tālākais liktenis galvenās līnijās bija skaidrs, vairumam vēl ne. Kas bija izdomājuši, gandrīz visi taisījās uz studēšanu. Es par to tikai pasmīnēju. Varu galvot, ka uz gada beigām studētgribētāju salasīsies vesels kurss. To es zinu no iepriekšējo vienpadsmito pieredzes. Bet cik tiks iekšā!

Jāko smaidot paliecās atpakaļ un pačukstēja:

– Zini, Īvo, objektīvi spriežot, es mūsu klases dāmām nemaz nenovēlu nākamgad iekļūt augstskolā. Lai drusku iepazīst dzīvi. Viņu gaisīgajiem prātiņiem tas nāks tikai par labu.

Nudien, viņa visgudrais smaids man krita uz nerviem. Es jau zināju, ka ar viņa pauri politehniķos iekļūtu jebkurš, bet tad nu nevajag runāt kā no kanceles.

– Un kāpēc tad tu negribi iepazīt dzīvi? Varbūt arī tev tas nāktu par labu?

– Ko nu sāc kasīties? – viņš uzjautrināts iesmējās. – Atceries praktikanti Rūtu.

– Ha! – es nicinoši novilku. – Viņas vietā tāpat varētu būt daudzi no mūsu čaļiem, ne tikai sliņķi, un tikpat labi arī tu.

Bet Jāko smējās arvien jautrāk. Viņš jau zināja, ka es zinu, ka viņam tas nedraud.

Es paliecos sānis un pabakstīju Sarmīti ar lineālu.

– Ei, Sarmīt! Sarmīt!

– Ko tu dursties!

– Tu pēc skolas beigšanas nemaz nevari iet studēt. Tev jāiepazīst dzīve.

– Kāpēc?

– Tāpēc, ka tev ir putniņa prātiņš.

– Ko?! – viņa iebrēcās un paķēra ķīmijas grāmatu, bet Edgars ar Jāko ņirdza. – Ko tu muldi!

Es aizsedzu rokām galvu un izgrūdu:

– Es jau tā nedomāju. To man teica Jāko. Studējot tu būšot izspļauta praktikante Rūta.

Un Jāko nepaguva izvairīties. Dabūja ar grāmatu pa galvu, ka nobūkšķēja vien.

– Jāko, ja tu pazītu dzīvi, nebūtu dabūjis pa galvu, – es smējos no visas sirds, līdz Jāko pagriezās atpakaļ un ievilka manam paurim ar tādu pašu ķīmijas grāmatu.

– Huligāna dzimšana, – teica Freds, sarullēja «Dadzi» un iegāza pa Edgara un Jāko pakaušiem.

Bet ar praktikanti Rūtu bija tā. Viņa studēja filoloģiju un veselu ceturksni mūsu klasē mocīja pedagoģisko praksi, mācīja literatūru un gramatiku. Mācībās viņa ar dievu uz pusēm tika cauri, bet viņai vajadzēja mūs arī audzināt. Tīri smiekli nāk! Katru dienu viņa staigāja izkrāsojusies kā seksbumba. Protams, tas bija daudz patīkamāk nekā redzēt sūnu veceni, bet kas nu tur par audzināšanu, ja viņa visu, šķiet, zināja tikai no grāmatām un pedagoģijas lekcijām, jo universitātē bija iestājusies tūlīt pēc videnes beigšanas (tāpēc jau Jāko sāka muldēt par to studēšanu). Šur tur mēs Rūtu paši varējām audzināt. Tik tiešām, dīvaini, bet daudz ko elementāru viņa nezināja. Izņemot vienu. Ja arī politinformācijā Vjetnamu mums par lielu pārsteigumu parādīja Āfrikā, tad to zināja lieliski. Viņa sapinās ar Filipu no vienpadsmitās klases, un tas Fredam bija pastāstījis tīri pikantas lietiņas.

Teihmane piecēla kājās Jāko. Nu, protams, viņš iešot uz politehniķiem, kur gan vēl citur. Edgars izbāza degunu no lokainajām krēpēm un teica, ka uz «kondženi», vai viņš caur pinkām dzirdēšot, ko saka uzņemšanas komisija, Teihmane pasmējās, un Edgars teica, jā, jo, iekšā stājoties, tās apcirpšot, bet tad audzēšot no jauna, un mūziku, ja tā ir normālā skaļumā, dzirdēt varot kaut ar vati ausīs. Freds cēli paziņoja, ka mācīšoties par kosmonautu vai gaļas izcirtēju, jo tie abi pelnot daudz naudas un baudot ļaužu cieņu. Bet es nezināju nekā. Dzīvosim, tad jau manīsim, es teicu.

– Eh, Īvo, veco zēn, – teica Freds un uzmundrinoši sita man pa plecu. – Lai viņi mācās tālāk un kļūst smalki inteliģenti. Mēs nākamruden iesim armijā. Brauksim ar tanku un šausim no lielgabala. Ar raķetēm gan nešausim, jo tur jāzina matemātika, bet to es nezinu un mācīties negribu. Un mēs būsim mācību teicamnieki un labi sportisti. Vai ne, veco zēn?

– Beidz nu pļurkstēt, – es novilku. Zināju jau, ka viņš ākstās, bet tādas runas man riebjas. – Es netaisos zaudēt divus vai trīs gadus.

– Kāpēc? – viņš prasīja. – Vai tad tu domā, ka dienestā tos pavadīsi letarģiskā miegā? Tu gūsi tur daudz ko, kas lieti noderēs civilajā dzīvē.

– Izbeidz, Fred! To, ko tu pašlaik muldi, es varu izlasīt avīzē.

– Jauniesaucamais, Berg! Celties, gulties, celties, gulties, uguni! – Freds smējās un kaitināja mani.

– Jā, Frediņ, – es viņa, belzu ar elkoni sānos, taviem taukiem tas derētu. Bet mani nemaz nevilina.

– Nekas, pieradīsi, – Freds savukārt atbelza man ar elkoni, ka aizrāvās elpa. – Tikai tie, kas pārnāk no dienesta, ir īstie veči. Tā viņi paši arī saka.

– Man gan liekas, – es izdvesu, – ka viņi tā runā tāpēc, ka dabūjuši dienestu izbaudīt uz savas ādas un nu viņiem žēl, ka citam tas iet secen.

– Nē, nē, vecīt, tev nav taisnība, iesim dienēt, – Freds ņirdza. – Nelauzies, Īvo, iesim gan, norunāts?

– Liecies mierā! – es no tiesas sāku kļūt nikns. Ņems vēl un samaitās garastāvokli jau pirmajā skolas dienā.

Ak, beidzot zvans, pirmais zvans no stundas pēdējā gadā manā mūžā, kad deldēju videnes solu, beidzamais gads, kaut nu viņš ātrāk aizripotu.

Es nopūtos un iejuku pūlī, kas plūda uz aktu zāli.

Un mana dzīve vispār pašreiz bija pārāk sarežģita, lai sāktu prātot, kas būs pēc gada.

Jāsaka, es taisījos precēties ar Diānu. Lai arī viņa bija sešus gadus vecāka par mani. Kas par to? Es zinu, ka mums saskan.

Tiesa, viņai gan par precēšanos vēl nebiju ieminējies.

Mani mulsina fakts, ka viņai ļoti patīk bērni. Arī man nav nekas pret bērniem, es ar viņiem tīri labi saprotos. Bet Diānas attieksme bija īpaša. Viņa pret tiem izturējās līdzīgi… mātei, vai? Un tas mani biedēja. Beigu beigās man tikai… Un kad nu šitā… Tas jau ir kaut kas dumjš! Nudien!… Pat vārdu trūkst! Iedomājieties sevi manā vietā, un jūs lieliski sapratīsiet.

Tikpat lieliski, kā es saprotu to, ka viņa var mani tīt ap pirkstu, kā vien iepatīkas, jo es viņu ļoti mīlēju. Kādu laiku es turētos pretim, uz viņas «jā» atbildētu ar kategorisku «nē», līdz pamazām sāktu piebalsot viņas meldijai. Un es jau zinu, kāda tā būs.

FĀTERIS! TĒTIS! VECAIS! PAPUS! SENCIS! ZINI, FĀTERIS MAN NEDOD 50 KAPEIKAS PRIEKŠ KINO!

Pie velna!

Bet var jau būt, ka bērna ratiņi man piestāvētu. Ja apģērbjos pieklājīgi un eleganti, izskatos vecāks, nekā esmu.

DIĀNA un ĪVO BERGI!

Okei!

Un mazais EDIJS.

Mēs sauksim viņu tāpat kā manu brāļuku. Tas ir simtprocentīgi. Šai ziņā es nepiekāpšos ne par matu!

Skolā viss ritēja ierasto gaitu.

Tāpat kā katru gadu. Dienas līdzinājās cita citai, un Oktobra svētki jāgaida veselu mūžību.

Es taisījos iet strādāt. Veģetēšana man bija apnikusi. Es nesaprotu vecāku ļaužu gaušanos: «Ak, skolas gadi, skolas gadi, kur jūs esat pagaisuši? Cik skaists bij tas laiks, tas nenāks, nenāks vairs!» Skan stipri naivi. Lai viņi nosēž kaut vienu nedēļu vidēji sešas mācībstundas dienā, un paklausīsimies, ko viņi tad teiks! Tādas tās lietas!

Mājās arī neiebilda, ka eju uz rūpnīcu. Fāteris domāja, ka darbs varbūt man ielikšot mugurkaulu. Tomēr zināju, ka ne viņš, ne mamma īpašā sajūsmā par to nav. Viņi labāk gribēja, lai es pabeidzu videni. Viņi cerēja, ka varbūt tomēr sadomāšu studēt. Kad sacīju, ka videni nolauztu vakarenē, viņi neticēja. Jāsaka, es pats arī diez ko ne. Dienā darbs, vakarā mācības – tādu katorgas slodzi nudien es neizturētu.

Žēl vienīgi, ka šancējot būs jāšķiras no čaļiem. Taču, ja tā padomā, nekas briesmīgs nenotiks. Kamēr viņi skolā, tikmēr es darbā. Iznākums viens un tas pats. Un man vēl nauda kabatā.

– Tas ir viens jocīgs fakts, – ņirdza Freds, kad viņam visu pateicu. – Tu laikam esi salasījies par strādniekiem. Tu pats taču no darba nekā nejēdz.

– Nekā es neesmu salasījies, un tu pats no darba nekā nejēdz, – es atcirtu, kaut gan tā nebija taisnība. Viņi abi ar Edgaru kopš septītās klases vasarās piešancēja. Izņēmums bija šī vasara, varbūt beidzamā, kas pilnībā brīva, jo kas zina, kāda būs nākamā. Vidusskola pēc gada taču cauri.

– Man viss noriebies, – es teicu. – Un turklāt man vajag naudu.

– Visiem vajag naudu, – Freds novilka. – Bet tev it kā tās īpaši trūktu.

– Pārāk jau netrūkst, bet arī tik, cik vajag, nav. Un vēl man nepieciešams, lai nauda būtu kopā, nevis divi trīs rubļi katru dienu. Varbūt vienu brīdi man jānotērē divi sarkanie[2] uzreiz, bet otrā vajag tikai divdesmit kapeikas.

Edgars ar savu grupu deva pirmo koncertu sezonā. Ne jau tādā nozīmē, ka viņš grupu vadītu. Edgars tikai spēlēja ģitāru un dziedāja kopā ar citiem un dažos numuros izpildīja solo gabalus. Grupu vadīja «Resnais Bens» jeb īstā vārdā Benjamiņš, kurš dauzīja bungas un neapvainojās, ka viņu tā saukāja. Vismaz Edgars tā apgalvoja.

«Raibie bruņurupuči» bija sagatavojuši jaunu programmu.

