Obrucev Vladimir

Plutonia

Vladimir Obrucev

Plutonia

Traducere: T. Cosma şi M. Reich

Editura Tineretului, 1956

CUVÎNT ÎNAINTE

Pămîntul nostru există de milioane și milioane de ani, în decursul cărora viața de pe suprafața lui a suferit mari schimbări.

Aglomerările de substanțe proteice, formate în apa caldă a primelor mări, devenind încetul cu încetul tot mai complexe, s-au transformat într-o sumedenie de diferite organisme vegetale și animale, care, trecînd prin nenumărate generații, au ajuns în starea de astăzi.

Ne putem da seama de aceste transformări ale formelor vieții organice studiind rămășițele lor păstrate în straiele scoarței Pămîntului sub formă de fosile; aceste rămășițe ne îngăduie să ne facem o idee destul de cuprinzătoare despre plantele și animalele care au populat Pămîntul în timpurile de demult, în cursul așa-numitelor perioade geologice. De la apariția vieții organice s-au succedat unsprezece asemenea perioade. Și cu cît o perioadă este mai îndepărtată de timpurile noastre, cu atît este mai mare deosebirea dintre formele vieții organice din acea perioadă și formele actuale.

Studierea formelor acestei vieți trecute, a particularităților lor, a condițiilor de existență și a cauzelor care au determinat transformările, dispariția unora dintre ele sau dezvoltarea și desăvîrșirea altora, constituie obiectul unei ramuri a științei numită paleontologie. Ea este studiată în anumite școli superioare. Dar pentru oricine este interesant să cunoască măcar în linii generale formele șt condițiile vieții de demult. Tocmai acest lucru ne-am propus să facem în cartea de față, căreia i-am dat forma unui roman științifico-fantastic. Aș fi putut arăta cum găsim pe unele bucăți de roci urmele diferitelor plante și cum după cîteva frunze ne putem face o idee despre un copac întreg sau un arbust; cum desprindem cu băgare de seamă din roci diferite cochilii, corali și resturi ale altor nevertebrate marine, cum le curățim și cum stabilim denumirea lor; cum dezgropăm cu infinite precauții oasele unor animale vertebrate, din care alcătuim schelete întregi, după care ne putem da seama de înfățișarea acestor viețuitoare. Dar asemenea descrieri ar fi fost prea lungi și plictisitoare; ele nu ar fi folosit decît elevilor sau studenților — viitori paleontologi — fără a fi putut oferi cititorilor o idee clară despre formele vechi ale vieții. De aceea, am hotărît să expun aceste lucruri sub forma unui roman. Dar cum să-l introduc pe cititor în această lume a unor viețuitoare de mult dispărute, în mediul în care trăiau ele?

Nu cunosc decît două romane în care să se fi făcut o asemenea încercare. Unul este cartea lui Jules Verne „O călătorie spre centrul Pămîntului”, în care se istorisește cum cîțiva oameni de știință coboară în craterul unui vulcan din Islanda și găsesc goluri subterane populate de ființe misterioase și de animale astăzi dispărute, descrise foarte vag. Acești savanți ajung din nou la suprafața Pămîntului prin craterul unui alt vulcan, pe o plută purtată de apa clocotită și, în cele din urmă, chiar de lavă topită. Toate acestea sînt greu de crezut. Craterele vulcanilor nu au forma unui tub deschis care se cufundă la o mare adîncime. Ele sînt pline cu lave solidificate. Și apoi, nu poți pluti pe apă clocotită, și cu atît mai puțin pe lavă topită. Greșelile de ordin geologic din acest roman m-au îndemnat în 1915 să scriu „Plutonia”. Pînă atunci nu scrisesem niciodată pentru tineret și nici nu intenționam s-o fac.

Al doilea e un roman al lui Conan Doyle. Aici, un grup de exploratori descoperă în America de Sud un platou înalt, foarte greu accesibil, izolat de restul ținutului și populat de oameni primitivi, de maimuțe mari antropoide și de unele animale dispărute din alte regiuni ale globului nostru. Reușind să ajungă pe platou, exploratorii trec prin diferite peripeții. Dar și în acest roman există multe lucruri cărora cu greu le poți da crezare. Din el cititorul ia cunoștință doar de o lume apropiată celei din zilele noastre. Romanul m-a impresionat atît de puțin, încît i-am uitat pînă și titlul, cu toate că l-am citit de două ori și nu prea de mult, în orice caz mai de curînd decît romanul lui Jules Verne.

Un bun roman științifico-fantastic trebuie să fie verosimil, trebuie să-l convingă pe cititor că în anumite împrejurări toate peripețiile descrise s-ar fi putut întîmpla în realitate, că în ele nu există nimic nefiresc, miraculos. Dacă în roman sînt tot felul de miracole, el nu mai e un roman, ci un basm pentru copii, cărora le poți înșira cîte în lună și-n stele.

Chiar de la primele ediții ale romanului „Plutonia” m-am încredințat că el îndeplinește condiția verosimilității. Am primit de la cititori multe scrisori, în care unii mă întrebau cu toată seriozitatea de ce nu se întreprind noi expediții în Plutonia, care să studieze lumea subpămîntească. Alții se ofereau să facă parte din viitoarele expediții; alții, în sfîrșit, se interesau de soarta eroilor din acest roman. De aceea, ultima ediție a “Plutoniei” este însoțită de o postfață, în care autorul explică cititorilor că pentru a le face cunoscute animalele și plantele care au existat în diferite perioade geologice, într-o asemenea formă ca și cum ele ar exista și astăzi undeva în străfundurile Pămîntului, el a fost nevoit să accepte ca adevărată o ipoteză formulată la începutul secolului trecut și discutată cu toată seriozitatea de oamenii de știință din acea vreme. Această ipoteză este expusă amănunțit în penultimul capitol („O discuție științifică”), în care organizatorul expediției apără această ipoteză. De fapt, însă, știința a respins-o de mult.

Autorul nădăjduiește că, asemenea edițiilor anterioare, și această ediție a „Plutoniei” va îndemna pe tinerii cititori să studieze mai temeinic geologia și să se ocupe de această știință interesantă, care ne explică constituția și structura planetei noastre, ne arată ce plante și animale au populat-o în vremurile de demult și cum s-au transformat și s-au succedat ele, pînă ce dintre animale s-a ivit o ființă înzestrată cu rațiune, omul, care a devenit stăpînul Pămîntului.

O PROPUNERE NEAȘTEPTATĂ

Profesorul Kaștanov, celebru prin călătoriile sale pe Novaia Zemlia și Spitzberg, precum și prin explorarea regiunilor polare ale Uralului, titularul catedrei de geologie de la universitate, abia se întorsese de la laboratorul său. Semestrul de toamnă se încheiase, prelegerile și examenele luaseră sfîrșit și profesorul se gîndea cu plăcere la cele trei săptămîni ale vacanței de iarnă; nu ca să trîndăvească — o, nu! Destul de tînăr, plin de vigoare și înzestrat cu o sănătate de fier, el plănuia să se odihnească vreo două-trei zile, iar apoi, cu mintea limpede, să înceapă să lucreze la un studiu științific despre legătura dintre Ural și Novaia Zemlia.

Așezîndu-se pentru cîteva clipe la birou, pînă la servirea mesei, Kaștanov cercetă corespondența primită în cursul zilei, răsfoi cîteva broșuri științifice trimise de diferiți autori, parcurse catalogul noilor lucrări științifice scoase de o editură germană. În cele din urmă, atenția îi fu atrasă de un plic mare, galben. Adresa era scrisă citeț, dar foarte mărunt.

Profesorul cunoștea bine scrisul corespondenților săi obișnuiți, și această scrisoare, primită de la un necunoscut, îi stîrni curiozitatea.

Desfăcu plicul și citi cu uimire cele ce urmează:

„Munku-Sardîk, 1/12-1913

Mult stimate Piotr Ivanovici,

Cunoscînd bogata d-voastră experiență în explorarea regiunilor polare, precum și interesul pe care îl nutriți pentru geologia Arcticii, vă propun să luați parte la o mare expediție, pe care am de gînd s-o trimit la primăvara viitoare, pentru un an sau doi, spre a explora regiunile necunoscute încă ale Oceanului Înghețat de Nord. Dacă în principiu sînteți de acord, vă rog să aveți amabilitatea să veniți la 2 ianuarie 1914, ora 12, la Moscova, la hotelul „Metropol”, pentru a discuta personal această chestiune. În afară de mine veți găsi în ziua și la ora indicată pe ceilalți membri probabili ai expediției. Dacă refuzați categoric, vă rog să mă înștiințați la aceeași adresă. În orice caz, cheltuielile de deplasare vă vor fi restituite.

Al dumneavoastră devotat,

Nikolai Innokentievici Truhanov

Lăsînd în jos mîna cu care ținea scrisoarea, profesorul rămase pe gînduri.

„Truhanov? Parcă am mai auzit de acest nume, dar unde și cînd? Mi se pare că în legătură cu problemele de geofizică [1] și astronomie. Trebuie să mă informez. Foarte interesant. Trăiește undeva la granița Mongoliei și echipează o expediție care va pleca în Oceanul Înghețat de Nord!”

Kaștanov ridică receptorul telefonului și chemă pe unul din colegii săi, profesor de astronomie, care îi dădu următoarele informații: după ce a terminat universitatea, Truhanov s-a consacrat geofizicii și astronomiei. Nu de mult a construit un observator pe vîrful muntelui Munku-Sardîk din lanțul munților Saian, la granița Mongoliei, ca să profite de aerul pur și limpede al Siberiei de răsărit din cursul iernilor lungi, cu multe zile și nopți senine. Dar ce legătură aveau toate acestea cu regiunile polare? Oricum, atmosfera deasupra Oceanului Înghețat de Nord este mai puțin prielnică pentru observații astronomice, decît aceea de deasupra muntelui Munku-Sardîk…

Astronomul nu putu răspunde la această întrebare și lui Kaștanov nu-i rămînea decît să aștepte ziua de 2 ianuarie, cînd curiozitatea avea să-i fie satisfăcută. Hotărî, firește, să plece la Moscova.

CONSFĂTUIREA DE LA MOSCOVA

În ziua de 2 ianuarie 1914, la amiază, profesorul Kaștanov sosi cu automobilul la hotelul „Metropol” și bătu la ușa camerei 133, pe care i-o indicase portarul. Ușa se deschise larg și profesorul intră într-o cameră mare, luminoasă, unde se aflau cîțiva bărbați. Unul dintre ei veni în întîmpinarea lui Kaștanov și, întinzîndu-i mîna, exclamă:

— Sînteți punctual ca un ceasornic, Piotr Ivanovici, deși afară e un adevărat viscol siberian! Semn bun pentru cele ce avem de gînd să întreprindem. Mă bucur mult că ați venit și că am cinstea să vă primesc la mine! Mă numesc Truhanov. Îngăduiți-mi să vă prezint persoanele de față.