Tā saucamajā «jaunatnes kafejnīcā» šad tad deva iespēju uzstāties vienai otrai stihiski organizētai grupai. Vakars tad piederēja tai. Viens vakars. Iespēja spēlēt un dziedāt publikas priekšā. Ne kaut kādā panīkušā klubiņā vai labākā gadījuma skolas sarīkojumā, bet publikai, kas tevi klausās. Un kurai tu neesi tikai skaņas, pie kurām lēkāt dejas placī.

Edgars man pagādāja divas biļetes. Nebija jānīkst rindā un jānervozē, ka varbūt nedabūsi. Tas ir milzīgs pluss, kad uzstājas tavs draugs.

Zāle vēl bija patukša, jo iekšā laida no sešiem, bet mūzikai jāsākas septiņos.

Aizņēmu jauku divvietīgu galdiņu pie pašas sienas un šo to pasūtīju.

Nostaigāju līdz estrādes paaugstinājumam, kur «Raibie bruņurupuči» pārbaudīja skaņu sistēmu.

– Čau, Edgar!

– Čau, Īvo, čau!

– Kā sviežas?

– Pastiprinātājā nav īsti laba skaņa.

– Vēl jau laiks savest kārtībā.

– Jācer, ka pagūsim.

Viņš bija šausmīgi nevaļīgs.

– Re, kur parādījies Harijs ar savu blondo grēku, – es nobrīnījos. – To sauc par Ženiju.

– Ženija? – Edgars izklaidīgi pārvaicāja.

– Nu jā! Bet tu jau nemaz viņu neredzi!

– Ko? Jā, jā!

Ar Edgaru nebija vērts runāt. Vismaz pašreiz.

Aizgāju pie sava galdiņa. Cerēju, ka Harijs nebūs mani pamanījis. Viņu pašu neredzēt jau nevarēja. Dega kā avārijas spuldzīte sarkanajā džemperī un sarkanīgajiem matiem. Negribēju, ka viņš redzētu Diānu.

Tomēr atstāja savu blondo grēku pie galdiņa un atkrita krēslā iepretim man.

– Сколько лет, сколько зим,[3] Īvo!

– Jā, Harij! Kur tas laiks.

Viņš pasmaidīja savu zelta zobu smaidu un aizsmēķēja.

– Jāko reiz teica, ka tu iešot šancēt.

– Jā, – es teicu.

– Un tagad tu raujies pa rūpnīcu?

– Tā nu ir.

– Kāpēc nepabeidzi videni?

– Pabeigšu šancējot.

– Tu nudien neesi īsti normāls.

– Es to zinu.

– Tev tik ļoti vajadzīga nauda?

– Arī tas tiesa.

– Ko? Turīgie senči atsakās par tevi rūpēties? – viņš iesmējās.

– Kāpēc uzreiz tā?

– Tad kāda velna pēc tev jāiet šancēt?

– Gribu pats naudiņu pelnīt. Apnicis kurpītes pa skoliņu deldēt.

– Tev vajadzēja aprunāties ar mani. Es būtu pagādājis vienu otru robu, kur var iesist smuku rubli. Vēl nav par vēlu.

– Nav vērts.

– Pajautā Edgaram. Arī viņam šis tas atlēcis.

– Tādus robus es negribu.

– Baidies, ka var uzrauties?

– Arī tas tiesa.

– Bez riska nauda nenāk. Kas negrib riskēt, var vīlēt dzelžus par kapeikām.

– Tieši to es daru.

– Svētdienā priekš kafejnīcas un ķinīša iznāk, ko?

– Arī ne katru svētdienu.

Mans vēsais miers viņu kaitināja.

– Harij, es tev sameloju, – teicu. – Es neaizgāju strādāt. Tā iznāca. Tās jaukās un cerīgās runas par strādāšanu palika tikai runas. Droši vien esmu pārāk saradis ar skolu, draugiem, ierasto dzīves ritmu. Man pietrūkst apņēmības kaut ko krasi mainīt. Lai viss iet savu gaitu. Fiksās idejas, kas ātri rodas, tikpat ātri pagaist. Vispār es nejūtos pašreiz apbēdināts. Zubros tālāk. Pēdējā klasē.

– Pēc katras mūsu tikšanās esmu spiests konstatēt, – viņš sacīja, – ka tu paliec arvien stulbāks. Citi līdz ar gadiem pieņemas prātā. Ar tevi ir otrādi. Tavu smadzeņu darbības augstākais līmenis bijis tad, kad tu gulēji autiņos. No malas lejupslīdes procesam ļoti labi var izsekot. Pats laikam to neapzinies?

– Apzināties neapzinos, taču kaut kā jūtu.

– Tev vajadzētu paārstēties dullo mājā.

– Tas būtu jauki. Tikai mani neņemtu pretim.

– Gan jau ņemtu.

– Nē. Esmu neglābjams. Neārstējams.

Harijs saviebās.

– Veco zēn! Izbeigsim šito tēmu. Parunāsim par kaut ko citu.

– Parunāsim gan, – es labprāt piekritu. – Kā klājas tavai seksuālajai dzīvei?

– Manai? – viņš izbrīnījies pārvaicāja. – Normāli. Kā vienmēr.

– Arī man normāli. Šitā tēma izsmelta, ja?

Viņš acīmredzami bija pārsteigts. Un vispār es gribēju, lai viņš vācas pie visiem velniem, pirms atnākusi Diāna. Negribēju redzēt viņus kopā. Taču viņš taisījās tikt skaidrībā par mani, jo nekustēja ne no vietas, tikai izteica:

– Par šo tēmu var runāt bezgalīgi.

– Es zinu, Harij. Bet mani tā diez ko vairs neinteresē. Es precos.

– Ko?! – viņš saliecās uz priekšu. – Tu precies?!

– Jā. Tāds nu ir fakts.

– Ar ko?!

– Ar sievieti.

– Vai nu tu āksties, vai nu patiešām esi pavisam…

– Nevajag runāt tālāk, – es viņu pārtraucu. – Tu atkal teiksi, ka esmu nenormāls. Esmu jau to dzirdējis līdz apnikumam.

– Bet ko tad citu lai es saku?

– Nesaki labāk nekā.

– Kas viņa tāda ir?

– Es jau teicu, ka sieviete.

– Nu jā! – viņš nepacietīgi atmeta ar roku. – Bet kas viņa ir? Varu derēt, ka tev galvu sagrozījusi kāda palaistuve.

– Vecos laikos es būtu spiests tev sejā iešļākt šampanieti un iet šauties ar pistolēm.

Viņš iesmējās, tad atslīga krēslā un blenza manī. Es arī nekā nesacīju, tikai omulīgi izstaipījos, ka vai visi kauli nobrīkšķēja.

Biju atbrīvojies no Harija iespaida. Nebija viņam vairs mazā puišeļa Īvo, kam lielais Harijs varēja stāstīt viskautko, un tas klausījās līdz ausīm pavērtu muti.

Dzīve iet uz priekšu, Harij! Esi stiprs!

– Nu jā, nu jā, – viņš teica. – Tas nu tā… Bet tev tikai septiņpadsmit.

– Drīz būs astoņpadsmit.

– Nu jā, nu jā… Taču ko tas īsais laiks daudz maina…

– Ļoti daudz. No astoņpadsmit esmu pilngadīgs cilvēks.

Viņš pasmīnēja, un es piepeši atkal sajutu, ka viņa ietekme uz mani nav zudusi un varbūt nezudīs nekad. Tā tikai iegriezusies citā taisnē.

– Īvo… Tu mani atvaino, ja es pateikšu kaut ko, kas tev nepatiks.

– Saki droši, – es teicu, un sārtums mani pārņēma kā sendienās.

Es aizsmēķēju, lai varētu rādīties aukstasinīgāks. Ietinu seju dūmu mākonī.

– Īvo… Bet tu tak pats vēl esi… bērns,,,

– Harij… Kā tad… nu tā, – es izšļupstēju.

– Es saprotu, ko tu domā, – viņš teica. – Bet tas jau nav viss. To truši prot pusgada vecumā.

– Harij, lūdzu, beidz. Es esmu cilvēks.

– Cilvēkbērns, – viņš pasmējās.

Kāds velns dzina mani te nākt!

Cik viņai gadu? Tikpat cik tev?

Uz šo jautājumu es neatbildēju. Viņš ar to samierinājās. Un vispār – kas tad viņam cits atlika!

Viņš piecēlās.

– Līdz sākumam atlicis laiks. Aiziesim pie manas dāmas. Viņu sauc Ženija.

– Es viņu pazīstu.

– No kurienes?

– Toreiz «Ricā», kad mēs ar Fredu iegādājāmies no tevis džinsus.

– Jo labāk. Aiziesim papļāpāt. Viņa tev daudz ko varētu pastāstīt.

– Pateicos sirsnīgi. Kas man jāzina, to zinu pats.

– Protams, es jokoju.

– Tad arī tev jāzina, ka neesmu trusis.

– Lai nu tā būtu.

– Tā arī ir.

Harijs pasmaidīja. Nodzēsa cigareti pelnu traukā. Piecūkoja manu pelnu trauku.

– Tomēr nepienāksi pie mums?

– Ko es ar Ženiju runāšu? Es viņu tikpat kā nepazīstu.

– Labs ir. Es piekāpšu pie tevis vēlāk. Tev nav iebildumu?

– Kāpēc lai būtu? – es paraustīju plecus.

– Tad pagaidām!

Viņš aizpeldēja pie sava blondā grēka. Nudien, ko viņš sienas man klāt! Kad jūties kā cilvēks, pienāk un iegāž tev ar mietu pa galvu.

Tuvojās septiņi.

Es gaidīju Diānu.

Vēl bija atlikušas piecpadsmit minūtes.

Viņa bija solījusies tieši septiņos.

Atnāca Edgars un apsēdās tur, kur bija sēdējis Harijs. Es biju priecīgs. Tūlīt aizmirsu Hariju un viņa kapsētas kraukļa ķērcienus.

– Skaņas sistēma kārtībā?

– Jā. Skan pa pirmo. Viena pretestība bija draņķīga.

Viņš bija pārģērbies «Raibo bruņurupuču» kostīmā. Zaļas krāsas bikses, tādi kā džinsi, tikai no citas drēbes. Žilbinoši balts krekls, pie kakla gandrīz kā žabo.

Es atlocīju krekla apkaklīti zem viņa lokainajiem, garajiem matiem.

– Tagad tu izskaties kolosāli. Skuķi nenovērsīs acis.

– Tu domā, Īvo? – viņš teica.

– Jā, Edž, – es sacīju. – Un vēl desmittūkstoš reizes «jā»!

Mēs sēdējām un klusējām. Pamazām zāle pildījās. Es sasprindzināju dzirdi un balsu čaloņā saklausīju rokas pulksteņa tikšķus. Laiks joņoja, bet es biju sastindzis. Vai cilvēks var atrasties ārpus laika? Fizika māca, ka nevarot.

Es sakustējos.

– Īvo, zini, tu esi labs, – Edgars pēkšņi teica, un es saņēmu otro reizi ar mietu pa pieri. Nekad nebiju gaidījis, ka viņš man tā pasacīs. Man gandrīz asaras saskrēja acīs, cik tas bija negaidīti un labi. Es pagriezos sānis un pasnaikstīju galvu, it kā būtu ieraudzījis kādu paziņu.

– Diāna nāk? – viņš prasīja.

– Nē, pārskatījos.

– Drīz mēs sāksim. Man bail, ka viņa nenokavē.

– Gan pagūs. Viņa parasti ierodas pēdējā momentā.

Un man ļoti gribējās teikt… Taču nesacīju. Es domāju, ka neteikšu nekad. Un tajā pašā momentā spēji izgrūdu:

– Edž, kāpēc mēs vienmēr…

Un tikpat spēji aprāvos. To nebiju sacījis es. To bija teikusi mana mēle. Es tā negribēju.