Rînd pe rînd se ridicară și se prezentară lui Kaștanov:

— Semion Semionovici Papocikin, zoolog, profesor-agregat.

— Ivan Andreevici Borovoi, meteorolog la Observatorul fizic central.

— Mihail Ignatievici Gromeko, botanist și medic.

În mijlocul camerei, pe o masă rotundă, era întinsă o hartă mare a Arcticii, pe care erau trasate clar, cu diferite culori, itinerariile expedițiilor din ultimii cincizeci de ani. La nord de peninsula Taimîr era indicat teritoriul descoperit de Vilkițki, în vara anului 1913 [2].

După ce toți se așezară în jurul mesei, Truhanov luă cuvîntul.

— Dacă examinăm această hartă, constatăm că regiunea Arcticii, cuprinsă între Siberia, nordul Europei, Groenlanda și America de Nord, este brăzdată pe un perimetru de cinci șesimi din toată suprafața ei de drumurile a numeroase expediții. Dar uimitoarea descoperire făcută recent de Vilkițki a arătat că și în această regiune știința mal poate obține mari izbînzi. E necesar numai să ne îndreptăm eforturile spre un țel precis, folosind experiența tuturor predecesorilor noștri.

În prezent, expedițiile lui Sedov, Brusilov și Rusanov, care explorează Marea de Kara sau Marea Barentz, continuă opera glorioaselor expediții întreprinse de Proncișcev, Laptev, Dejnev, Behring în secolele XVII–XVIII și cercetările făcute de Wrangel și Middendorf în prima jumătate a secolului al XIX-lea, în regiunile extremității nordice a Siberiei. În aceleași regiuni a ajuns și Vilkițki, care, firește, își va continua explorările. Eu nu am de gînd să-i fac concurență.

— Planurile mele, — urmă Truhanov după o scurtă pauză, — au în vedere o altă parte a Arcticii. Priviți această vastă pată albă aflată la nord de peninsula Ciukotka și de Alaska. Ea nu e brăzdată de nici o linie colorată. Prinsă între ghețuri, „Jeannette”, care a avut o soartă atît de tragică, a trecut la sud de această pată. Ultimele expediții ale lui Sverdrup și Amundsen au acționat mai spre est, printre insulele arhipelagului Americii de Nord.

În perimetrul acestei pete există probabil un teritoriu necunoscut încă, sau o insulă uriașă, nu mai mică decît jumătate din Groenlanda. Sau poate că aici se află un întreg arhipelag. Priviți la extremitatea estică a acestei pete. Aici este indicat un teritoriu, a cărui existență este problematică și pe care l-a văzut de departe Brooker. La extremitatea sudică se află Țara lui Keenan. Nansen crede că în această regiune a Oceanului Înghețat de Nord nu există o porțiune întinsă de uscat; Pearl, dimpotrivă, este convins că privind de pe capul Thomas Hobbard, el a zărit la nord-vest coasta unui vast continent.

Harris, de la Serviciul de măsurători geodezice și litorale al S.U.A, este convins de existența acestui continent, pe baza studierii fluxurilor și refluxurilor pe țărmurile nordice ale Alaskăi. Potrivit afirmațiilor sale, desfășurarea mareelor în Marea Beaufort dovedește că fluxul nu vine din Oceanul Pacific, prin strîmtoarea Behring, care este îngustă și puțin adîncă, ci din Oceanul Atlantic, prin spațiul adînc dintre Norvegia și Groenlanda. Între continentul a cărui existență o presupunem și țărmurile Alaskăi și Siberiei, mareele sînt tot mai slabe. Dacă nu ar exista acest continent, fluxul ar veni din Marea Groenlandei pe la Polul Nord, direct spre țărmurile Alaskăi și ale Ciukotkăi, fără a zăbovi și fără a slăbi. Existența continentului mai este dovedită și de faptul că în Marea Beaufort, deschisă la vest, vînturile dinspre vest intensifică fluxul, iar cele dinspre est îl slăbesc, și diferența de înălțime a valurilor atinge doi metri. Acest fenomen este cu putință numai într-un loc unde marea este îngustă, între două continente. Presupusul continent este despărțit numai printr-o strîmtoare îngustă de insulele arhipelagului nord-american. Dacă această strîmtoare ar fi largă, fluxul venit dinspre Oceanul Atlantic ar putea atinge țărmurile insulei Banks, unde s-ar întîlni cu fluxul care ocolește acest continent dinspre vest și sud, și cele două fluxuri s-ar anihila reciproc. Dar observațiile făcute de Mac Clure lîngă țărmul apusean al insulei Banks au arătat că aici domină încă fluxul ce vine dinspre vest, din Marea Beaufort.

Așadar, — conchise Truhanov, — este aproape sigur că în această parte a Arcticii există un continent sau un grup compact de insule mari, și nouă nu ne rămîne decît să le descoperim și să le declarăm ca aparținînd Rusiei. Am aflat că guvernul canadian pregătește o expediție, care are misiunea de a pătrunde în vara acestui an dinspre est în regiunea petei albe. N-avem timp de pierdut, noi trebuie să pătrundem în aceeași regiune dinspre sud și sud-vest, din direcția strîmtorii Behring, căci altfel ultima regiune neexplorată a Arcticii va fi studiată și acaparată în întregime de englezi. Iată de ce am hotărît să organizez și să trimit acolo o expediție, la care vă invit să luați parte.

Iar acum, îngăduiți-mi să vă împărtășesc planurile mele pentru viitorul apropiat. Încă din toamnă am pus să se construiască un vas de tipul lui „Fram” dar mai perfecționat, pe temeiul experienței dobîndite în ultimele călătorii. Zilele acestea vasul va fi lansat și căpitanul se va duce acolo ca să se îngrijească de echiparea lui. Potrivit contractului, vasul trebuie să fie complet gata la sfîrșitul lunii aprilie, iar în jurul lui l mai va sosi la Vladivostok, ca să-i ia pe bord pe membrii expediției. La începutul lunii mai ridicăm ancora și o luăm de-a dreptul spre Kamciatka. La Petropavlovsk îmbarcăm cîinii de tracțiune, însoțiți de unul sau de doi kamciadali iscusiți în conducerea acestor animale. Dacă nu reușim să luăm cîini din Kamciatka, găsim pe peninsula Ciukotka, sau în strîmtoarea Behring, unde vom fi nevoiți să acostăm ca să îmbarcăm „iukola” [3]. pentru cîini și echipament polar pentru oameni.

După ce ieșim din strîmtoarea Behring, ne îndreptăm nu spre nord-vest, cum a făcut „Jeannette”, ci spre nord-est, direct spre pămîntul căutat. În scurtă vreme vom întîlni, desigur, ghețuri și vom căuta să răzbim printre ele cît mai departe, dar e foarte probabil că vasul nostru nu va putea ajunge pînă la țărmul acestui pămînt. De aceea o să debarcăm o expediție cu sănii, care va trebui să răzbească cît mai departe spre nord. Ea își va lua provizii pe un an de zile, pentru eventualitatea că ar trebui să ierneze, neputîndu-se întoarce pînă la toamnă, sau pentru cazul cînd vasul, care va naviga de-a lungul extremității sudice a pămîntului sau a ghețurilor compacte, nu va putea lua pe bord expediția înainte de începerea nopții polare. La extremitatea acestui pămînt, vasul va lăsa din loc în loc depozite cu provizii, pentru ca expediția să-și poată reîmprospăta rezervele și în anul următor, dacă s-ar întîmpla vreo catastrofă. Dar dacă pînă la sfîrșitul verii viitoare vasul nu va intra într-un port de unde să poată comunica telegrafic cu Europa, atunci în primăvara anului următor va fi trimisă o expediție de salvare în căutarea vasului și a grupului plecat cu săniile.

După cum vedeți, — încheie Truhanov, — deși expediția nu-și propune să atingă Polul Nord dintr-o direcție nouă, ci numai să exploreze un continent ipotetic, aflat după toate probabilitățile la nord de strîmtoarea Behring, totuși misiunea ei nu-i de loc ușoară. În cel mai bun caz ne vom întoarce în patrie anul acesta către sfîrșitul toamnei, poate fără să fi zărit măcar pămîntul căutat; cred însă că mai curînd vom fi nevoiți să iernăm pe vas, în mijlocul ghețurilor, sau pe continent, și că ne vom întoarce peste vreun an sau doi. În cazul cel mai rău putem pieri, așa că fiecare dintre noi trebuie să țină seama de această posibilitate și să-și aranjeze treburile în consecință.

După o scurtă pauză, care dădu fiecăruia dintre cei prezenți răgazul necesar pentru a se hotărî într-un fel sau altul, Truhanov adăugă:

— Și acum, după ce am expus planul meu, dacă cineva dintre dumneavoastră găsește că nu poate lua parte la expediție, l-aș ruga totuși să nu destăinuie nimănui proiectele noastre pînă la începutul lui mai, pentru ca străinii să nu ne-o ia înainte.

— Dacă nu mă înșel, Nikolai Innokentievici, — interveni Kaștanov, — cînd ați vorbit despre expediția cu săniile, ați spus: „O s-o debarcăm pe țărm sau pe gheață”. Dumneavoastră nu intenționați să participați la explorarea continentului necunoscut?

— Din păcate nu, Piotr Ivanovici. Vă voi însoți pe vas, dar voi rămîne pe el, deoarece abia pot merge. Mi s-a amputat un picior mai jos de genunchi și port o proteză; mi-am rupt piciorul atît de rău pe cînd străbăteam sălbaticii munți Saian, încît am rămas invalid și nu-s bun decît pentru o viață sedentară.

— Atunci cine va pleca cu săniile?

— Toți cei de față, în afară de mine și de căpitanul vasului, precum și unul sau doi kamciadali sau ciukci, adică cinci-șase oameni în total. Studierea celor trei regiuni ale naturii va fi asigurată, iar meteorologul se va ocupa în afară de fenomenele atmosferice și de determinarea longitudinilor și latitudinilor. Nu-i așa, Ivan Andreevici?

— Da, desigur, am destulă experiență în acest domeniu, răspunse Borovoi.

— Nu stărui să vă decideți pe loc dacă veți lua parte sau nu la expediția noastră, urmă Truhanov. Fiecare să se gîndească liniștit, de unul singur, la propunerea mea.