Viņš pat nepaskatījās manī. Es tikai redzēju, ka viņa lūpas sakniebās un vārda tiešā nozīmē vaibstiem pārlaidās ēna. Viņš klusēja.

Jo ir lietas, par kurām nedrīkst runāt, kaut zina, tās ir tik trauslas. Nedz viņš, nedz es nebijām tādi, kas raudāami kristu viens otram ap kaklu, lai arī justu ko juzdami, un lietu gaužas asaras, lielas kā krāsainie baloni Jaungada ballē, ak, Edž! ak, Īvo! nu viss vienmēr, vienmēr, vienmēr būs okei! Un, ja arī uz mūžīgiem laikiem viss būs okei, arī tad nedrīkstēs runāt par to nekad.

Es klusēju.

Bet Edgars piepeši bērnišķīgi gaiši pasmaidīja, uzlika roku manai rokai, un ar vienu šo žestu nodzēsa manis teiktos vārdus līdz beidzamajam burtam.

– Edž, kad tu dziedāsi, dziedi mums ar Diānu.

– Jā, Īvo! Es dziedāšu jums abiem.

– Kurš solo gabals ir tavs, Edž?

– Ceturtais.

– Vai tu negribētu iedzert lāsīti balzama?

– Paldies, nē. Resnais Bens būs cemmīgs. Viņš negrib, ka no grupas kāds šodien būtu dzēris.

– Tad varbūt vēlāk?

– Jā, Īvo! Starpbrīdī es pienākšu. Tagad iešu. Drīz mums jāsāk spēlēt.

– Es tevi gaidīšu, Edgar!

– Es būšu!

– Dziedi mums!

– Es dziedāšu, Īvo!

Viņš aizgāja.

Paskatījos pulkstenī. Bija atlikušas kādas desmit minūtes.

Es aizsoļoju līdz foajē durvīm.

Kas un kā, kāpēc? Šveicars negribēja laist mani ārā.

Un tad jau nāca Diāna. Viņa bija steigusies.

– Paņem žiglāk lietusmēteli!

– Kariet uz šitā paša numuriņa, – es rādīju garderobistei savu, bet viņa nicīgi atcirta:

– Vai man numuriņu trūkst!

Un iegrūda man saujā otru.

Diānai bija gaiši zilas bikses un tāda pati pūkaina jaciņa. Uz rokas sudraba sprādze. Mēness.

– Tu esi kā zils, zils putniņš ar Mēness drumslu knābītī, – es teicu.

Viņas pirksti skāra manu vaigu un paraustīja auss ļipiņu.

– Mīļā. Iesim! – es pēkšņi prieka uzplūdā noskūpstīju viņu pakauša bedrītē.

– Iesim, iesim, – viņa iesmējās un ļāva manai ausij izsprukt no pirkstiem un paslēpties krēpēs.

Mēs iegājām zālē, un, zināt, man drausmīgi glaimoja, ka es vedu viņu garām visiem pie sava galdiņa. Ka man ir tik skaista meitene.

Tikko paguvām apsēsties, lielākajā daļā bronzā kalto spīdekļu nodzisa gaisma un daudzkrāsaini staru kūļi ietriecās estrādē.

Tur stāvēja «Raibie bruņurupuči».

Priekšā iznāca Resnais Bens un dažos vārdos iepazīstināja ar ansambli.

Nudien, Resnais Bens patiešām bija resns.

Publika aplaudēja. Daži bija ieradušies jautrākā dūšā. Tie bļāva «bravo», «bis»!

Resnais Bens nelikās traucēties, un koncerts sākās.

Pats viņš dauzīja bungas un darīja to kolosāli. Goda vārds! Cepuri nost! No tādas tauku pikas necerēju to sagaidīt.

Principā sākums mani daudz neinteresēja. Vai nu maz gan labāku, gan sliktāku grupu biju redzējis?

Es gaidīju, kad Edgars dziedās mums.

Ielēju balzamu. Tā aiztecēja mana sūri grūti ietaupītā naudiņa.

– Edgars dziedās dziesmu mums, – es teicu.

Viņa klusēdama pamāja.

Izskanēja sestā dziesma. Ceturtais solo gabals piederēja Edgaram.

– Tūlīt Edgars dziedās. Angļu valodā. Tā viņš teica.

– Viņš prot angliski?

– Ne pārāk. Vārdus viņš izmācās no galvas nedomādams. Bet izruna viņam ir pareiza, bez akcenta, tikpat kā no ārzemju platēm.

Balts staru kūlis izrāva no krāsainās gaismas Edgaru.

Viņš stāvēja pie mikrofona, ģitāra rokās. Zaļi džinsi un balts krekls.

Viņš uztraucās. Es to redzēju uzreiz.

– Edgars izskatās kolosāli, – teicu.

– Jā, – teica Diāna. – Viņš ir lielisks.

– Viņš pienāca man klāt un sacīja, tu esi labs, Īvo. Pirmo reizi. Varbūt rīt viņš man iedos pa purnu, tāpat kā esmu sitis viņam, kaut tas nebūtu noticis, es to ļoti gribētu, jo daudz ko neesmu sapratis, bet šodien viņš man teica, tu esi labs, un to es nekad neaizmirsīšu, lai tur vai kas.

Baltais stars turēja Edgaru savā lokā, un sāka skanēt melodija.

Tas bija ievads.

Un tad viņš sāka dziedāt.

– Vai drīkstu saņemt tavu roku? – es jautāju. – Jo to dziesmu viņš dzied mums.

Viņa nekā nesacīja, un es turēju viņas roku cieši cieši.

Otru uzliku uz sudrabainās rokassprādzes.

A time to be reaping, a time to be sowing,

The green leaves of summer are calling me home.

It was good to be young then in the season of plenty,

When the catfish where jumping as high as the sky.

– Tā ir dziesmiņa no amerikāņu filmas «Alamo». Filma pie mums nav rādīta, bet dziesmu es zinu.

– Par ko viņš dzied?

– Zini, tā ir skumja dziesmiņa. Par gaidīšanu un sastapšanos. Par jūnija zaļajiem kokiem, par pirmo mīlestību. Un laikam arī par pirmo skūpstu, bet tieši pateikt nevaru, jo nezinu tik labi angliski.

– Tad kāpēc tu domā, ka tā ir skumja dziesma?

– Redzi, tur tiek dziedāts par visu pagātnē. Kā par kaut ko bijušu un pagājušu. Līdzīgi tam, kā reiz «Zvaigznē» lasīju Oktaviāna Augusta vārdus. Senajiem romiešiem esot bijis tāds imperators. Viņš teicis, ka nekas neesot mūžīgs, mūžīgas esot tikai skumjas pēc aizgājušā.

– Paliec vienmēr tāds, kāds esi, – viņa piepeši sacīja. – Paliec tu vienmēr tāds.

– Tas jau nav iespējams, – atteicu – Un es arī nemaz negribētu tāds būt. Ja man kāds sacītu – paliec tāds, kāds biji, pirms sastapi Diānu, es pamazām sajuktu prātā.

Vispār jutu, ka šovakar nez kāpēc esmu kļuvis traki sentimentāls.

A time just for planting, a time just for ploughing,

A time to be courting a girl of your own.

't was so good to be young then, to be close to the earth

And to stand by your wife at the moment of birth.

Edgars bija pārvērties mūzikā. Tik tiešām apgarotu seju viņš raudzījās kaut kur augšup un dziedāja. Zaļi džinsi un sniegbalts krekls. Viņš dziedāja tik izjusti, ka, citam tāpat dziedot, izskatītos salkani, bet viņam ne. Viņš varēja tā dziedāt un palikt lielisks. Lai arī viņš dziedāja par to, kas mums vēl… priekšā… priekšā… Un es piepeši sapratu, ka viņš nedziedāja par to. Jo… tas…

Tā bija dziesma par mums.

Mūsu gaišā vasara.

Mūsu jūnija ausmas, baltās jūlija dienas, augusta sārttie novakari.

Zaļojošie koki un jūra.

Mūsu ilgošanās.

Pirmie skūpsti.

Mūsu mīlestība.

Ilgu piepildījums.

Mūsu mīla.

Mūsu mīla.

Atklāsmes laiks.

Mana pirmā mīla.

Ābeles ziedonī…

Dziesmas…

Saules zelts…

A time to be reaping, a time to be sowing,

The green leaves of summer are calling me home.

It was good to be young then with the sweet smell of apples.

And the owl in the pine-tree awinking his eye.

Tā bija dziesma par mums…

Edgars dziedāja, un drausmīgi neķītri bija, ka daži tai laikā cilāja glāzītes. Te nu vajadzēja Frediju. Viņa dzelzs dūres. Jo ir tak pretīgi, ka šādā brīdī cilvēki izturas kā sivēni.

Izskanēja pēdējais vārds, izskanēja pēdējā ģitāras vibrācija, mainījās gaismas partitūra, un sākās jauna dziesma.

Bet

Now the green leaves of summer are calling me birth.

palika lidinoties zālē.

Šovakar es patiešām biju sentimentāls. Varbūt tur vainīga dziesma? Es nezinu.

Neliels starpbrīdis.

Pie mūsu galdiņa pienāca Edgars, piestūma kaimiņu brīvo krēslu.

– Tu dziedāji jauki, – teica Diāna.

– Jā? – Edgars jautāja, garās skropstas kautrīgi mirkšķinādams.

– Īvo teica, ka tu dziedāji mums.

Viņš pārmetoši paskatījās manī.

– Ko par uzstāšanos teica Resnais Bens? – es iespraucos starpā.

– Izgājis pa pirmo. Tikai secināja, ka viņam jākļūstot nedaudz tievākam, citādi publika… Tu jau saproti…

– Kā tad, kā tad. Bet bungas dauza viņš kolosāli.

– Tas nav noliedzams. To visi vēlāk arī ierauga.

– Viņam jānodarbojas ar vingrošanu.

– Es gan domāju, ka viss ir iepriekš noteikts. Kas resns, kas tievs. Mēs ar tevi varam ēst, cik gribam, bet resni nekļūsim tā vai tā.

– Īvo jau ribas var izskaitīt, pasmējās Diāna.

– Kā tad, – es teicu. – Divpadsmit gabalas.

Edgars aizgāja spēlēt.

Publika koncertu bija noklausījusies un tagad gribēja dejot. Visam savs laiks. Es to sapratu. Daudz jau «Raibo bruņurupuču» draugu te nesēdēja, kas labprāt paklausītos vēl kādu dziesmu.

Pievilkās Harijs ar savu blondo grēku.

Biju spiests viņus iepazīstināt ar Diānu. Ženija mani vēl atcerējās.

Bet tas sasodītais Harijs glūnēja te uz mani, te uz Diānu, līdz uzaicināja viņu dejot.

– Harij, ko tu te zibinies kā sarkanā avārijas mašīnas spuldzīte! – es nošņācu.

Viņš pasmējās un neatbildēja.

Biju spiests uzaicināt Ženiju.

– Kā tev klājas? – viņa jautāja, kad mēs jau dejojām.

– Labi, – es teicu. – Un kā tev?

– Ne pārāk, – viņa pasūdzējās.

– Harija vainīgs?

– Es pati arī.

– Kā sviežas Marikai?

– Tā zoss iedzēra liķieri un sarijās seduksenu. Veselu kārbiņu.

– Nu gan…

– Muļķa, muļķa zoss, – viņa žēli teica. – Ja es to būtu zinājusi…

– Visu mēs uzzinām pārāk vēlu.

– Beidz filozofēt…

– Nesāc tikai raudāt, – es sacīju. – Tagad jau tev ar Hariju viss kārtībā.

– Muļķa, muļķa zoss… Ja es to būtu zinājusi…

– Tagad tu zini.

– Īvo, tu vēl esi jauns. Tu nekā nesaproti. It nekā, it nekā, it nekā!

Un iecirta man pa vaigu pliķi. Ne pārāk spēcīgi, tomēr apdedzināja.

– Ja kaut kas tamlīdzīgs vēlreiz gadīsies, būs pavisam bēdīgi, – es aukstasinīgi teicu un turpināju dejot.

Ar acs kaktiņu redzēju, kā Harijs gorījās ap manu Diānu.

– Piedod, lūdzu, lūdzu, piedod, – viņa noglāstīja man galvu. – Lūdzu, lūdzu piedod!

Viņas nervi nederēja nekam.

– Aizved mani no šejienes! – viņa spēji iesaucās un pieglauda blondo galvu manam plecam. – Aizved kaut kur! Tikai projām, projām no šejienes!

– Es neesmu glābējs eņģelis, Ženij!

– Tu esi muļķa puika, desmit gadus mazāk par mani redzējis pasauli. Esi vīrietis! Aizved mani no šejienes!

– Palūdz to Harijam.

– Harijam? – viņa histēriski izdvesa.

Mūzika izskanēja. Šoreiz tas notika īstā laikā.

Bet viņa neatlaida mani. Turēja rokas ap manu kaklu un lieca lejup galvu.

– Dari kaut ko! Dari kaut ko!

Es saņēmu viņas rokas un gandrīz vai ar varu atliecu.

– Nomierinies, Ženij! Tūlīt nāks Harijs.

– Lai viņš nomirst! Ejam projām! Es darīšu visu, ko tu gribēsi!

Es saņēmu viņas roku un kā mazu bērnu aizvedu pie mūsu galdiņa, kur manā vietā sēdēja Harijs.

– Paldies, Harij! – es teicu.

Viņš pļāpāja ar Diānu. Viņa jautri smējās, un viņi mani nemaz nedzirdēja,

– Paldies, Harij!

– Ā, Īvo!

Viņš pietrūkās kājās un atbrīvoja manu vietu. Ženijas roka vāri izslīda no manas plaukstas.

Pēc pāris nevainīgām minūtēm viņš aizgāja ar Ženiju pie sava galdiņa.

Es klusēju.

– Ielej šampanieti, – Diāna palūdza.

– Lej pati!Pudele atkorķēta, – es atcirtu.

– Īvo? – viņa izbrīnīta pasmaidīja. – Tu tiešām esi jocīgs.

– Es neesmu nekāds!

– Tu… esi greizsirdīgs?

Nudien, viņa sāka pat smieties.

– Es neesmu ne greizsirdīgs un ne citāds.

Viņa uzlika roku ar sudraba sprādzi uz manām rokām.

– Nedusmojies taču. Tu pats mūs iepazīstināji… Un viņš vienkārši uzaicināja mani padejot. Tu jau arī aizgāji ar blondo.

– Tas ir pavisam citādi, – es sacīju.

– Kā citādi?

– Tāpat.

– Tāpēc, ka tas esi tu?

– Es nezinu. Varbūt.

– Nedusmojies. Es mīlu tikai tevi.

– Un es mīlu tevi. Mīlu.

– Iesim dejot!

Es klusēdams piekritu.

Nevarēju uz viņu dusmoties ilgi. Kaut ari man smeldza. Kāpēc, es nevaru pateikt. Varbūt tas bija viens acu uzmetiens, kāda noskaņa balsī, kad viņa runājās ar Hariju, varbūt kaut kas cits, pavisam kaut kas cits. Greizsirdīgs? Muļķības! Otello laiki ir pagājuši. Cilvēki mīl pavisam savādāk.

Taisni brīnums, cik strauji mainās zemeslodes griešanās leņķis. Atceros, kad biju sīks, jau septembra vidū piesala, no rītiem peļķes pārvilkās plānu ledus kārtiņu, tramvaju sliežu šķērsbaļķi bija sarmas klāti un nenobirušās lapas balti mirdzēja. Novembra beigās sniegs sakrita vai līdz kaklam. Bet tagad? Stiep slēpes un slidas kaut vai uz komisijas bodi.

Gara laika mākts pēc skolas aizvilkos pie Fredija. Viņam atkal bija uznākusi slimošana.

Šoreiz viņš slimoja netālu no savas mājas Vecrīgā. Tur bija palicis neapbūvēts laukums, kur agrāk trūdēja grausti no kara laikiem. Tagad tie nojaukti, bet jaunu ēku vēl nebija sākuši būvēt. Sīkie šeit bija ierīkojuši futbola laukumu. Vārti bija starp diviem ķieģeļiem.

Freds spēlēja ar puikām futbolu. Maisījās sīko barā kā tāds masīvs bizonis.

– Stājies pretim! – viņš sveiciena vietā iekliedzās.

Tik tiešām, Freda komandai bija pārsvars.

Es nosviedu somu, un metos virpulī, dauzīju apdriskāto bumbu, kad vien tiku klāt, līdz beidzot pie Freda komandas vārtiem iebrēcos šausmīgā balsī, un knauķis, kas sargāja vārtus, saķēra galvu un pietupās, bet es tukšajā ķieģeļu spraugā lēnām ieripināju bumbu.

Vispār Freds ar savējiem bija pārāks. Uz vienu mūsu bumbu viņi iesita trīs.

Un tad notika neizbēgamais, kam agri vai vēlu jānotiek, kad pilsētas vidū spēlē pūsli. Kāds čalītis spēra no visa spēka, bet bumba neaizlidoja vis uz vārtu pusi. Aizlidoja tur, kur žāvējās veļa, un atstāja skaistu zīmogu tieši balta palaga vidū.

Un tikpat pēkšņi atsprāga mājas durvis un, neganti lamādamies, laukā izmetās vīrelis ar koku rokā.

Čalīši šķīda uz visām pusēm. Gribēdams sadot katram, vīrelis galu galā nenotvēra nevienu. Tad viņš metās pie bumbas un ievilka tai ar koku. Pūslis palēcās un atripoja pie mums. Freds aizspēra bumbu puišeļiem, kuri stāvēja pieklājīgā attālumā.

Vīrelis nolamājās un, koku vicinādams, nāca pie mums. Es jau gribēju laisties lapās, bet Freds nekustējās, un arī es biju spiests palikt uz vietas.

– Lamzaki tādi! – vīrelis ķērca. – Es jums noraušu galvas un piespraudīšu pie dibeniem.

– Mieru, onkol, tikai mieru, – teica Freds.

Vīrelis atvēzējās, tomēr nesita. Es manīju, ka viņš būtu laimīgs, ja mēs ar Fredu neizturētu un bēgtu projām. Sist viņš neiedrošinājās, un viņa autoritāte bija zudusi. Man pat viņa kļuva mazliet žēl. Sīkie nicinoši svilpa un bļaustījās.

Tāpēc vīrelis priecīgs paņēma Freda piedāvāto cigareti, un mēs aizsmēķējām.

– Puiši, jūs tak esat pieauguši. Cilvēkiem veļa.

– Kur lai sīkie citur spēlē bumbu? – prasīja Freds.

– Tak saprotiet, puiši, ka citur…

– Kur?

– Kur? Tik tiešām, kur arī mēs ar Fredu pēc pusgada spēlēsim futbolu? Skolas laukumā nekad vairs. Nekad. Kur? Kur spēlēs futbolu Edgars, kur Jāko, kur Freds un kur es, un kur citi no mūsu klases?

Un man kļuva ļoti skumji.

Mēs vilkāmies projām no dubļainā laukuma.

– Jau kuro gadu no ziemas ne velna nebūs, – izgrūda Freds. – Rudens tik silts kā vasara. Tas vairs nav paciešams.

– Viss no tiem atomiem, Fred, no atomiem.

– Vienkārši briesmīgi, – teica Freds. – Es gribu slēpot. Kaut gan – ja pie mums iestāsies Āfrikas klimats, mēs to pacietīsim. Bet ko darīs nabaga melnie, kad viņu mūžīgajā vasarā iesprauksies ziema?

– Viņi brauks slēpot uz Kilimandžāro, bet krokodili pārceļos uz Māras dīķi. Kakadū tupēs Kirova parka kokos. Boa čūskas aptīsies trolejbusa vadiem, satiksme nefunkcionēs, un nebūs jāiet skolā. Kolibriji vīs ligzdas skolas zvanos, tie skanēs bez apstājas, un būs mūžīgs starpbrīdis.

– Un ko darīs mērkaķi? – viņš smējās.

– Varbūt mērkaķi mācīs mums matemātiku un par pareizu atbildi uzcienās ar banānu.

Mēs soļojām uz Freda mājas pusi. Viņam tur drīz bija jābūt.

– Tante no laukiem atbrauksi.

– No kurienes tev tāda parādījusies?

– Man arī pirmā dzirdēšana. Pareizāk sakot, pirmā redzēšana. Uzradusies, un viss.

– Bēdīgi, – es teicu.

– Kas vainas? Savedusi pašražotus produktus.

– Un tomēr bēdīgi. Bēdīgi.

– Kāpēc?

– Nezinu. Bēdīgi, un viss.

– Ko tu tagad darīsi?

– Iešu klausīties operu.

– Kādu?

– Ko rādīs.

– Biļetes ir?

– Nepirkšu. Iešu pirmajā starpbrīdī iekšā un kāpšu beidzamajā balkonā. Kamēr samērā silts un cilvēki staigā žaketēs, tas ir pilnīgi droši.

– Jā, – sacīja Freds. Tas ir pilnīgi droši.

– Tu noticēji, ka iešu uz operu?

– Nē, – viņš teica.

– Varbūt aiziešu uz kādu teātri. Sistēma tā pati. Un pirmo cēlienu mierīgi var neskatīties. Galvenais taču nāk pēc tam.

– Tad jau drīzāk uz teātri.

Mēs bijām atklīduši līdz Freda mājoklim.

– Tu reiz gribēji pārrakstīt to plati, – viņš teica.

– Kādu?

– Septiņdesmit trešā gada labākos.

– Nu, atnes.

Viņš iegāja mājā, bet es aizsmēķēju. Nopīpēju līdz pusei, kad pavērās logs un Freds uzsauca:

– Tev ir kur ielikt?

Es noplātīju rokas. Somā jau neiebāzīsi.

Viņš nostiepa lejā «Top Of The Pops». Albumu viņš bija iebāzis kulītē. Pavilku laukā. Uz zila fona dzeltenā peldkostīmā stāvēja iedegusi meitene ar divām bizītēm.

– Foršs skuķis, – viņš uzsita ar knipi pa aploksni.

– Jā, – es teicu un pārlaidu acis gabalu sarakstam. – Also sprach ein Mensch, – ko tas nozīmē?

– Tas ir vāciski.

– Tu taču zini, ka es vācu valodu neprotu.

– Es arī mācos angleni.

– Nu, ja tu zini, ko tas nozīmē, tad pasaki! – pašam negaidot uzbrēcu.

– Tā runāja kāds cilvēks, – viņš sacīja.

– Lieliski, es dziļi ievilku elpu un aizmetu končiku. – Lieliski. Tas ir taisni priekš manis. Nudien lieliski. Šodien tāds garastāvoklis, ka gribas kādu paklausīties. Kas neko nejautā, bet pastāsta, pamāca, izskaidro. Ja tu pats saproti, cik maz no visa jēdz.

Freds pasmīnēja.

– Mao esot teicis: jo vairāk mācoties, jo stulbāks kļūstot.

– Pasaki to Teihmanei! – es atcirtu. – Un neaizmirsti piebilst, kurš tādā gadījumā ir gudrākais mūsu klasē,

– Nē, Īvo, nopietni. Jo cilvēks vairāk zina, jo viņa zināšanas plašākā lokā saskaras ar nezināmo, un…

– Ej uz havaju!

– Tu nu gan esi palicis nervozs, – Freds nobrīnījās.

– Jā! Tāds es šodien esmu… Kā slimojot iet pa dzīvi?

– Nekas īpašs. Kā parasti. Pats jau zini.

– Jā.

– Un kā tev? Kā čaļiem?