— Cînd trebuie să dăm răspunsul definitiv? întrebă Papocikin.

— Peste o săptămînă, la aceeași oră. Îmi pare rău, dar nu pot să vă dau mai mult timp de gîndire, deoarece dacă vreunul dintre dumneavoastră va refuza să plece, voi fi nevoit să caut un alt specialist în domeniul respectiv. Și apoi, la sfîrșitul lui ianuarie, trebuie să mă întorc în Siberia, ca să aranjez totul la observatorul meu, pe care îl părăsesc pentru multă vreme.

După o săptămînă, la ora fixată, la hotel, în camera lui Truhanov se aflau aceleași persoane, în afară de căpitan, care plecase să ia vasul în primire. Niciunul dintre savanți nu refuză să participe la expediție, care era prea ademenitoare, deși presupunea înfruntarea multor dificultăți și primejdii. Încîntat, Truhanov spuse că socotește această dorință unanimă și această hotărîre fermă a membrilor expediției drept o chezășie a succesului. Examinară din nou planul și fiecare făcu anumite observații legate de specialitatea sa, cu privire la echipament și la aparatura științifică.

A doua zi se răspîndiră cu toții în diferite direcții, ca să se pregătească în vederea expediției și să-și aranjeze treburile personale.

LA DRUM

În ziua de 20 aprilie plecară împreună din Moscova, cu transiberianul, profesorul Kaștanov, zoologul Papocikin, meteorologul Borovoi și doctorul Gromeko. Veniseră aici, potrivit înțelegerii, din diferite colțuri ale Rusiei. Zece zile mai tîrziu coborau în gara Vladivostok.

La hotelul ce le-a fost indicat dinainte, călătorii noștri îl găsiră pe Truhanov, sosit aici cu o săptămînă mai devreme, pentru a face diferite cumpărături și a lua în primire lucrurile comandate. A doua zi, la 1 mai, cei cinci ieșiră în întîmpinarea vasului „Steaua Polară”, care acostase în port. De pe puntea de comandă le zîmbea căpitanul cu chipu-i ars de soare și de vînt.

Timp de trei zile în șir, vasul a încărcat cărbuni, lubrefianți, alimente, aparatură științifică și bagajul membrilor expediției. A treia zi se îmbarcară cu toții. În dimineața zilei de 4 mai, totul era gata, terminaseră formalitățile vamale, iar echipajul și pasagerii se aflau acum la locurile lor.

Spintecînd ușor valurile golfului Cornul de Aur, „Steaua Polară” ocoli la amiază Oslinîe Ușî și, lăsînd în urmă insula Russki, se îndreptă spre răsărit. De pe puntea de comandă, cei cinci membri ai expediției urmăreau cu privirile orașul care, așezat pe colnice în formă de amfiteatru, se pierdea în zare, dincolo de golful înveșmîntat în verdeață; în sinea sa fiecare se întreba fără să vrea: „Voi mai revedea oare vreodată acest țărm, îmi voi mai revedea patria?” Și o ușoară melancolie puse stăpînire pe toți. Dar vîntul rece al mării și legănarea ce începu după ieșirea vasului din golf spulberară curînd aceste gînduri triste.

Deodată răsună gongul care îi chema la masă, și după ce aruncară o ultimă privire spre fîșia întunecată a țărmului rămas în urmă, coborîră în salonul ofițerilor.

După dejun se înapoiară cu toții pe punte, pentru a privi masivul sumbru al insulei Askold — ultimul petic de pămînt pînă în Kamciatka. Lăsînd în urmă această insulă, „Steaua Polară” coti spre est. Vîntul încetase și vasul brăzda ușor apele albastre ale Mării Japoniei, care se întindea departe spre sud și est. Numai către nord, la o depărtare de vreo 15–20 km, apăru linia întunecată a litoralului ussurian. Spre asfințitul soarelui, cînd trecură de capul Pavoroinîi, dispăru cu repeziciune și această linie.

Vasul coti brusc spre nord-est.

— Spre ce port ne îndreptăm?

— Spre nici un port, dacă nu ne va sta împotrivă vreo furtună năprasnică. Barometrul însă ne arată timp frumos și nu ne putem aștepta la nici o furtună pînă la insulele Curile.

— Dar acolo?

— Acolo o să ne dea probabil de furcă Marea Ohotsk cu apele ei reci. În această parte a Oceanului Pacific, vasele care se îndreaptă spre Kamciatka au aproape întotdeauna multe de înfruntat. Aici te poți aștepta oricînd la furtuni, ceață, ploaie sau zăpadă, mai ales primăvara și toamna. Pentru noi, însă, trecerea în această regiune va însemna un fel de pregătire pentru condițiile polare.

Întrucît marea era liniștită, în noaptea aceea toți dormiră bine și se odihniră după agitația și grijile prilejuite de pregătirile pentru drum. A doua zi însă, prevestirile lui Truhanov se adeveriră. Barometrul coborî brusc; dinspre nord-vest prinse a sufla un vînt ce te pătrundea pînă la oase, cerul se acoperi cu nori plumburii și începu o ploaie măruntă, de toamnă. Cînd ajunseră în dreptul capului Terpenie, „Steaua Polară” o coti aproape de-a dreptul spre est și intră în apele Mării Ohotsk, depărtîndu-se tot mai mult de Sahalin. Începu un ruliu puternic și călătorii petrecură o noapte foarte agitată.

A doua zi nici o schimbare. Aci ploua, aci ningea. Talazuri sumbre, cu crestele înspumate, se izbeau de babord, stropind toată puntea. Oamenii erau nevoiți să rămînă în salon, unde-și omorau timpul stînd la taifas. Papocikin și Borovoi, înspăimîntați de răul de mare, nu apărură nici la micul dejun, și nici la prînz, iar căpitanul nu-și părăsea postul din cabina de comandă decît pentru scurtă vreme. Din fericire, furtuna nu era chiar atît de puternică, iar peste noapte slăbi. Dimineața, în fața lor se profila masa întunecată a insulei Paramușir, cea mai mare insulă din nordul Curilelor, în vreme ce în dreapta se zăreau insulele mai mici Makanruși și Onekotan, cu vulcanul Toorusir, din care se înălța o coloană groasă de fum. Vîntul se potolise și fumul se ridica acum drept în sus. În straturile superioare ale atmosferei el lua forma unui nor cenușiu, care abia se deslușea pe cerul plumburiu. La cîteva mile spre sud se înălța din apă, ca un stîlp gigantic, stînca Avossi, asemenea unui deget uriaș și negru, care amenința vasul. Fîșia albă a talazurilor înspumate ce se izbeau de stîncă despărțea lămurit stînca de fața mării, care din pricina luminii cenușii părea de un verde-măsliniu.

— Ce mohorîte sînt insulele astea! exclamă Papocikin, care ieși pe punte cînd află că se zărește pămînt. Pretutindeni — stînci negre și roșiatice, sau tufe tîrîtoare.

— Și mereu ceață; vara plouă, iarna viscolește, adăugă Truhanov. Și totuși aici trăiesc oameni.

— Toate insulele Curile sînt de origină vulcanică, îi lămuri Kaștanov. Aici sînt douăzeci și trei de vulcani, dintre care șaisprezece sînt mai mult sau mai puțin în permanentă acțiune. Acest lanț, care unește Kamciatka cu Japonia, se întinde pe marginea vestică a unei uriașe surpături a fundului mării, în depresiunea Tuskarora, cu o adîncime care atinge nouă mii cinci sute de metri. De obicei (liniile fracturilor mari ale scoarței Pămîntului) sînt marcate de vulcani, iar cutremurele dese dovedesc că în scoarța Pămîntului mișcările continuă și echilibrul este tulburat.

ȚARA COLINELOR FUMEGÎNDE

După-amiază, datorită vîntului prielnic, „Steaua Polară” putu întinde toate pînzele și porni cu viteză îndoită în direcția Kamciatkăi, care se și profila în zare. Curînd după ce ajunseră în dreptul capului Lopatka, prin fața călătorilor începu să se perinde un șir de coline-vulcani. Unele erau conice, altele turtite, unite între ele prin coame netede, nu prea înalte. Zăpada ce acoperea conurile zvelte ale colinelor și crestele dintre ele strălucea de albeață pe fondul plumburiu al cerului. Era o noapte cu lună și vasul se strecură cu ușurință prin porțile înguste ale golfului Avaci. După ce coborî pînzele, „Steaua Polară” trecu încet printre stîncile înalte de la intrare și ajunse într-un golf larg, pe țărmurile căruia nici o luminiță nu trăda prezența omului. Era trecut de miezul nopții și micul oraș Petropavlovsk dormea dus. Apele liniștite ale golfului străluceau ca argintul în lumina puternică a lunei, iar la nord se înălța în depărtare conul zvelt al vulcanului Avaci, ca o nălucă albă pe fundalul sumbru al firmamentului. În aer se simțea un îngheț ușor. Kamciatka părea cufundată încă în somnul iernii.

O oră mai tîrziu, vasul aruncă ancora la o sută de pași de țărm, lîngă orășelul adormit. Huruitul lanțurilor stîrni cîinii și liniștea nopții fu tulburată de lătrături și urlete. Dar niciunul dintre localnici nu se sinchisi de acest tărăboi. Concertul se repetă de cîteva ori. Se vedea însă că era ceva obișnuit.

Dimineața, navigatorii fură treziți de zarva de pe punte. Vasul încărca cărbuni, apă potabilă și provizii. Se urcară în grabă pe punte. Deasupra munților strălucea soarele și orașul prinsese viață.

După o călătorie pe mare atît de lungă, toți doreau să simtă pămîntul sub picioare; de aceea mîncară în grabă și coborîră pe țărm, folosind o barcă ce se ducea după provizii. Fură întîmpinați de toată populația orășelului Petropavlovsk, care se adunase cu mic, cu mare, pe mal. Localnicii erau dornici să privească vasul și pasagerii, să afle ultimele noutăți din îndepărtata lor patrie, să vadă dacă le-au sosit mărfurile de care aveau nevoie.

În spatele mulțimii, pe o costișă lină, erau risipite într-o neorînduială pitorească căsuțele orășenilor, printre care răsăreau cîteva clădiri mai arătoase și mai solide: școala, spitalul, edificiul cel nou al consiliului gubernial și cîteva depozite de mărfuri.

Ceea ce uimi pe călători fu lipsa străzilor. Căsuțele erau așezate după cum li se năzărise constructorilor sau proprietarilor: unele cu fața spre golf, altele cu flancul, iar altele oblic. Flecare casă era înconjurată de hambare, magazii, grajduri pentru vite sau șoproane pentru uscat pește. Ici, colo vedeai nămeți și pete de zăpadă murdară, ce se topea și de sub care curgeau spre mare pîrîiașe de apă tulbure. Trecătorii erau nevoiți să sară peste ele, căci de trotuare sau podețe nici vorbă nu putea fi.

Pe toți îi miră faptul că aproape în nici o curte nu se vedeau păsări sau animale mici. Explicația era una singură: aici, cîinii de ham, de care nu te puteai lipsi în Kamciatka, mîncau toate animalele mici, în special la sfîrșitul iernii, cînd se isprăveau rezervele de iukola și cîinii erau ținuți mai mult flămînzi. În preajma fiecărei case vedeai cîini frumoși cu blană bogată de diferite nuanțe. Unii se lăfăiau la soare în atitudini foarte pitorești, alții scormoneau prin gunoaie, alții, în sfîrșit, se încăierau sau se hîrjoneau. Călătorii priveau cu interes aceste animale, dintre care unele aveau să ia parte la expediția „Stelei Polare”, trăgînd săniile prin zăpezile și ghețurile pămîntului aceluia necunoscut. Întrucît se terminase cu drumurile de iarnă și în întreaga Kamciatka dezghețul era în toi, cîinii se bucurau de o odihnă bine meritată, dar țineau post, după cum dovedeau pîntecele lor supte și căutătura lor de animale flămînde.

Deși nevoiți să meargă în zig-zag printre case și acareturi, călătorii străbătură tot orașul în mai puțin de o jumătate de ceas și ieșiră în afara lui, unde botanistul nădăjduia să culeagă ceva plante de primăvară. Dar fu înșelat în așteptările sale, căci totul era acoperit cu un strat gros de omăt și numai pe un povîrniș mai abrupt, unde zăpada se topise, găsi frunze tinere de anemone [4]. În Kamciatka, datorită ninsorilor abundente din timpul iernii și influenței Mării Ohotsk, cu apele ei reci, primăvara începe tîrziu, iar pămîntul rămîneacoperit cu zăpadă pînă la sfîrșitul lui mai. În schimb, toamna se prelungește pînă către mijlocul său sfîrșitul lui noiembrie.

Din partea de sus a orașului se deschidea o priveliște minunată. De aici se vedea întregul golf Avaci, înconjurat de un brîu de munți, care pe alocuri coborau în pantă abruptă spre fața netedă a apei sub formă de stînci mohorîte, iar ici-colo, se prelungeau în povîrnișuri line, brăzdate de albiile pîrîiașelor descătușate din încleștarea iernii.

Brîul de munți nu se retrăgea de pe țărmul golfului decît la vest, unde se zărea delta joasă a rîulețului Avaci. La vărsarea acestuia se deslușeau căsuțele așezării cu același nume — singura localitate, în afară de Petropavlovsk, de pe țărmul acestui minunat bazin, cu un diametru de aproape 20 km. Aici ar fi putut încăpea flotele tuturor statelor mari și mici. Bazinul era foarte bine apărat dinspre mare și totuși pustietatea lui te uimea. Pe oglinda apei sale nu se zărea nici o pînză, iar munții împăduriți dimprejur erau încă acoperiți de zăpadă.

Coborînd spre țărm, călătorii noștri asistară la un spectacol interesant. Lîngă apă stăteau legați doi cîte doi treizeci de cîini aleși pentru expediție. În jurul lor se adunaseră cîțiva marinari și o mulțime de curioși. Cîinii nu-și găseau de loc astîmpăr; urlau, se încăierau și încercau să fugă. Lîngă țărm se legăna pe apă o barcă mare, greoaie, în care urma să fie urcați cîinii.

Un bărbat vînjos, gol pînă la brîu, kaiurul pesemne, adică conducătorul atelajelor de cîini, apucă de ceafă două animale care se zbăteau să scape și schelălăiau, le duse în barcă și le așeză la pupa.

Dar de îndată ce se întoarse cu spatele la ei, ca să aducă perechea următoare, istețele animale, cărora pesemne nu le prea plăcea să călătorească pe mare, săriră pe mal și se pierdură printre celelalte. Acest lucru se repetă de cîteva ori, spre desfătarea spectatorilor. Nu ajutară nici loviturile și nici strigătele — cîinii nu voiau nici în ruptul capului să-și părăsească patria. Kaiurul își ieși din fire și începu să-i înjure în limba rusă și kamciadală. Cei din jur se prăpădeau de rîs și-i dădeau tot felul de sfaturi, iar cîinii schelălăiau ca din gură de șarpe. Era un tărăboi de-ți lua auzul.

În cele din urmă, kaiurul recurse la un procedeu de îmbarcare ingenios, deși cam neplăcut pentru lățoșii pasageri. El împinse barca la o distanță de vreo cinci pași de țărm, dădu unuia din marinari să țină parîma, după care începu să-i arunce pe cîini în barcă perechi-perechi, cu toată împotrivirea lor. Zvîrcolindu-se în aer, cîinii cădeau pe fund, săreau în picioare, puneau labele din față pe marginea bărcii și urlau deznădăjduiți, dar nu se încumetau să sară în apă. După ce barca se umplu cu neastîmpăratele patrupede care săreau și schelălăiau într-una, ea fu trasă cu prora spre mal. Marinarii și kaiurul săriră repede în barcă și apucară vîslele. Chiar de la primele lovituri de vîsle, haita amuți ca prin farmec și rămase așa pînă ajunse la vas. Dar îndată ce barca se izbi de corpul „Stelei Polare”, tărăboiul reîncepu cu și mai mare înverșunare. De pe mal se vedea cum cîinii erau ridicați, perechi-perechi pe punte într-un coș coborît de pe bord cu o frînghie. Kaiurul îi ducea în locul îngrădit, anume pregătit pentru ei, unde o porție bună de pește uscat îi făcea să se împace repede cu soarta lor cea nouă.

A doua zi, zarva de pe punte, huruitul ancorei și schelălăitul cîinilor neliniștiți îi făcură pe călători să se scoale cu noaptea în cap. Se grăbiră să se urce pe punte, ca să arunce o ultimă privire asupra orășelului și localnicilor, care se îngrămădiseră pe țărm, pentru a asista la plecarea vasului. În uralele și strigătele de „drum bun”, însoțite de fluturarea căciulilor și a batistelor, și de lătratul cîinilor, „Steaua Polară” făcu o cotitură lină și se îndreptă cu toată viteza spre ieșirea din golf. Țărmul se depărta repede, în vreme ce de după dealurile din apropierea orașului începu să se ivească conul de un alb imaculat al vulcanului Avaci. Din vîrful acestuia se înălța o dîră subțire și străvezie de fum.

— A prins să fumege vulcanul nostru! spuse o voce în spatele călătorilor, care stăteau la bord și admirau minunata priveliște.

Toți întoarseră capul. Cel ce vorbise era bărbatul vînjos, care în ajun aruncase cîinii în barcă. Acum purta o cuhleancă, un fel de scurtă din piele de ren cu blana întoarsă în afară. Tăietura îngustă și puțin oblică a ochilor lui căprui, pomeții ieșiți, fața oacheșă, nasul turtit și mustăcioara neagră și rară vădeau obîrșia sa mongolă. Omul se uita zîmbind la călători.

— E noul membru al expediției noastre — Ilia Stepanovici Igolkin. El se va îngriji de cei treizeci de cîini ai noștri și va mîna atelajul din frunte. Igolkin ne va învăța să conducem aceste neastîmpărate dobitoace, spuse Truhanov, dînd mîna kaiurului.

— Dar cîinii noștri, sînt foarte potoliți, domnule șef, zise kaiurul. Uite că au tăcut! Nimeni nu-și părăsește patria cu inima ușoară, așa că era firesc să urle.

Cînd Igolkin se duse să vadă de cîini, Truhanov le dădu colegilor săi noi amănunte despre acest membru al expediției. De baștină din regiunile transbaicalice, Igolkin se trăgea dintr-o familie de cazaci bureați, stabilită într-un sat de la granița Mongoliei. Luase parte la războiul cu Japonia, după care rămăsese la Vladivostok. În Kamciatka venise cu o expediție științifică și îndrăgise această țară a colinelor fumegînde, cu întinderile ei nesfîrșite, cu apele bogate în pește, cu vînătorile de urși. A găsit aici o patrie nouă, s-a obișnuit repede cu traiul de pe aceste meleaguri și a devenit un kaiur iscusit, cunoscut în întregul Petropavlovsk, și totodată o neîntrecută călăuză pentru vînători. Igolkin se învoise să participe la expediția lui Truhanov, ispitit de frumoasa sumă primită ca simbrie pe un an înainte și care îi îngăduia să-și dureze o casă și să-și cumpere vite și unelte de trebuință.

O oră după ce ridicară ancora, „Steaua Polară” intra pe porțile golfului Avaci, care se întind pe mai bine de cinci kilometri. La dreapta intrării, în fața stîncilor abrupte ale capului Babușkin, răsărea din mare spinarea neagră a uriașei stînci Babușkin, înaltă de aproape o sută de metri și cu un vîrf turtit, deosebit de prielnic pentru cuibărirea păsărilor marine.

Sute de pescăruși, cormorani și alte păsări, speriate de zgomotul mașinilor, începură să zboare în jurul stîncii, umplînd văzduhul cu țipetele lor ascuțite.

Ocolind capul Dalnîi, pe care era instalat un far, „Steaua Polară” coti spre nord-est și o luă de-a lungul țărmului răsăritean al Kamciatkăi, de care se depărta treptat.

Timp de două zile, călătorii nu întîlniră nimic interesant. Pe lîngă aceasta, dinspre nord-vest sufla un vînt rece, care aducea cînd ploaie, cînd măzăriche, cînd zăpadă. Marea era agitată și cabinele călduroase îi ispiteau pe călători mai mult decît puntea umedă.

În cele din urmă, vîntul încetă, în schimb apărură ghețuri plutitoare și se lăsă ceața. Două zile plutiră cu viteză redusă, ca să nu se izbească de vreun cîmp de gheață. Apoi cerul se însenină. În dreapta se ivi țărmul insulei stîncoase Sf. Laurențiu, iar în stînga — capul Ciukotski. La vest de acesta, pe țărmul golfului Providenței, un golf adînc, se afla o factorie; aici era depozitat cărbunele destinat expediției și pe care îl adusese un vas închiriat dinainte. „Steaua Polară” aruncă ancora și începu să încarce cărbuni. După o săptămînă întreagă petrecută pe mare, toți se grăbiră să coboare pe țărm. Dar stîncile de pe mal îi împiedicară să dea o raită pe insulă, iar zăpada acoperea încă povîrnișurile, afară doar de o mică bătătură din jurul factoriei.