– Normāli. Kad nāksi uz šūli?

– Gribēju rīt, bet dakteris iedeva brīvu. Tātad parīt.

– Labs ir. Tad zināšu.

– Čau, Īvo!

– Čau, Fred! Lasies vien pie savas tantes!

Mēs aizvilkāmies katrs uz savu pusi.

Neko negribējās šovakar darīt. Un nebija jau arī ko.

Kad gāju cauri parkam, izdzirdu sievietes balsi. Sauca mani.

Saule bija rudenīga, mākoņi debesīs arī. Lapas dzeltēja, bet par krišanu vēl pārāk nedomāja.

Es soļoju tādā pašā tempā un izlikos, ka nekā neesmu sadzirdējis. Tad sieviete pasauca mani un tēlot kurlo vairs nebija nozīmes.

Aizgāju pie soliņa un apsēdos viņai blakus,

– Labdien, Liliān! – es sacīju.

– Sveiks, Īvo! – viņa atteica. – Es domāju, ka tu vairs negribi mani redzēt.

– Kāpēc gan tā…

Es nestāstīšu, kāda viņa izskatījās. Tam vairs nav nekādas nozīmes. Bet, ja Edijs viņu mīlēja, tad viņa bija skaista.

Bērnu ratiņos, ko viņas roka liegi kustināja, gulēja aizmigusi meitenīte, pavisam vēl maziņa. Liliāna pamanīja manu skatienu, kaut arī acumirklīgu.

– Kā viņu sauc? – es prasīju.

– Sandra.

– Skaists vārds.

– Jā.

– Un kas tad ir papus?

– Inženieris.

Daudz man tas izteica! Bet tālāk nejautāju. Galu galā – kas man par daļu! Kaut vai ministrs.

– Tu jau esi izaudzis liels.

Tikpat liels kā Edijs, man gribējās teikt, bet es tikai noteicu:

– Jā…

– Un kā tev klājas, Īvo?

– Iztikt var. Mācos videnē.

– Kurā klasē?

– Pēdējā.

Viņa pavisam mierīgi varēja izrēķināt to pati. Bet jautāja! Lai tikai būtu par ko runāt. Lai tikai attālinātu brīdi, kura dēļ viņa piesauca mani, kaut arī saprata, ka es nebūt to nevēlos.

Mēs pļāpājām par šo un to, un tad viņa tomēr izsacīja:

– Vai tu neieredzi mani?

– Kāpēc tu tā domā? – es teicu. – Edija taču vairs nav.

– Es viņu ļoti mīlēju.

– Es zinu. Bet ko var darīt, ja viss veidojas pavisam savādāk.

– Es gandrīz sajuku prātā.

– Es ticu. Nolādētā leikēmija!

– Tad tu neturi uz mani ļaunu prātu, ka es…

– Nē.

– Es Edi ļoti mīlēju.

– Es zinu.

Un tomēr es Liliānu ienīdu. Truli, kaut kur zemapziņā, ar tādu kā dzīvnieka instinktīvu naidu. Lai gan ar prātu sapratu, ka man nav taisnība, ka dzīve nevar apstāties tikai tāpēc, ka brāļuka vairs nav. Es zināju, cik ļoti Edijs mīlēja Liliānu, tomēr viņa nevarēja visu mūžu sērot pēc Eda, jo mūžs tikai viens. Un lai arī svešais tēviņš tagad guļ ar Liliānu un varbūt viņi pat ir laimīgi, bet Edijs nekad vairs tāds nebūs. Es sapratu, ka man nav taisnība, un tāpēc apvaldījos un nekā nesacīju, lai viņu nesāpinātu, kur viņa jau tā sāpes pārcietusi un varbūt bieži brāļuku atceras, un dažreiz varbūt redz arī sapnī. Un tomēr es viņu ienīdu, lai arī man nebija viņai ko piedot, jo viņa jau nekur nebija vainīga.

Bet ja nu viņai tas bija vajadzīgs, ;ai tā arī domā.

– Nu man jāiet, – es teicu. – Visu labu.

– Esi laimīgāks, – viņa nočukstēja, kad gāja projām.

Es neatbildēju.

Vilkos tikai tālāk uz priekšu un iegāju slimnīcas parkā. Tad alejā. Nokaisītā ar baltu smilti.

Bija nakts.

Spīdēja liels apaļš mēness, arī pavisam balts. Debesis bija tumši zilas, bez mākoņiem, taču zvaigznes nemanīja. Aleja stiepās bezgalībā, un koki ziedēja ziliem, mazliet violetiem ziediem. Starp kokiem rēgojās balti marmora postamenti, uz kuriem stāvēja skulptūras, dažas apdauzītas, citas pavisam veselas. Daudzi postamenti bija tukši.

Es jau šeit biju reiz bijis, zināju to, bet neatcerējos, kas būs tālāk. Sākās viss kā iepriekšējā reizē.

Gaiss bija dzestrs, svaigs un smaržīgs. Jutos viegli. Visapkārt bija kluss.

Dominēja baltā un zilā krāsa, kas mainījās dažādos toņos.

Devos uz priekšu. Soļus nejutu.

Krūmos ieraudzīju tuklu vīrieti ar neizteiksmīgu seju. Viņš savicināja rokas, bez mazākās piepūles pacēlās gaisā un piezemējās uz postamenta.

Sasprindzināju visus spēkus, kļuvu viegls kā puteklis un uzlidoju līdz koku ziedošajām lapotnēm.

Domas bija gaisīgas, nedaudz reiba galva.

Slīdēju pa aleju uz priekšu, kad pamanīju, ka varu lidot bez roku kustināšanas. Cauri lapotnēm garām virzījās melni ēku korpusi nomirušām acīm, līdz priekšā ieraudzīju spoži apgaismotu vairākstāvu ēku, kuras logos kustējās ēnas. Nemanāma gaisa strāva nesa mani līdz galam atvērtajās durvīs. Es ielidoju iekšā un nolaidos zemē.

Telpas sienas un griesti bija balti, bet grīda klāta ar sarkanām flīzēm.

Priekšā bija mazas durvis.

Nez kāpēc kļuva baisi.

Rokas un kājas pielija ar svinu.

Es it kā gribēju iet projām, taču pa mazajām durvīm iegāju sniegbaltā istabā.

Uz sienas, taustekļiem piesūcies, tupēja milzīgs taurenis. Dzeltenvioletzilais ķermenis bija sastindzis. Četri spārni viegli trīsēja. Viņa acis raudzījās baltajā sienā. Viņš klusu dziedāja.

Istabas kaktā rupji sanaglots zems koka galds, blakus krēsls. Uz galda atradās garš priekšmets, pārsegts ar palagu.

Es apsēdos.

Pastiepu roku un nosedzu palagu.

Aizvērtiem plakstiem tur gulēja mans brālis Edijs.

Viņš bija miris.

Es neraudāju, bet asaras pašas ritēja pa vaigiem.

Es pārsedzu Edija ķermenim palagu, kā tas bija, kad ienācu.

Piecēlos un gāju projām.

Milzīgā mēness diska gaismā zili violeto ziedu alejā lidinājās neskaitāmi cilvēki baltā. Tikai viņu vaibstus nevarēju saskatīt – it kā būtu sejās kāda izteiksme, it kā nebūtu. Tās visas likās vienādas.

Ieklīdu parkā.

Klusums… Čab lapas… Tukšās statujas postaments… Dūmakaina saule karājas žuburainajos zaros… Rudens mirst…

Pussagāzies, apsūnojis soliņš. Notrausu lapas un piemetos uz stūrīša.

– Beidz taču lasīt, – es nepacietīgs teicu.

– Tūlīt, tūlīt, puslapa, tad nodaļa beidzas.

(Diena no dienas garie slimnīcas gaiteņi, nedzīvā spuldžu gaisma, viena un tā pati palāta, ar nelielām izmaiņām vienas un tās pašas pelēkās, nomāktās sejas.)

Viņš aizvēra grāmatu un nolika blakus. Uzmanīgi paskatījās manī. No viņa sejas un kakla vēl nebija nozudis vasaras zeltainais iedegums.

– Vai tu… – es teicu.

– Nejautā, Īvo, – viņš pasmaidīja. – Cik tu jau liels izaudzis.

– Kad ārsti tevi izrakstīs? Mamma un paps tevi ļoti gaida. Arī es.

(Ir upes agrā rītā miglā tītas, un zaļojošas birzis, Gaujas krasts, un maigas lietus lāses pavasara pēcpusdienā, un vīna glāze, reibina kas divkārt. Un mūzika, un sejas mīļas. Skaists vakars kafejnīcā, sniegs, kas snieg aiz loga pārslām lielām, kad tiltam pāriet trokšņains ļaužu pulks…)

– Jā, drīz jāpošas mājup, – viņš teica.

– Un kā tu jūties?

– Labāk, brāļuk, labāk, – viņš no jauna pasmaidīja un noglauda man galvu.

(Balta operāciju zāle, balti cilvēki, balts brāļuks. Vienīgi gāzētā ūdens cilindrs pilns ar sarkanu sīrupu, kura līmenis pamazām plok.)

– Edij, ejam tūlīt mājās, – es stingrām lūpām čukstēju.

– Ejam gan, – viņš atteica.

– Bet tu nemaz necelies!

– Vai tad neredzi, ka es jau eju? Ka eju tev blakām?

– Ed! – es kliedzu. – Vai tu esi miris vai dzīvs?

– Kāpēc lai es būtu miris? Vai tad tu mani neredzi? Varbūt nedzirdi? Varbūt nejūti manas rokas pieskārienu?

Un viņš viegli uzsita man pa plecu, un es noglāstīju viņa roku.

– Bet citi…

– Kas mums daļas gar citiem? Es taču esmu tev blakus.

– Ed, tu nepametīsi mani?

– Nekad, brāļuk.

– Tu nāksi man līdzi?

– Iešu.

– Es saņemšu tavu roku un nelaidīšu vaļā. Un tā mēs iesim.

– Labi. Tikai tu nedrīkstēsi skatīties manī. Norunāts?

– Kādēļ gan?

– Nevaicā. Tikai apsoli.

– Jā, – es nočukstēju un satvēru brāļuka silto roku. – Apsolu.

Mēs piecēlāmies, sadevušies rokās, un gājām.

Iznācām no parka, šķērsojām Stučkas ielu, Kirova ielu. Nopētījām «Rīgas» un «Spartaka» šiltes, pagājām garām grāmatnīcām un nogriezāmies uz Ļeņina ielas. Pretējā pusē stāvēja miliciene ar svilpi. Mums pāri jāiet nebija. Lai svilpj vesela. Iegriezāmies sulu bodē un nopirkām sauso vīnu par 61 kapeiku glāzē. Tas bija riebīgi auksts. Pārgājām Dzirnavu ielai, garām baznīciņai, pāri Lāčplēša ielai. Mašīnu nebija, un mēs gājām pie sarkanās gaismas. Iegājām mākslas antikvariātā paskatīties. Daži akvareļi mums patika, bet ne tik ļoti, lai sāktu domāt par iespējām nopirkt.

Sākām gaidīt mājas trolejbusu. Kāds krupis ar diviem čemodāniem gandrīz ietriecās Freda albumā. Tik tikko paguvu kulīti paraut uz augšu.

Biju ļoti priecīgs, kad atkal satiku Diānu. Saule spīdēja jūrā kā sarkans ovāls lillā pūkās.

Mēs klaiņojām gar jūru.

Viņai mugurā bija melnā dermantīna mētelītis un galvā rūtaina berete.

No jūras uzdvesa vēsums, un es savā plānajā jakā nodrebinājos.

– Kā beidzās inventarizācija tavā galantērijas bodē? – es prasīju.

– Normāli, – viņa pasmējās. – Ina gan bija pārbijusies un divas reizes sajauca rēķinus.

– Ina jau vienmēr uztraucas par niekiem.

Es apņēmu viņas plecus.