STRÎMTOAREA BEHRING

Două zile mai tîrziu, după ce termină de încărcat cărbunii, „Steaua Polară” ocoli capul Ciukotski și intră în strîmtoarea Behring, căutînd să navigheze mai aproape de continentul asiatic, unde colinele scunde se terminau pe litoral cu o pantă abruptă sau coborau lin spre văile largi ce se pierdeau în adîncurile acestui ținut mohorît. Deși era pe la sfîrșitul lui mai, se vedeau pînă hăt departe întinderi uriașe de zăpadă și numai pantele abrupte ale colinelor dinspre sud și sud-vest erau complet deszăpezite. Acolo se zărea verdeața ierbii tinere sau a frunzulițelor fragede de pe tufele scunde, tîrîtoare, ale sălciei polare și ale mesteacănului.

Pe talazurile verzi din strîmtoare se învolburau adeseori scame de ceață, ascunzînd depărtările. Mai tot timpul, norii plumburii, care pluteau foarte jos, acopereau cerul. Puntea vasului era cînd udă de ploaie, cînd acoperită de zăpadă. Uneori de după nori apărea soarele, care însă nu încălzea mai de loc. Sub razele soarelui, coasta neospitalieră a extremității nord-estice a Asiei se mai înviora parcă.

Cînd ceața care acoperea ici-colo valurile verzi cu vălătuci albi se risipea sau era împrăștiată de vînt, la răsărit se putea distinge linia albăstruie și dreaptă a țărmului Americii. Întîlneau tot mai des ghețuri plutitoare, dar nu în mase compacte, ci sub forma unor mici cîmpuri de gheață sau a unor banchize de toată frumusețea. Contururile capricioase ale banchizelor stîrneau admirația oamenilor care nu mai plutiseră pînă atunci pe mările Nordului.

De obicei, înainte de a se ivi un cîmp de gheață mai mare, se vedea o fîșie de ceață. În felul acesta, căpitanii puteau să abată la timp vasele într-o direcție sau alta, pentru a nu se lovi de ghețuri. Dar aici primejdia încă nu e atît de mare ca în partea de nord a Oceanului Atlantic, unde se întîlnesc aisberguri periculoase pentru vase, deoarece, duși spre sud de curent, acești munți de gheață se topesc încetul cu încetul la bază, ceea ce face ca partea aflată sub apă să capete un echilibru instabil și muntele să se răstoarne la cea mai mică atingere.

Țărmurile păreau pustii. Nu zăreai nicăieri o casă, un om sau altă vietate. De aceea, mare fu uimirea călătorilor noștri, adunați pe punte, cînd dintr-un mic golf, ivit pe neașteptate de după un cap stîncos, își făcu apariția o barcă cu un singur om, care vîslea de zor, cu intenția de a ieși în calea „Stelei Polare”. Cînd observă însă că vasul i-o ia înainte, omul începu să strige și să facă semne cu o batistă.

Căpitanul ordonă să se micșoreze viteza și strigă prin megafon omului să se apropie de vas. Cînd barca ajunse lîngă vas, văzură că e un caiac ciukot. Crezînd că e vorba de vreun ciukk care a oprit vasul ca să ceară băutură sau tutun, căpitanul vru să dea comanda: „Înainte, cu toată viteza!”, Între timp însă, vîslașul, care venise aproape de tot, strigă:

— Pentru numele lui dumnezeu, luați-mă pe vas.

Opriră mașinile și caiacul trase lîngă bord; apoi coborîră scara. Străinul se cațără repede pe punte, își scoase căciula cu apărători pentru urechi și, adresîndu-se membrilor expediției, rosti cu nestăpînită bucurie:

— Vă mulțumesc din tot sufletul, sînt salvat!

Era un om voinic, lat în spete, bronzat, cu ochii albaștri și cu o barbă bălaie, zburlită. Pletele lui roșcate, netunse de mult pesemne, fluturau în bătaia vîntului. Era îmbrăcat ca un ciukk și ținea în mîna stîngă un sac de piele nu prea mare, dar după toate aparențele foarte greu.

Apropiindu-se de străin, Truhanov îi întinse mîna și-i spuse:

— Ai fost cumva victima unui naufragiu?

Cînd străinul auzi că i se vorbește rusește, chipul i se lumină. Cuprinse dintr-o privire pe toți membrii expediției, își puse sacul pe punte și dădu mîna cu ei pe rînd, vorbindu-le pe nerăsuflate, în rusește:

— Mă bucur din toată inima că sînteți compatrioți de-ai mei! Și eu sînt rus, mă numesc Iakov Makșeev, din Ekaterinburg. Ce fericire! Am întîlnit un vas și pe deasupra am mai nimerit și la ruși. Am descoperit niște zăcăminte de aur pe țărmul ciukot. Mi s-au terminat proviziile și-am fost silit să le părăsesc. E a doua zi de cînd plutesc mereu spre sud, în nădejdea că voi da de pămînt locuit. V-aș ruga să-mi dați ceva de mîncare. De două zile n-am pus în gură decît scoici de mare.

Însoțit de ceilalți călători, Truhanov îl conduse pe noul pasager în salon, unde i se servi o gustare rece și ceai, pentru ca noul sosit să mai prindă puteri pînă ce va fi gata masa. Înfulecînd de zor, Makșeev își povesti peripețiile:

— Sînt inginer de mine. În ultimii ani am lucrat la minele de aur din Siberia și din Extremul Orient. Sînt un om care nu pot sta mult timp locului. Îmi place să călătoresc, să cutreier meleaguri noi. Cînd am auzit anul trecut de la localnici cum că pe Ciukotka s-ar găsi aur, m-am hotărît să mă duc acolo. La drept vorbind, nu mă atrăgea atît aurul, cît mă mîna dorința de a cunoaște acest ținut îndepărtat, aproape neștiut.

Am plecat cu doi oameni de prin partea locului, care s-au oferit să mă însoțească, și am debarcat cu bine pe țărmul Ciukotkăi, unde am găsit, după scurtă vreme, bogate aluviuni aurifere și am extras o mare cantitate de aur. Întrucît proviziile noastre erau pe sfîrșite și cum eu aveam de gînd să mai rămîn cîtva timp prin partea locului, mi-am trimis însoțitorii în cea mai apropiată așezare a ciukcilor, ca să aducă provizii, dar ei nu s-au mai întors, deși a trecut mai bine de o lună de cînd au plecat.

După ce Makșeev își istorisi peripețiile, Truhanov îl lămuri că „Steaua Polară” nu este un vas comercial și că, întrucît ei se grăbesc spre nord, nu au cum să-l ducă în vreun port.

— Tot ce putem face este să te luăm cu noi pînă întîlnim un vas care să meargă în sens opus, încheie el.

— Dacă vasul dumneavoastră nu este un vas comercial, atunci ce destinație are și încotro merge?

— Vasul duce o expediție rusă care va explora regiunile polare. Cei de față sînt membrii expediției. Ne îndreptăm spre Marea Beaufort.

— N-am încotro, va trebui să vă însoțesc un timp, dacă nu vă va trece prin minte cumva să mă debarcați pe o insulă nelocuită unde să fac pe Robinson! glumi Makșeev. Dar v-am spus că nu am nimic decît ceea ce e pe mine: nici rufărie, nici haine mai ca lumea. Nimic în afară de acest metal vrednic de dispreț, care îmi va îngădui să vă răsplătesc.

— Nici vorbă nu poate fi de așa ceva, îl întrerupse Truhanov. Am avut prilejul să ajutăm un compatriot aflat în impas și asta ne umple inima de bucurie. Avem destulă îmbrăcăminte și-apoi dumneata ești cam de aceeași statură cu mine.

Lui Makșeev i se dădu o cabină separată, unde putu să se spele, să-și schimbe hainele și să-și depoziteze aurul. Seara, el veni în salon schimbat la înfățișare și îi distră pe călători povestindu-și pățaniile. Noul pasager făcu asupra tuturor o impresie excelentă. După ce se duse la culcare, Truhanov îi întrebă pe ceilalți membri ai expediției:

— Ce-ar fi să-i propunem să ne însoțească? Pare să fie un om destoinic, viguros și umblat. Are o fire plăcută, comunicativă, și cred că ne-ar fi de folos în orice împrejurare.

— Și apoi, e un om foarte instruit, deși a dus o viață grea prin ținuturile sălbatice, puțin populate, observă Kaștanov.

— Cunoaște limba eschimoșilor, ceea ce ne poate prinde bine pe teritoriul a cărui existență o bănuim. Dacă e populat, atunci locuitorii săi nu pot fi decît eschimoși, adăugă Gromeko.

— Mă gîndesc să-i propun să participe la expediție, cu încuviințarea dumneavoastră, firește, — încheie Truhanov, — sau poate ar fi cazul să mai aștept cîteva zile. Oricum, nu are cum să plece, iar noi vom avea răgazul să-l cunoaștem mai bine.

A doua zi dimineața, la rugămintea lui Makșeev, „Steaua Polară” se abătu din drum, îndreptîndu-se spre intrarea uriașei băi Sf. Laurențiu. Pe țărmul de nord al băii se găsea mina lui de aur. Omul voia să-și ia de acolo modesta sa agoniseală și pe lîngă asta îi propuse lui Truhanov să demonteze și să îmbarce căsuța sa, care ar putea folosi expediției, dacă aceasta ar fi nevoită să ierneze pe pămîntul căutat. Căsuța, prevăzută și cu o cămară, era alcătuită din cîteva părți ce se îmbucau perfect, așa încît putea fi demontată și încărcată în cîteva ore. „Steaua Polară” aruncă ancora și întregul echipaj împreună cu pasagerii se apucară de lucru. Pe la amiază căsuța era îmbrăcată și vasul putu să-și continue drumul spre nord.

ÎN CĂUTAREA PAMÎNTULUI NECUNOSCUT

Seara tîrziu, cînd soarele, care aici nu mai apunea, se rostogolea pe porțiunea nordică a orizontului, asemenea unui bulgăre roșu, „Steaua Polară” ieși din strîmtoarea Behring și intră în apele Oceanului Înghețat de Nord.

La vest se zărea în depărtare extremitatea nord-estică a Asiei, capul Dejnev. Costișele abrupte ale acestuia erau acoperite cu nenumărate cîmpuri de gheață, care păreau de purpură în lumina roșiatică a soarelui. Călătorii salutară pentru ultima oară țărmul pustiu, neospitalier, care era totuși o parte din pămîntul patriei.

La răsărit se deslușea prin ceața rară capul Prințul de Walles, pe care vasul îl lăsă în urmă. În față, pe mare, aproape că nu se vedea gheață. De la un timp începuseră să domine vînturile sudice, care împreună cu curentul cald ce trece de-a lungul țărmului american al golfului mînaseră o mare parte din ghețuri spre nord, împrejurare foarte prielnică pentru vas.

A doua zi dimineață, cînd călătorii se urcară pe punte, la apus nu se mai vedea pămînt. La răsărit se contura țărmul Alaskăi, cu capurile stîncoase Lisburn și Speranței, care mărgineau dinspre nord golful Kotzebue.

Vîntul era prielnic. Cu toate pînzele sus, „Steaua Polară” gonea pe valuri asemenea unui pescăruș uriaș. Cînd și cînd întîlneau cîmpuri de gheață și mici aisberguri, care, legănîndu-se ușor, pluteau încet spre nord-est, mînate de vînt.

După ce țărmul Alaskăi dispăru la orizont, Makșeev, aflat pe bord împreună cu ceilalți pasageri, exclamă:

— Rămîi cu bine, fost pămînt rus, nestemată dăruită americanilor.

— De ce spui asta? se miră Borovoi. După cîte îmi amintesc, guvernul nostru a vîndut Statelor Unite acest ținut mohorît.

— Da, e adevărat, l-a vîndut cu șapte milioane de dolari. Dar știți cît au scos pînă acum yankeii de acolo?

— Cam tot atîta, cred, sau poate îndoit.

— Vă înșelați amarnic! Numai aur au extras în valoare de două sute de milioane dolari. Însă în afară de zăcămintele de aur, încă neepuizate, în Alaska se mai găsește argint, cupru, cositor și cărbune de piatră, care abia începe să fie exploatat. Și apoi, unde mai pui, pădurile nesfîrșite ce se întind de-a lungul Yukonului, sau blănurile! Americanii construiesc aici o cale ferată, iar pe Yukon plutesc vapoare.

— N-avem de ce să ne pară rău! zise Truhanov. La noi, Alaska ar fi rămas într-o stare tot atît de înapoiată ca și Ciukotka, unde se găsește și aur, și cărbune, și blănuri prețioase… dar ce folos?

— Deocamdată, — obiectă Kaștanov, — autocrația împiedică dezvoltarea liberă a Rusiei, în general. Dar cîrmuirea se va schimba, și se prea poate să începem și noi să lucrăm pe scară mare. Atunci, Alaska ne-ar prinde tare bine. Dacă Alaska și Ciukotka ar fi ale noastre, am fi stăpîni în partea de nord a Oceanului Pacific și nici un american dornic de jaf n-ar cuteza să-și vîre nasul aici; acum, însă, americanii se simt ca la ei acasă în Marea Behring și în Oceanul Înghețat.

— Ba chiar și în Ciukotka! adăugă cu amărăciune Makșeev. Ei aduc ciukcilor diferite mărfuri și pentru alcool iau în schimb blănuri de preț, oase de morsă și piei.

A doua zi dimineața nu se mai zărea nicăieri pămînt și „Steaua Polară” înainta cu viteză redusă. Oceanul părea nemărginit, deși pretutindeni scînteiau întinderi de gheață. În fața, la orizont, era ceață. Vîntul se potolise. Din cînd în cînd ningea cu fulgi mari și atunci vizibilitatea se micșora mult, iar vasul își reducea viteza. Temperatura aerului era de numai + 5°. Pe la amiază se ivi pentru un timp soarele și se putu determina astfel latitudinea. Călătorii se aflau la 70°3′ latitudine. Datorită vîntului prielnic și faptului că marea era aproape liberă, „Steaua Polară” străbătuse în treizeci și șase de ore o treime din distanță de la ieșirea din strîmtoarea Behring și pînă la țărmul pămîntului căutat.

Și în următoarele două zile condițiile favorabile se menținură. Vasul ajunse la 73°39′ latitudine. Spre seara celei de-a patra zile de cînd navigau pe Marea Beaufort, sloiurile de gheață deveniră mai compacte și vasul fu nevoit să se strecoare printre ele cu viteză redusă.

În tot acest timp nu întîlniră nici un vas. Pesemne că era încă prea devreme pentru vînătoarea de balene. Făcînd această constatare, Truhanov îi spuse lui Makșeev:

— Precum vezi, Iakov Grigorievici, n-am întîlnit vînători de balene și vrînd nevrînd vei fi nevoit să rămîi pe „Steaua Polară” în calitate de oaspete. Sau poate te-ar ispiti să iei parte la expediție cu săniile, dacă vom găsi pămîntul căutat?

— Oricît de plăcut ar fi să rămîn cu dumneavoastră, — răspunse Makșeev, — mi-ar fi nespus de greu să aștept șase luni sau poate un an pe vas, cu brațele încrucișate, în mijlocul ghețurilor. Aș lua parte cu dragă inimă la expediție șî cred că aș putea fi de folos. Merg bine cu schiurile, știu să conduc atelajele cu cîini și m-aș ocupa de ele împreună cu Igolkin. Știu să gătesc, să fac ridicări topografice. L-aș putea ajuta eventual pe profesorul Kaștanov la cercetările geologice. Ca inginer de mine, mă pricep întrucîtva și la geologie.

— Atunci pot socoti aceasta problemă rezolvată și mă bucur mult că expediția va număra încă un om energic și cu experiență, apuse Truhanov.

Stabiliră repede în ce condiții va lua parte Makșeev la expediție, iar seara el îi arătă lui Kaștanov o colecție de roci din Alaska și din Ciukotka, strînsă în împrejurimile minei sale de aur.

Profesorul examină cu mult interes colecția și se încredință că Makșeev are o pregătire temeinică și îi va fi de un real ajutor.

Noaptea fură nevoiți să se oprească cîteva ceasuri. Vîntul încetase, iar ceața era deasă de s-o tai cu cuțitul. Totul părea cufundat într-o pîclă lăptoasă. „Steaua Polară” se opri în dreptul unui mare cîmp de gheață și dormiră liniștiți cu toții, în afară de marinarii de cart.

Dimineața începu să sufle un vînt ușor dinspre nord și ceața se mai risipi, ridicîndu-se în vălătuci. Se pregătiră să continue drumul. Curînd, vîntul se înteți, ceața se împrăștie treptat, mînată spre sud, iar cîmpurile de gheață prinseră a fîșîi și o porniră și ele.

În față se ivi un coridor destul de larg, astfel că mecanicul putu mări presiunea și „Steaua Polară” își continuă drumul spre nord — nord-est, dar foarte încet, ca să nu se lovească de ghețuri, iar la nevoie să se poată opri repede, sau să cotească ușor într-o direcție sau alta.

Toată seara și pînă la miezul nopții înaintară cînd mai încet, cînd mai repede. Apoi, soarele, care lumina de la amiază numai cînd și cînd, dispăru în pîcla dinspre miază-noapte. Curînd „Steaua Polară” fu învăluită de o ceață deasă. Această noapte fu mai puțin calmă decît cea dinainte: de la nord venea o boare ușoară, cîmpurile de gheată se mișcau neîncetat, se îngrămădeau, pîrîiau și se sfărîmau. Vălătucii de ceață îi împiedicau să vadă pe unde s-o ia. Mai tot timpul vegheau cu ochii în patru, ca să nu se pomenească blocați de sloiuri.

Dimineața, vîntul dinspre nord se înteți și ceața începu să se împrăștie, dar ghețurile erau într-o continuă mișcare, astfel că toată ziua vegheară cu încordare. Căpitanul fu silit să facă uz de toată experiența lui ca să înainteze încet, manevrînd printre cîmpurile de gheață, aici dînd înapoi, aici cotind la stînga ori la dreapta. Înarmați cu prăjini lungi, marinarii stăteau lîngă cele două borduri, ca să ferească vasul de ghețurile ce se strîngeau în juru-i. Din fericire, marginile cîmpurilor de gheață erau fărîmate, iar aisberguri nu întîlniră. Numai cîteodată șirurile de sloiuri mici, îngrămădite pe alocuri pe aceste cîmpuri, prezentau o primejdie mai serioasă.

Noaptea, toți pasagerii fură nevoiți să ia parte la lupta împotriva ghețurilor, ca să îngăduie marinarilor să se odihnească cu rîndul. Ceața dispăruse cu totul. Dinspre nord sufla un vînt destul de puternic și vasul înainta mereu. Dimineața văzură un cîrd de păsări zburînd spre miazănoapte și doi urși, care se plimbau pe un mare cîmp de gheață, la vreun kilometru de vas. Toate acestea însemnau că pămîntul este aproape.

Către amiază, cînd făcură măsurătorile, constatară că se află la 75°12′5” latitudine. Prin urmare, în ciuda ghețurilor, în trei zile „Steaua Polară” reușise să înainteze spre nord cu 1°33”.

După ce căpitanul însemnă pe hartă drumul parcurs de vas, Truhanov spuse membrilor expediției, adunați în jurul mesei:

— Pînă acum am avut un noroc nemaiîntîlnit! În 1879, vasul „Jeannette”, care, ca și „Steaua Polară”, a izbutit să iasă din strîmtoarea Behring, s-a zbătut toată vara între ghețuri, fără a putea atinge măcar 73° latitudine nordică, iar la începutul lunii septembrie a fost prins de sloiuri cam la nord-est de insula Wrangel. Noi însă am reușit să trecem de 75° în patru zile și jumătate, fără prea multă greutate.

— Acum putem ajunge și pe jos pînă la pămînt, dacă ghețurile ar face cu neputință navigația, spuse căpitanul. Cred că pînă acolo mai sînt cel mult optzeci sau o sută de kilometri.

ȚARA LUI FRIDTJOF NANSEN

În aceeași zi, seara tîrziu, în chip cu totul neobișnuit, la nord nu zăriră nici ceață, nici nori. Cînd soarele coborî aproape pînă la orizont, pe fundalul purpuriu al cerului se putea desluși în depărtare o linie zimțată.

— Pămînt, pămînt fără îndoială! exclamă căpitanul, care scruta depărtările cu luneta. Cîmpurile de gheață nu au acest contur și apoi pe fondul alb se zăresc nenumărate pete negre.

— Și e mai aproape decît credeam! După părerea mea, pînă acolo nu sînt mai mult de cincizeci-șaizeci de kilometri, remarcă Makșeev.