– Tavs mētelis ir tikpat auksts kā vecai bruņurupucienei bruņas.

– Nabaga mazo bruņurupucīti, tu esi pavisam nosalis.

– Kamēr turu tevi apskautu. Mana sirds deg liesmās un silda no iekšienes, – iesmējos, jo viņa mani tik žēlīgi uzlūkoja, it kā es aukstumā jau beigtos nost.

– Nu, nu, – viņa brīdinoši novilka, – gribētu gan redzēt, kā tevi mīlestība sasildītu, ja tu nomestu kaut vai jaku.

– Tas nebūtu skaisti, – es teicu. – Jāko par to reiz sacerēja pantiņu.

Mans raibais bruņurupucis

No savām bruņām izsprucis.

Vairs nav viņš bruņurupucis,

Bet tikai riebīgs rupucis.

Un tas pēkšņi izlikās tik jocīgi, ka mēs smējāmies vai bez elpas.

Bet, kad iegriezāmies kāpās, Diāna sacīja:

– Varbūt pantiņš nav nemaz tik jocīgs?

– Kas tad tur nopietns?

– Vai mēs līdzīgi nenēsājam bruņas? Un kad nometam tās… Iedod cigareti.

Viņa aizsmēķēja un tūlīt nosvieda.

Pielieca manu galvu, tad saņēma rokās un pieglauda savam vaigam.

Es noskūpstīju viņu, bet viņa neatbildēja, tikai nočukstēja:

– Īvo, man bail.

– No kā? Es esmu tev blakus.

– Es nezinu…

Glāstīju viņas tumšos matus, kurus nu jau pazinu tikpat kā savējos.

– Mums kopā ir labi, vai ne? – viņa nočukstēja.

– Kādēļ tu jautā? Vai tad nezini?

– Pasaki vēlreiz.

– Mums kopā ir labi.

– Tu mani mīli?

– Es tevi mīlu. Es tevi mīlu. Es tevi mīlu.

– Tā ir labi, – viņa teica.

– Kaut kas noticis?

– Nē, nē…

– Tad jau nav vērts uztraukties.

– Es zinu.

– Es tevi mīlu, mīlu.

– Man tomēr bail, Īvo.

– Kas var notikt, ja es tevi mīlu, mīlu, mīlu, un tu mīli, mīli, mīli mani?

Viņa neatbildēja, tikai skūpstīja manu seju, skūpstīja tā, it kā man tūlīt jādodas karā un mēs nekad vairs neredzēsimies.

Nozvanījos par velti gandrīz nedēļu.

Nav, nav, izgājusi, tūlīt būs, nupat bija, nav, nav.

Beidzot aizdrāzos uz galantērijas veikalu neilgi pirms tā slēgšanas.

Spārdīju nomirušās lapas, soļoju šurpu turpu pa parka celiņiem zem zilām, zilām rudens debesīm un spožas, spožas rudens saules.

Bez desmit sešos pircējus vairs bodē nelaida.

Četras pāri sešiem durvis atvērās un iznāca Diāna ar kādu draudzeni, ko es nepazinu, lai gan daudzas pārdevējas labi pazinu.

Es neredzami viņām sekoju.

Viņas iegāja kafejnīcā, un kādas pārdesmit minūtes es nīku, kamēr atkal varēju klīst nopakaļis kā slepenpolicists.

Beidzot viņas izšķīrās.

Es pagaidīju, līdz tā otra pavisam aiztinas, pārskrēju pāri ielai, satvēru Diānu no aizmugures ap pleciem un laimīgs nočukstēju:

– Labdien, mana skaistā!

Viņas mati smaržoja pēc zemenēm.

Viņa satrūkusies atskatījās un, mani ieraudzījusi, jutās it kā apjukusi, vismaz mirkli man tā likās, tad pasmaidīja, vaigos savilkās bedrītes, un es viegli viņu noskūpstīju uz vaiga.

– Kā tu mani nobaidīji!

– Tas tāpēc, ka tevi nekad nevar sazvanīt.

– Slikti esi zvanījis.

– Ko tu! Katru dienu vairākas reizes. Biju jau nobijies, ka tavas darba biedrenes kļūs dusmīgas.

Viņa paraustīja plecus.

– Atļauj! – es izņēmu viņai no rokas somu. – kurp tu ej?

– Uz māju. Pēc tam pie šuvējas.

– Vai drīkstu tevi pavadīt?

– Vispār… labāk gan ne, Īvo, – viņa nez kāpēc sastomījās. – Viņai nepatīk, ka ved līdzi svešus.

– Es tak viņu neapēdīšu!

Diāna iesmējās un papurināja galvu.

– Viņa ir pavisam dīvains cilvēks.

– Tad kāpēc tu pie tādas ej?

– Viņa šuj ļoti labi.

– Un tu nevarētu šodien tur nebraukt?

– Es apsolīju, – viņa kodīja lūpas un tad steigšus izsacīja: – Bet tu varētu pavadīt mani līdz mājai.

Mēs iegājām Diānas istabā.

Telpa tāda pati kā ceriņu ziedēšanas laikā. Lielas vāzes uz galda un grīdas, tikai ceriņu vietā apsārtušas, nodzeltējušas kļavu un bērzu lapas. Smaržoja kā birzī.

Es iemetos vecajā šūpuļkrēslā un krietni iešūpojos.

Viņa bija klusa un nerunīga.

– Kas tomēr noticis? – es prasīju. – Pasaki skaidri un gaiši.

– Nekas, – viņa atteica.

– Šodien tu izskaties tieši tāda pati, kādu tevi ieraudzīju pirmo reizi.

– Kāpēc? – viņa pasmaidīja un apsēdās man uz ceļiem.

Vecais krēsls draudoši nočīkstēja, bet es to neņēmu galvā un iešūpojos vēlreiz.

Apliku viņai rokas un teicu:

– Man jāpasaka tev kaut kas ļoti svarīgs. Tikai apsoli, ka nepiecelsies, kamēr nebūšu beidzis.

– jā. Es apsolu, – viņa bērnišķīgi novilka. – Klausīšos tevī kaut vai līdz rītam.

– Nekas neiznāks! Tev jāiet pie šuvējas.

– Tas atkarīgs no taviem vārdiem.

Mēs šūpojāmies, krēsls čīkstēja, rūgteni dvesmoja vīstošās lapas, un es jau taisījos izstāstīt viņai visu. Par mūsu attiecībām, par precēšanos utt.

Bet tad pēkšņi pārdomāju. Ar sesto prātu sajutu, ka šodien to labāk nepieminēt. Runāt tad, kkad abi jutīsimies noskaņoti vienā vilnī.

Es viņu noskūpstīju un teicu:

– Es gribu tevi mīlēt un gribu, lai tu mīlētu mani.

– Es mīlēšu tevi vienmēr, – viņa sacīja.

Vēja brāzma ielidoja puskailajā ceriņu krūmā aiz loga un sašūpoja zarus. Rietošās saules stari kā mazas vāverītes lēkāja pa grīdu un dīvānu. Loga kreisā puse atsprāga līdz galam. Baltie aizkari noplīvoja vējā. Istabā ieplūda spirgta dvesma.

Es pamāju, kur aizkari plīvoja vējā.

– Paraugies, Diān. Arī sensen atpakaļ vējš atrāva logu un vāze, kas stāvēja uz palodzes, apgāzās. Tu paguvi to satvert, tomēr vāzes mala atsitās pret galdu un nolūza. Tu stāvēji ūdens peļķē, ceriņi gulēja pie kājām, bet tu tikai smējies un smējies, līdz smieties sāku arī es.

– Tagad vāzi vairs neliek uz loga.

– Labā, ja tu zinātu, cik ļoti tevi mīlu…

– Arī es…

Tad sacīja:

– Ārdurvis palika vaļā. Domāju, ka mēs tikai uz īsu brīdi.

– Es gan tā nedomāju, – pasmējos, – kaut gan tev to neteicu.

– Uzgaidi mazliet.

Viņa izslīdēja laukā, klusu pievērdama durvis.

Es aizvilku logam aizkarus. Tie pilnīgi nesakļāvās un palika sprauga, pa kuru saule spīdēja uz dīvāna. Noģērbos un drēbes iesviedu šūpuļkrēslā, palīdu zem segas.

Noglāstīju saules staru. Roka sajuta siltumu. Nez kāpēc pasmaidīju un pagriezos pret durvīm.

Ienāca Diāna. Viņai bija basas kājas.

– Kurpes skaļi klaudz, – viņa teica, – bet visapkārt kluss, kluss.

Viņa ģērbās.

Es atspiedu galvu rokā un raudzījos viņā.

– Neskaties manī tā, – viņa negaidīti teica. – Pagriezies pret sienu.

– Kāpēc? – es izbrīnījies vaicāju.

– Neskaties!

– Kādēļ gan?

– Es tevi lūdzu.

– Labi. Aizvēršu acis.

– Pagriezies pret sienu! – Viņa asi iesaucās. – Tu dzirdēji?!

Es pagriezu galvu sānis un pievēru acis.

– Labi. Es vairs neskatos. Tu esi skaista.

Viņa neatbildēja. Pienāca un apsēdās uz dīvāna.

– Vai nu drīkst?

– Nē, – viņa teica.

– Kāpēc?

– Izbeidz. Izbeidz!

Viņa atgūlās blakus.

Mēs gulējām, nepieskardamies viens otram.

Mājai pārlidoja lidmašīna. Es atvēru acis. Istabā iemaldījies zeltaini raibs kukainis rāpoja pa saules staru, izeju meklēdams. Tālumā ducināja pēdējais pērkons. Rūgtajā vītuma aromātā reiba galva.

Grimstošās saules stars uzslīdēja gravīrai, kurā zvejnieki vilka laivu ezera krastā un uz klints slējās pils.

Tupēju savā istabā un grozīju radio skalu. Tā slīdēja no vienas pilsētas uz otru. Dažādās valodās zibēja balsis un mūzikas skaņas. Tīri šausmas metas, cik tomēr pasaulē daudz cilvēku, kuri viens otru nesaprot.

Atstāju skanam Romu. Dziedāja itāliski. Man patīk klausīties dziesmas, kuru vārdus nesaprotu. Es varu iedomāties, ka dzied tieši par to, ko iedomājos. Angliski klausīties es nevarēju, Diāna atkal franciski. Viņa franču valodu bija mācījusies vidusskolā un prata tīri labi. Taisni apskaužami, kāds dažiem cilvēkiem ķēriens uz valodām. Bet zinu arī vienu čali, kurš beidzis augstskolu, bet angliski prot sliktāk par mani, kaut arī es šai ziņā nebūt neesmu spīdeklis.

Sasviedu portfelī grāmatas nākamajai dienai un izgāju gaitenī piezvanīt Diānai uz darbu.

Beidzot arī mums bija ievilkts telefons, bet numuru daudzi vēl nezināja un zvani skanēja pavisam maz. Jāko gan centās ieskaidrot, lai numuru dodot pavisam retiem, jo savādāk no zvanīšanas nebūšot kur glābties. Taču man taisni patiktu, ja zvanītu daudz. Ja jau man vēstules raksta tik maz, tad lai vismaz zvana bieži.

Uzgriezu numuru. Kāds pacēla klausuli.

Es dzirdēju viņas balsi.

– Diān! Sveiki!

– Tu, Īvo?

– Nu kas tad cits? – es priecīgs teicu. – Zvanu veselu mūžību, bet tevis nekad nav uz vietas.

– Man ļoti daudz darba.

– Tas tak tīrais grēks – likt sievietēm tik daudz strādāt.

– Mūsu nodaļā viena saslimusi.

– Kad mēs varētu saskrieties? Rīt tu esi brīva?

– Kur nu brīva. Rīt man jāstrādā.

– Bet vakarā?

– Es nezinu… Un tev taču arī jāmācās. Galvenais tagad pabeigt vidusskolu.