— Așa dar, continentul polar există și expediția noastră nu e zadarnică, spuse cu vădită mulțumire Truhanov.

În noaptea aceea, de bucurie că au zărit pămîntul, călătorii noștri zăboviră mult pînă să se culce. Nefiind ceață, putură asista la un spectacol rar; în crucea nopții, soarele care se rostogolise asemenea unui glob de foc, dincolo de coama îndepărtatului lanț muntos, începu să se înalțe iarăși.

Toată noaptea, și a doua zi dimineața, „Steaua Polară” înaintă mereu, strecurîndu-se ca și înainte prin coridoarele mai strîmte sau mai largi dintre ghețuri. La amiază, cînd măsurară latitudinea, constatară că în douăzeci și patru de ore înaintaseră spre miazănoapte cu aproape 0,5.

Spre seară, soarele care luminase încă de dimineață aproape fără întrerupere, fenomen puțin obișnuit la această latitudine, se mistui în nori. Curînd, cerul se întunecă și se stîrni un viscol ca în toiul iernii, pulberea de zăpadă îi orbea. Totul se cufundă într-o pîclă lăptoasă. Vîntul nu putea ridica talazuri pe această mare acoperită de sloiuri uriașe, dar cîmpurile de gheață începură să se pună în mișcare, izbindu-se unele de altele. Pe marginile lor se formau banchize din blocurile de gheață îngrămădite claie peste grămadă, banchize înalte de patru pînă la șase metri. Vasul era în primejdie. Fură nevoiți să stea pe loc mai tot timpul, cu mașinile sub presiune și să dea la o parte ghețurile cu prăjinile. Aci înaintau cîțiva metri, aci o luau înapoi. Erau pregătiți pentru orice. Numai datorită construcției sale speciale, vasul rezistă la uriașa presiune a ghețurilor.

În sfîrșit, „Steaua Polară” reuși să se adăpostească într-o adîncitură mai mare de la marginea răsăriteană a unui uriaș cîmp de gheață. Aci petrecură în liniște restul nopții.

Către amiază, viscolul se potoli, apăru soarele și călătorii putură să determine latitudinea. Nu mică le fu surprinderea cînd constatară că vîntul de la nord mînase vasul spre sud, împreună cu ghețurile. În același timp, însă, acest vînt sfărîmase și dislocase cîmpurile de gheață, astfel că în următoarele două zile, pe o vreme mohorîtă, dar liniștită, „Steaua Polară” înaintă cu destulă ușurință și făcu fără îndoială o bună bucată de drum spre nord.

Sonda, care în Marea Beaufort arătase o adîncime de 500–700 stînjeni marini (1 m=0,5468 stînjeni), dădea acum de fund la o adîncime de 80 de stînjeni. Prin urmare, pămîntul era aproape. Se vede că aici începe platforma continentală submarină a acestui pămînt polar. Cum însă vremea continua să fie mohorîtă, iar norii pluteau jos de tot și burnița într-una, pămîntul nu se vedea deloc.

Către seara aceleiași zile, adică la 2 iunie, sonda arătă o adîncime de numai 20 de stînjeni. În fața călătorilor se profilau mormane compacte de gheață. Vasul înainta încet, cu băgare de seamă, ca să nu dea peste vreun banc de nisip, ceea ce lesne se putea întîmpla, deoarece pămîntul era aproape. Noaptea fură siliți să rămînă pe loc cîteva ceasuri, căci o negură deasă cuprinse împrejurimile.

Dimineața, vîntul ce se porni de la răsărit împrăștie ceața și astfel putură să vadă că „Steaua Polară” se află în apropierea unui zid de gheață înalt de vreo douăzeci de metri. Zidul se întindea la răsărit și la apus cît vedeai cu ochii.

— Pesemne că e un zid format din gheață continentală și care împrejmuiește acest pămînt polar la fel ca și zidul din jurul Polului Sud! spuse Truhanov membrilor expediției, care se îngrămădiseră pe punte.

Dat fiind că locul nu era prielnic pentru debarcarea expediției, vasul se îndreptă spre est, în nădejdea de a da de vreun golf sau de o spărtură în zid, care să îngăduie expediției să ajungă pe suprafața gheței. Sonda arătă o adîncime de 16 stînjeni. Era de presupus că temelia zidului de gheața se află pe fundul mării.

Navigarea în apropierea zidului nu era lipsită de primejdii, deoarece — adeseori — din acest zid abrupt, uneori povîrnit deasupra apei și brăzdat de nenumărate crăpături, se desprindeau bucăți uriașe de gheață, care cădeau în apă cu un plescăit înăbușit. Prin unele crăpături mai mari, transformate în albii adînci, dar înguste, se rostogoleau pîrîiașe în cascade.

Navigau cu mare băgare de seamă. Nevoiți să ocolească bancurile de nisip și cîmpurile de gheață, nu străbătură decît vreo patruzeci de kilometri în douăzeci și patru de ore. Spre seară apăru în față un promontoriu lung, ca și cum zidul și-ar fi schimbat direcția și cotea spre sud. Dar cînd „Steaua Polară” se apropie de el, văzură că acest promontoriu nu era un munte de gheață, ci un cap stîncos de pămînt.

La cină, în salon, navigatorii se sfătuiră cum să boteze pămîntul descoperit. Hotărîră să-i spună Țara lui Fridtjof Nansen, în cinstea marelui explorator al mărilor și regiunilor polare. Cu toată împotrivirea lui Truhanov, promontoriul fu botezat cu numele său, deoarece el era organizatorul expediției.

Chiar lîngă promontoriu, zidul de gheață se retrăgea spre nord, formînd un golf nu prea mare, dar destul de adînc, unde putea fi debarcată expediția.

Toată noaptea pe vas se munci din răsputeri. Trebuiau să se grăbească, ca să profite de timpul prielnic. Vîntul care sufla de la sud putea să îngrămădească lîngă țărm cîmpuri de gheață și astfel să închidă golful. Luară parte cu toții la descărcarea bagajelor. La marginea promontoriului, zidul de gheață scădea în înălțime și era format din blocuri izolate, printre care se putea croi ușor un drum spre suprafața gheței. În vreme ce membrii expediției triau lucrurile descărcate și le puneau în sănii, marinarii se urcară pe creasta capului Truhanov și făcură acolo, în jurul unei prăjini, o piramidă de pietre, deasupra căreia înălțară steagul Rusiei, în vreme ce tunurile de pe „Steaua Polară” traseră trei salve de salut.

Piramida avea să servească și ca reper pentru vas, care trebuia să navigheze de-a lungul țărmului, spre a-l carta și studia, precum și pentru expediția care pornea în adîncul teritoriului, urmînd să se întoarcă la același promontoriu, ca să se îmbarce pe vas. Sub pietrele piramidei puseră o ladă de zinc, bine sudată, cuprinzînd un document în care se spunea că acest teritoriu a fost descoperit la 4/17 iunie 1914 de expediția Truhanov, venită cu vasul „Steaua Polară”, și că el a fost denumit Țara lui Fridtjof Nansen. Documentul a fost semnat de toți membrii expediției și pecetluit cu sigiliul vasului.

A doua zi, seara, toți membrii expediției se adunară pentru ultima dată în salonul ofițerilor la o masă de adio; în timpul mesei fură rezolvate definitiv problemele privitoare la navigația vasului și la măsurile pentru ajutorarea expediției în cazul cînd ea nu s-ar întoarce la termenul stabilit.

Marinarii de pe „Steaua Polară” urmau să facă lîngă piramidă un depozit, unde să lase rezerve de alimente, combustibil și îmbrăcăminte suficiente pentru cîteva luni. În felul acesta, dacă dintr-un motiv oarecare expediția nu ar găsi aici vasul, sa aibă toate cele necesare pentru iernat.

Hotărîră ca expediția să meargă direct spre nord timp de șase pînă la opt săptămîni, iar apoi să se întoarcă spre sud, urmînd pe cît posibil un alt drum, dar străduindu-se să ajungă din nou la capul Truhanov. Ca să mai ușureze încărcătura și spre a avea cele necesare la înapoiere, ea trebuia să lase cam la fiecare cincizeci de kilometri depozite de provizii pentru trei zile, precum și indicatoare pe parcurs, pentru eventualitatea că va fi căutată.

Dimineața, „Steaua Polară”, pavoazată cu steaguri, salută expediția care pornea la drum prin salve trase de cele două tunuri ale sale. Luîndu-și rămas bum, Truhanov îi înmînă lui Kaștanov un plic sigilat și-i spuse:

— Dacă în timpul călătoriei prin Țara lui Nansen vă veți afla la mare strîmtoare sau veți avea vreo nedumerire, dacă nu veți putea înțelege cele ce vedeți în jur ori nu veți ști cum s-o scoateți la capăt, deschideți acest plic! S-ar putea ca cele aflate în plic să vă ajute să luați hotărîrea cea mai bună. Vă rog însă să nu deschideți plicul decît la mare nevoie. Dacă totul va decurge mai mult sau mai puțin bine, firește, indicațiile mele nu vă vor fi de nici un folos, ba poate chiar vi se vor părea cu totul neîntemeiate.

Expediția fu condusă de aproape tot echipajul pînă pe zidul de gheață. Apoi, după ce-și luară rămas bun ca niște prieteni, cei șase oameni, însoțiți de trei sănii încărcate vîrf și trase, fiecare, de opt cîini, porniră spre nord. Șase cîini de rezervă alergau alături.

PESTE MUNȚII RUSSKI

Timp de două zile, expediția înaintă în adîncul Țării lui Nansen, pe o cîmpie înzăpezită care urca ușor spre nord, îngăduindu-le să meargă repede. Întîlneau rar crăpături în gheață și acestea erau în cea mai mare parte astupate cu zăpadă. Era o vreme mohorîtă. Vîntul de la sud, care bătea acum din spate, alunga pe cer nori groși. Cînd și cînd ninsoarea perdeluia depărtările. Încetul cu încetul, oamenii și cîinii se deprinseră cu drumeția prin pustiurile de zăpadă. În frunte mergea Borovoi, care încerca cu un băț zăpada, ca să descopere la timp crăpăturile, și se uita mereu la busolă, ca să nu rătăcească drumul. Makșeev, Papocikin și Igolkin mergeau fiecare lîngă sania lui, conducînd cîinii. Gromeko pășea ceva mai la o parte, dar destul de aproape ca să poată sări în ajutorul săniei care se înzăpezea. Coloana o încheia Kaștanov, care avea și el o busolă în mînă și făcea ridicări topografice pe parcurs. În spatele ultimei sănii era fixat un odometru — o roată ușoară angrenată cu un contor, care indica distanța parcursă; de aceea această sanie trebuia ferită de orice accident.