– Sīkums.

– Par rītdienu man šodien grūti pateikt, – viņa beidzot teica. – Piezvani rīt uz darbu.

– Tu būsi noteikti?

– Jā.

– Es simtprocentīgi piezvanīšu. Tā ap desmitiem, labi? No skolas.

– Jā… Īvo…

Sauss klikšķis, un klausulē īsi pīkstieni, pīkstieni, pīkstieni…

Nometu klausuli.

Zināju, ka viņai šad tad uznāk depresija.

Todien es laidu uz klubu. Kā par brīnumu Diānai beidzot bija izgadījies brīvs vakars, un mēs gāzāmies uz tančiem.

Uzrāvu strīpainās bikses un džemperi, kad manā istabā ieskatījās mutere.

– Vai rīt tev uz skolu nav jāiet?

– Ir ir, ir ir!

– Un stundas jāgatavo nav?

– Ir ir, ir ir!

– Un tu nemācīsies?

– Ne nē, ne nē!

– Kāpēc?

– Tāpēc, tāpēc!

– Vai tu vari runāt saprotamāk?

– Ja jā, ja jā!

– Man vairs nepatīk tavs dzīves veids.

– Par to absolūti nav jāuztraucas. Viss ir okei!

– Bet uz rītdienu uzdoto taču tu nebūsi sagatavojis?

– Kādu reizi var arī nemācīties. Un es jau tā mācos par daudz. Zinu vienu studentu no politehniskā, kurš otrā kursā nokļuva trakomājā, jo bija pārmācījies matemātiku.

Viņa nogrozīja galvu un aizvēra durvis.

Kāpēc jāuztraucas? Viss taču okei.

Kad gāju projām, mutere iebāza man kabatā trīs rubļus.

– Paldies! – es priecīgs uzsaucu. – Kad sākšu strādāt, atdošu!

– Cikos tu atgriezīsies?

– Es nezinu. Droši vien ap divpadsmitiem.

– Centies neaizkavēties. Vai mazums tagad dzird visādas briesmu lietas?

– Labi. Ja kas, piezvanīšu.

Un izspruku pa durvīm, trolejbusā iekšā, vilcienā, un biju klāt.

Mums apkārt trakoja skaņu, krāsu un cilvēku jūklis. Piepeši mūzika aprāvās, un saprāta dvesma pārslīdēja zālei.

Biju aizkusis un laimīgs. Vadīju Diānu laukā no burzmas.

– Cik labi – kļūst vēsāks, – viņa atviegloti uzelpoja.

– Tu nesaaukstēsies? – es norūpējies vaicāju.

– Nē, – viņa papurināja galvu.

Atskanēja bungu rīboņa, un kāds iekliedza mikrofonā:

– Un tagad – dāmas lūdz kavalierus!

– Šoreiz atpūtīsimies, Īvo, vai ne? – viņa nogurusi palūdza.

– To taču nosaki tu. Man jau uzlūgt neklājas.

Sāka spēlēt lēna mūzika, un es pamanīju, ka pie mums spraucas mana klases biedrene Paula. Mūždien es uzskrienu pazīstamiem, kad vismazāk to vēlos.

– Lūdzu, Īvo! – čūska pasmaidīja, laikam domādama, ka esmu visu aizmirsis. Bet tādas lietas tik ātri neaizmirstas vis. Un neuzkrītoši nopētīja Diānu.

Es biju spiests kā zirgs smaidā atgriezt visus savus trīsdesmit divus zobus un iet dejot.

– Un kā tev klājas pašreiz, Īvo? – viņa jautāja. – Kaut arī vienā klasē, tik maz iznāk parunāties.

– Slikti, Paulīt, slikti. Pašreiz man iet slikti.

– Ak tad tā, – viņa novilka, apaļās acis bolīdama.

Varu derēt, ka viņa nekā nesaprata.

Bet es zināju, ka saprast viņai jau nebija galvenais. Galvenais bija šausmīgā vēlēšanās rīt skolā pastāstīt, kā deju zālē satikusi Bergu un ar ko viņš bijis kopā, kā Paula dejojusi ar viņam kā viņš sūdzējies, ka viņam iet slikti. Melot viņa nemelos, bet faktus sakārtos tā, līdz visi domās, ka esmu grēku nožēlnieks, kas krata sirdi Paulai un grib samierināties ar tiem, kas tai nelaimīgajā sapulcē pērn bijuši pret mani un maniem draugiem. Paula tā izdarīs. Es viņu pietiekami labi pazīstu.

– Un kāpēc tad tev klājas slikti? – viņa tomēr prasīja.

– Es pats nezinu, Paulīt. Iet slikti, un viss. Tā ir pārāk gara runāšana. Un kā dzīvojas tev šai pasaulē?

Ak vai, nu sākās runas plūdi, jo mēli kulstīt jāmāca viņa nebija. Un Paula tarkšķēja un tarkšķēja, un piepeši es sajutu, cik mani tas viss garlaiko. Viņas sīkās rūpes un prieki man bija zeme, kas palikusi aiz muguras kā ceļotājam, kurš pārcēlies pāri upei. Pat nesapratu, kāpēc nupat uztraucos, ko viņa stāstīs par mani klasē.

Nopriecājos, ka deja beidzās, jo biju džentlmenis un pārtraukt dāmas runas plūdus nevarēju, kaut arī ne tik liels džentlmenis, lai uzskatītu par nepieciešamu atlūgt viņu uz nākamo deju.

Steidzos atpakaļ un nobālu. Diāna runājās ar kādu vīrieti lāsumainā uzvalkā un smirdīgas krāsas šlipsē, melnām ūsiņām un gludi nolaizītiem gariem matiem. Nezinu, kāpēc es nobālēju, jo katrs tak var sastapt paziņas arī deju zālē, zinu tikai, ka nobālēju.

Viņi mani neredzēja, un es klusām, elpu aizturējis, pieslīdēju viņiem aizmugurē. Mūzika nespēlēja, un cauri balsu čaloņai izdzirdēju vārdus, kas mani graizīja kā ar nazi, kaut gan tas ir stulbi, kā ar nazi.

Es stāvēju un klausījos. Biju spējīgs tikai klausīties. Par ko viņi bija runājuši, es jau nezināju, tikai dzirdēju, kā viņa pārmetoši teica:

– Kāpēc tu tomēr atnāci, Int…

– Reiz tam jādara gals.

– Tikai šovakar ne… Es visu nokārtošu pati.

– Tev tas velkas pārāk ilgi… vai drīkstēšu tevi lūgt uz nākamo deju?

– Nē, – viņa teica. – Nē. Es taču tev teicu, ka esmu ar Īvo.

– Nu, lūk.

– Uzreiz es nevaru… pateikt viņam.

– Tad es to izdarīšu pats.

– Nē!

– Tev jāsaprot, ka sen jau tam vajadzēja darīt galu. Tā būtu labāk gan viņam, gan mums… Ko tu puikam velti sagrozi galvu.

– Nedusmojies, Int, – viņa lūdzoši teica. – Es nevaru tā, pēkšņi…

– Velns lai parauj! Man apnicis, ka tu pinies ar viņu kā…

– Tu nesapratīsi. Tu nezini, ko tas nozīmē…

– Pēdējais laiks viņam saprast, ka dzīve nav reizrēķins skolas burtnīcas aizmugurē.

– Int…

– Diān… Mēs labi pazīstam viens otru. Es zinu, kā dzīvē gājis tev, tu labi zini, kā man. Mums savstarpēji nav ko pārmest. Pagātnei mēs pārvilkām svītru un norakstījām uz visiem laikiem. Bet tagadne rada šaubas, vai svītra tiešām pārvilkta. Beigu beigās mums taču vairs nav «padsmit». Ja tu, protams, esi domājusi to nopietni.

Viņa piegrūda plecu vīrietim tāpat kā citas reizes man, kad gribēja pārliecināt, un kaut ko teica, bet es to nedzirdēju.

Mana sirds bija apstājusies.

Saklausīju vēl dažas saraustītas frāzes, ko sacīja vīrietis.

– … man ļoti nepatīkami… pateikšu. Īvo pats… tieši starp tevi un Īvo… jāskatās dzīvei acīs… nav rožu lauks…

Atkal šis banālais aforisms, kā to nosauca Entonijs, vajāja mani un pēkšņi bija ieguvis dziļu jēgu.

«Dzīve nav rožu dārzs, dzīve ir ateja, kur cilvēki cīnās par vietām uz podiem.»

Skan piedauzīgi, bet pareizi.

Ierēcās mūzika, vīrietis atskatījās un ieraudzīja mani, kaut ko sacīja Diānai, viņas roka satvēra šā elkoni, bet viņš saudzīgi atbrīvojās.

Vīrietis man pamāja ar roku un uzsauca. Es nedzirdēju, kaut arī stāvēju pavisam tuvu.

Es skatījos Diānā, un viņa skatījās manī, bet mūsu acis nekādi nesastapās.

Vīrietis piespraucās man klāt un pasmaidījis sacīja:

– Sveiki, jaunais cilvēk!

– Čau… – es teicu.

– Vai esi krietni ierāvis? – viņš uzmundrinoši sacīja. – Tu izskaties pavisam bāls.

Es kaut ko atbildēju, arī mēģināju pasmaidīt, bet viņš teica, ka mums jāaprunājoties.

Man sviedri lija aumaļām, un jutu, ka seja kļuvusi stinga, it kā būtu iešpricēts novokaīns.

Mēs izgājām laukā, kļuva vēss, un es daudzmaz atjēdzos. Gājām pie soliņa, kas atradās krūmos. Pareizāk sacīt, ka vīrietis gāja pa priekšu, bet es vilkos nopakaļ. Ar katru soli spēki pieauga. Laikam bija uznācis kaut kāds stress, kas pamazām atkāpās.

– Tu pats esi piedzēries, – es teicu.

– Nē, – viņš sacīja.

– Es neesmu dzēris ne lāsītes.

– Ticu.

Viņš atkrita solā.

Es paliku stāvam.

– Sēdies, – viņš teica.

– Negribu.

– Kā vēlies.

Viņš pārmeta vienu kāju otrai, izvilka cigaretes un piedāvāja.

Es neņēmu.

Viņš aizsmēķēja.

Debesis bija tumšas. Mākoņu driskas peldēja debesīs. Cēlās vējš. Šur tur nakts tumsā pazibēja zvaigznes.

– Īvo! – viņš teica.

– Ko?

– Īvo, man ļoti nepatīkami, ka…

– Liec viņu mierā! Es tevi lūdzu, liec viņu mierā!

– Man tev jāsaka…

– Liec viņu mierā!

– Esi prātīgs. Tev jāsaprot, ka jūs abi…

– Vācies pie velna!

– Tev septiņpadsmit, bet viņai…

– Astoņpadsmit man jau, – izgrūdu.

– Nu labi. Astoņpadsmit.

– Tu viņu nemīli!

– Nerunā muļķības, lūdzu. Vēlāk pats sapratīsi, ka tā ir bijis vislabāk. Tev viņa…

– Liec viņu mierā! – es kalu vienu un to pašu. – liec viņu mierā!

Vīrietim cigarete bija nodzisusi. Viņš izņēma šķiltavas, bet vējš vairākas reizes nopūta liesmiņu, pirms izdevās aizsmēķēt. Viņš dziļi vilka dūmus, es stāvēju un skatījos. Tad viņš teica:

– Ja nu tu gribi zināt, tad varu pateikt. Mēs ar Diānu PRECAMIES. Aizmirstot visu, kas bijis līdz šim.

– Tu melo!

Sarkana uguntiņa urbās viņa cigaretē. Tā dedzināja bez žēlastības. Aiz muguras palika pelnu lauks.

– Tu esi lops! – es trīcošā balsī sacīju. – Tu paspēlēsies ar viņu un pametīsi. Tu uztaisīsi bērnu un viņu pametīsi. Pat alimentus tu nemaksāsi. Tu uztaisīsi bērnus un kādu dienu viņu pametīsi. Tu tāds esi! Bet viņa nav tāda kā citas, to es tev pasaku, velns zina, kā tevi sauc, un vēl es pasaku, ka tu esi nelietis. Viņa tevi tagad varbūt mīl, jo tu esi sagrozījis viņai galvu, un viņa nezina, kāds tu esi patiesībā, bet viņu tu nekad nemīlēsi. Atstāj viņu, lūdzu, lūdzu… nu lūdzu, lūdzu… atstāj viņu…

– Tu gvelz beidzamās muļķības. Mēs ar Diānu iepazināmies, kad viņa bija tavā vecumā. Tagad, kaut arī pavēlāk, esam sapratuši, ka vienmēr esam mīlējuši viens otru… Nezinu, kāpēc tev to stāstu, jo beigu beigās – kas tev par daļu! Varbūt vienīgi tāpēc, lai viss… kas bijis… liktos tev mazāk sāpīgi… Mēs ar Diānu esam vairāk pieredzējuši nekā tu, zinām, kas un kā ir dzīvē… Es saprotu, tev sāp… Bet ar laiku tas pāries, un tu aizmirsīsi, ka kādreiz esi mīlējis tādu Diānu.

– Tu esi cūka, cūka, tu, smirdīgs cūka ar smirdīgu šlipsi, – es gandrīz aiz niknuma raudāju. – Nosprāgsti, suns, nolādētais!

Viņš cēlās kājās, un es gāzu. Viņš laikam to nebija gaidījis. Viņš bija stiprāks par mani. Bet izmisuma naids deva manai rokai spēku, un acumirkli vēlāk viņš nolidoja atpakaļ uz sola.

Mēness uzspļāva gaismu kraupainajam sunim.

Viņš pieslējās un pārvilka plaukstu mutei. No pārsistajām lūpām sūcās asinis.

– Īvo, tā nevajadzēja, – viņš dīvainā balsī teica.

Es situ atkal, taču acīs satumsa un iegrimu pavisam melnā tumsā, kurā zvaigznes un mēness nespīdēja. Tad sekoja atmošanās. Trūdošas lapas pie manas sejas. Izspļāvu kaut ko sāļu un uzvilkos sēdus.

Vīrietis sēdēja uz soliņa.

– Skat' tik! Vilcēnam aug zobi. Es domāju, ka tu proti izturēties pieklājīgāk, nerunājot jau nemaz par tavu lielo mutes palaišanu, – vīrietis teica un nožagojās. Aizsmēķēja jaunu cigareti. – Un nu par Diānu. Tu viņu aizmirsīsi un aizmirsīsi pavisam. It kā tādas nemaz nebūtu bijis. It nekad. Aizmirsīsi uz visiem laikiem. Saprati? Un tad mēs paliksim draugi un abi arī aizmirsīsim šo draņķīgo vakaru. Norunāts?

– Draugi… Kādi draugi…

Es nesapratu, ko viņš gribēja teikt.

Viņš šķībi pasmējās.

– Vai tad tu, muļķi, neapjēdz, ka tas, kas starp jums bijis, mūsdienās… Pieļauju, ka tu domā pavisam savādāk. Ka tavā uztverē viss ir citādi. Varbūt pats esmu kādreiz bijis tikpat dumjš, bet tas neko negroza.

– Atstāj viņu mierā, tu dzirdi?

– Viens un tas pats. Kā tev neapnīk? Laikam loģiska domāšana nav tava stiprā puse.

– Suns, kraupainais suns, – es teicu. – Kaut tu nosprāgtu, sūds tāds!

Vīrietis nosvieda cigareti un piecēlās, spēra soli uz priekšu. Es momentāni biju augšā un atlēcu atpakaļ. Viņš metās man klāt un sita no visa spēka. Es izvairījos, taču tūlīt sekoja nākamais sitiens. Pieliecos un atvēzējos, bet kāja aizķērās aiz kaut kādām sasodītām krūmu saknēm, un es atmuguriski nokritu.

Vīrietis pieliecās, un es ietriecu viņam sejā dūri.

Viņš iespēra man pa sāniem, bet, kad spēra otrreiz, man izdevās nogrābt viņa kāju, un viņš uzgāzās man virsū. Saķērušies vārtījāmies pa celiņu, naidā sēkdami un sizdami viens otram mežonīgā niknumā.

Tad atjēdzos.

Gulēju uz celiņa.

Lietais mēness un spožās zvaigznes apspīdēja novārtītās drēbes, kas sedza manu līķi.

Sāpēja visas malas. Tas draņķis bija pamatīgi mani piedauzījis. Bet pats arī dabūja krietni.

Es pieslējos kājās un atkritu uz sola.

Tad vilkos atpakaļ. Tik daudz vēl sajēdzu, ka jāiet uz garderobi. Gāju kā murgainā sapnī.

Kaut kādas sejas gaišā telpā. Pazibēja Paula un Janka no paralēlklases. Kas ar mani esot noticis? Nu es atcerējos visu, ne tikai kautiņu, un tik vien spēju kā izņemt garderobes numuriņu un iedot Paulai. Vīdēja cilvēku ziņkārīgie skatieni, jo laikam man vairs nebija seja, bet purns. Janka pavilka mani nišā. Kas tie esot bijuši, viņš runāja, kas tie esot bijuši, lai parādot, lai tikai parādot, viņam te pazīstamu čaļu vesels bars, viņi izdarīšot visu, kas nākas, visu veikšot godam. Edij, brāļuk, sapampušām lūpām es teicu un piespiedu pieri viņa plecam, Ed, ar to nebūs līdzēts, ja nu vienīgi viņu nosistu, bet domāju, ka arī tad nebūs līdzēts, jo cilvēks ir tik dīvaini iekārtots, ka pat ar to nebūs līdzēts. Jā, Edij, es zinu, par visu jāmaksā, un vienalga, ar to nebūs līdzēts, jo visu jau nopirkt nevar, ko gribētos. Tā nu cilvēks iekārtots, ka ir lietas, ko nevar nopirkt, un naudas jau arī nav, ja varētu. Bet ir lietas, ko nevar nopirkt, Edij, un tur tas trakums, ka tās ir pašas dārgākās lietas uz pasaules, kuras nāk par brīvu, un, ja pasaule tev tās neuzdāvina, tad tu nopirkt nevari, un ne ar ko nebūs līdzēts, ne ar ko nebūs līdzēts, ne ar ko nebūs līdzēts, bet ko es tev stāstu, tu jau to zini, brāļuk. Velc mugurā jaku, Īvo, pavadīt tevi? Nē, es aiziešu, aiziešu pats, neesmu jau piedzēries…

Ieklīdu kādā pagalmā, kurā atradās ūdens pumpis.

Uzgūlos rokturim.

Pumpja mute izšļāca dedzinošu ūdeni. Es pabāzu galvu.

Miru šodien jau otrreiz.

Es biju miris.

Tas, kas manā izskatā staigāja pa pasauli, nebiju es.

V

Biju nomiris ilgi.

Es skatījos pa logu.

Kokiem jau nobirušas lapas, tikai retas vēl turējās zaru galos. Lija lietus, uz ielas plosījās vējš. Ļaudis steidzās, silti saģērbušies, apkakles uzsituši.

Vecam vīram vēja brāzma norāva platmali, un viņš, izmisīgi rokām mētādamies, tipināja tai pakaļ. Tīri smieklīgi nāk!

Es atvēru logu.

Auksta vēja brāzma un lietus lāses iesitās sejā.

Kādu dienu piezvanīja viņa.

– Īvo? – viņa sacīja. – Tu dzirdi mani? – un atbildi nesagaidījusi, turpināja. – Es zinu, ka tu klausies… Nu pasaki taču kaut ko… Man daudz kas jāpaskaidro… Tev jāsaprot, ka…

– Es saprotu, – teicu. – Jo es nezināju, kas ar mani notiek. Es biju kā noburts. Tu man biji visskaistākā un vislabākā. Tu man biji viss… Bet tad man pēkšņi noslīdēja kā plīvurs acīm un es ieraudzīju, ka tu esi tāda pati kā daudzas. Un es brīnījos, vai tiešām tā biji tu, kas man pasauli lika ieraudzīt pavisam citādu kā līdz tam. Un vai tiešām bija iespējams, ka es kā brīnumu gaidīju to brīdi, kad no jauna ieraudzīšu tevi? Tas bija kaut kas dīvains… Un paldies tev par to, jo es nekad tevi neaizmirsīšu…

Viņa klusēja, un es noliku klausuli.

Es viņai biju pateicis visu, kas šai laikā noticis, un viņa manā sirdī palika kā Fudzijamas sniegotā virsotne, par kuru japāņu dzejnieks teicis vārdus, kurus arī es gribu pasacīt:

No Tago līča izbraucot,

No jūras atskatīšos es,

Man priekšā spoži balts

Tur debess pamalē

Būs augstais Fudzi kalns.

Un tā visu mūžu. Ir tikai viens sniegotais Fudzi kalns, un ir tikai viena, ko esmu mīlējis pirmo reizi. Un man varbūt viņu būs miljoniem, bet mana vienīgi pirmā būs viņa, mana vienīgā, jo tālāk skaitīt nav vērts, tāpat kā viens vien pasaulē ir sniegotais Fudzi kalns, no kura aizbraucot uz mūžu, nekad to vairs neredzēs Amabe Akahito, bet atcerēsies līdz pat savas dzīves pēdējai sekundei.

Rudenīgie mākoņi pašķīrās, un manā sejā ielija saule.

Es raugos tieši saulē, kamēr sāk sāpēt acis, aizveru tās un ieskatos dedzinošajos plankumos, acumirklīgajos pagātnes uzliesmojumos, kuri dejo sasilušajos plakstos, un lieku katru atspīdumu un uguntiņu savā vietā, kamēr atceros visu līdz pēdējam…

Bet tālāk? Jo viss taču… Vēl manas dzīves…

Un piepeši saulainām acīm atkritu gultā, sāku spēlēt ģitāru un dziedāt, spēlēju ģitāru, kuras man nebija, bet kura skanēja kopā ar citām no magnetolas, dziedāju kopā ar tiem, kas dziedāja, un dziedāju par tiem, kurus pazīstu un mīlu un par kuriem gribēju, lai tie mīl mani. Un tur bija arī mana dzīve, mana vēl negarā dzīve, un par to es es dziedāju, jo par to, kas vēl būs, nekā nezināju, bet es dziedāju, es dziedāju, es dziedāju arī par to, kamēr, kā teicis kāds vācu dzejnieks – «lūpas top bālas», tā es dziedāju, un pasaule bija plaša manā priekšā, es dziedāju, pie velna, es dziedāju, es esmu jauns un pasaule man pavērta kā gliemežnīca saules lēktā, es dziedāju gluži kā apreibis, es dziedāju par visu pasauli, jo man nezināmā kārtā tā bija iekļuvusi manī un es biju iekļuvis tajā, ka vai gavilēt gribas, un es biju laimīgs, saule arī bija manī, un es dziedāju, mana laime, mans prieks, es dziedāju, mati bija aizseguši acis, bet es dziedāju kā apdullis kanārijputniņš rīta ausmā, dziedāju, kamēr «lūpas taps bālas», tā es dziedāju, jo cilvēks jau ir tāds jokains putns, kas dažkārt pēkšņi vairs nezina, kāpēc šitas tā un tas šitā, un tādos gadījumos nevaicājiet labāk neko!

Paskaidrojumi

1

Завод (kriev.)- rūpnīca

2

10 rubļu naudaszīme bija sarkanā krāsā.

3

(kriev.)- Cik vasaru, cik ziemu.

Content

Andris Puriņš
NEVAICĀJIET MAN NEKO
STĀSTS

I

II

III

IV

V

Paskaidrojumi