Călătorii erau îmbrăcați toți la fel, în haine polare. Fiecare purta o cuhleancă ciukotă — un fel de cămașă din piele de animal, cu blana înăuntru, prevăzută cu o glugă. Pentru eventualitatea că i-ar fi răzbit frigul, aveau în sănii alte cămăși, de rezervă, pe care le puteau îmbrăca peste cele de pe ei, dar de data asta cu blana în afară. Acum însă, fiind vară, le ajungea o singură cămașă, dar și pe aceasta trebuiau s-o schimbe, în caz de ploaie, cu o haină de lînă tricotată, deoarece îmbrăcămintea din blană de ren se strică la umezeală. Drept pantaloni purtau niște șalvari din piele de ren, tot cu blana înăuntru, iar în picioare aveau torbasuri, un fel de cizme moi, de blană. Dacă se făcea cald, puteau înlocui îmbrăcămintea de blană cu hainele de lînă.

Toți mergeau pe schiuri, cu bețele în mînă. Cîmpia era acoperită cu troiene de zăpadă, formate de furtunile din timpul iernii și numai în parte atenuate de dezgheț. Ele le îngreuiau mersul mai mult decît crăpăturile, care erau destul de rare. Makșeev îi distra pe toți vorbind cîinilor înhămați la sania sa, cărora le dăduse porecle ce li se potriveau de minune; cîinele din fruntea atelajului, un dulău mare și negru, fu botezat „Generalu”. Cînd poposeau pentru noapte, ridicau o „iurtă” simplă, cu un schelet ușor și trainic de bambus; de-a lungul pereților așezau roată sacii de dormit, în mijloc puneau o mașină de spirt pe care găteau mîncarea, iar pe o stinghie atîrnau un felinar. Pe cîini îi legau de sănii, în jurul iurtei. După două zile de drum, în care timp străbătuseră cincizeci și cinci de kilometri de la locul de debarcare, construiră primul depozit de provizii, menit să le folosească la întoarcere. Pentru a putea recunoaște locul, ridicară o piramidă din blocuri de zăpadă. În vîrf înălțară un steag roșu.

A treia zi, urcușul deveni mai anevoios. Întîlneau acum mai multe crăpături, care îngreuiau simțitor mersul. Erau nevoiți să înainteze cu mai multă băgare de seamă, încercînd mereu zăpada, ca nu cumva să cadă în vreo crăpătură. Spre seară, numeroase semne le indicară o apropiată schimbare a reliefului.

La nord, vîntul împrăștia norii. Printre vălătucii cenușii de nori se zăreau cînd și cînd munți destul de înalți, ce se întindeau pînă hăt departe la orizont. Pe fondul de un alb imaculat al acestor munți se profilau niște creste sumbre. Soarele, care nu mai asfințea, părea că se rostogolește deasupra coamei acestui lanț muntos. Lumina lui mată străbătea prin pîcla norilor, împurpurîndu-i. Cîmpia înzăpezită se acoperi cu pete și dungi trandafirii, albăstrii și liliachii, împrăștiate cu dărnicie de lumina solară răsfrîntă de tăriile cerului. Pustiul de omăt și misteriosul lanț muntos, ivit pentru prima oară în fața privirilor uimite ale oamenilor, întregeau o priveliște de basm.

Trei zile în șir urcară lanțul muntos pe care îl denumiră „Russki”, împiedicați adesea de crăpăturile mari din gheață; înaintau printr-o vale transversală, mărginită în dreapta și în stînga de coame stîncoase.

Torentul de gheață, adică ghețarul ce cobora pe valea povîrnișului sudic al muntelui, era lat cam de un kilometru, fiind încadrat în ambele părți de versanți stîncoși, sumbri și destul de abrupți, ce alternau cu pante mai line, acoperite cu un strat gros de zăpadă. Cele dintîi erau presărate cu sfărîmături mai mari sau mai mici de bazalt [5], iar ici, colo, în locuri ferite, formau un fel de poienițe cu vegetație polară. În vreme ce mergeau, Kaștanov cerceta stîncile, iar Gromeko aduna plante. Papocikin nu se alese aproape cu nimic; timp de o zi întreagă el găsi numai cîteva insecte, pe jumătate moarte în zăpadă, sau vii prin poiene.

Nori groși acopereau cerul, plutind atît de jos, încît mai că atingeau creștetul exploratorilor, care înaintau ca printr-un coridor larg, dar foarte scund, cu pardoseala albă, crăpată, cu pereții negri și tavanul cenușiu. Pretutindeni unde fundul văii cobora într-o pantă mai abruptă, suprafața mai mult sau mai puțin netedă a gheții se transforma într-un fel de lavină înghețată, cu nenumărate crăpături, iar adesea cu mormane de sloiuri peste care săniile treceau anevoie; oamenii și cîinii se trudeau din răsputeri. Și nu reușeau să facă mai mult de vreo zece kilometri pe zi. Vremea continua să fie urîtă. Vîntul de la miazăzi mîna norii care pluteau jos de tot și ascundeau privirilor culmile munților: povîrnișurile lor negre încadrau suprafața accidentată a ghețarului, pe care săniile înaintau cu greu. Pe alocuri, călătorii erau nevoiți să descarce săniile și să care ei bagajele peste blocurile de gheață. În sfîrșit, în seara celei de a treia zile ajunseră la o trecătoare aflată la o înălțime de aproape o mie cinci sute de metri deasupra nivelului mării, avînd aspectul unei cîmpii înzăpezite. Timpul se menținea mohorît. Coama muntelui era cufundată cu totul în norii plumburii, ce goneau spre miazănoapte, și expediția înainta mereu printr-o ceață ușoară care ascundea împrejurimile. Nu se vedea nici pînă la o sută de pași.

Acest lucru nu le prea fu pe plac călătorilor noștri, căci dacă ar fi fost senin, priveliștea de necuprins ce se înfățișa în fața ochilor de pe această culme le-ar fi îngăduit să schițeze harta unei părți însemnate a Țării lui Nansen.

Amenajară în această trecătoare un alt depozit, unde lăsară și colecția adunată de geolog pe crestele versantului sudic. De la începutul călătoriei, zoologul nu se alesese decît cu pielea și craniul unui bou moscat [6].; înainte de a intra în trecătoare, expediția întîlni o mică cireada de aceste animale.

UN COBORÎȘ FĂRĂ SFÎRȘIT

Versantul nordic al lanțului muntos avea un aspect cu totul diferit; aici se întindea o imensă cîmpie de zăpadă, care cobora în pantă lină spre nord. Cîinii trăgeau ușor săniile la vale. Dar vremea se înrăutăți; vîntul ce sufla cu insistență dinspre sud aducea nori deși, care pluteau foarte jos, ascunzînd cu desăvîrșire depărtările; adesea se stîrnea cîte o vijelie, și numai datorită faptului că mergeau cu vîntul în spate, iar temperatura nu cobora sub 10–15°, călătorii puteau înainta fără prea multă greutate. Întîlneau crăpături destul de des, dar toate erau înguste, așa că le puteau trece cu ușurință. Din pricina viscolului înaintau însă cu băgare de seamă, căci adesea zăpada proaspătă ascundea cu totul aceste capcane. Către sfîrșitul zilei, furtuna era atît de năpraznică, încît abia-abia izbutiră să ridice iurta.

A doua zi dimineața, iurta era acoperită pînă sus de zăpadă. Borovoi, care se sculase înaintea celorlalți pentru a face observații meteorologice, deschise ușa și intră cu capul într-un troian de zăpadă. Trebuiau deci să-și croiască o ieșire. Cînd ieșiră afară, constatară că săniile și cîinii dispăruseră. În jurul cortului nu se vedeau decît nămeți uriași. Dar era lesne de ghicit că lucrurile și animalele fuseseră doar acoperite de zăpadă, deoarece în acest pustiu nu avea cine să fure lucrurile, iar cîinii nu puteau fugi. Se apucară cu toți să dea zăpada la o parte. Auzind glasurile oamenilor, cîinii începură să-și facă singuri drum prin nămeți, pentru a-și primi mai curînd rația de dimineață. Era interesant să vezi cum ba ici, ba colo, zăpada începea să se ridice ca un mușuroi, din care ieșea în sfîrșit capul lățos — negru, alb sau bălțat — al unui cîine, care schelălăia de bucurie.

Pe întinderile de necuprins, zăpada proaspătă se așternuse într-un strat gros cam de vreo jumătate de metru, formînd nămeți numai acolo unde întîlnise obstacole: iurta, săniile și cîinii. Întrucît în timp ce ningea suflase un vînt puternic, zăpada era afînată. Schiorii nu se prea afundau în zăpadă, dar săniile și cîinii înaintau anevoie. Trebuiau să schimbe des ordinea săniilor, deoarece sania din fruntea convoiului, care făcea pîrtie, avea sarcina cea mai grea, și cîinii care o trăgeau oboseau repede. Aceste schimbări le stînjeneau mult înaintarea. De aceea, deși între timp vîntul slăbise și viscolul încetase, deși panta pe care coborau era netedă, iar crăpăturile astupate complet de zăpadă, nu reușiră să parcurgă în ziua aceea decît douăzeci și doi de kilometri și făcură popas la cincizeci și cinci de kilometri de trecătoare. Aici făcură al treilea depozit.

Peste noapte, viscolul se porni cu aceeași furie și dimineața fură nevoiți din nou să dea zăpada la o parte, dar de astă dată nămeții nu mai erau atît de înalți. Acum stratul de zăpadă proaspătă așternut pe cîmpie atingea aproape un metru și oamenii înaintau mai greu; după vreo cincisprezece kilometri obosiră cu toții într-atîta, încît se opriră pentru înnoptat mai devreme ca de obicei. Atît regiunea pe care o străbăteau, cît și vremea erau de o uniformitate deprimantă.

Seara, viscolul încetă și în răstimpuri, printre norii care, ca și înainte, se tîrau aproape de nesfîrșita întindere de zăpadă, se ivea soarele înălțat foarte puțin deasupra orizontului. Un tablou fantastic se înfățișa privirilor lor fermecate; cîmpia era de un alb imaculat; vălătuci și scame de nori cenușii lunecau cu iuțeală pe suprafața ei, schimbîndu-și neîncetat contururile; trîmbe de zăpadă ca o pulbere de diamant se roteau în văzduh; iar pe alocuri, în această pîcla, lăptoasă, soarele, care aci apărea asemenea unui bulgăre de foc, aci dispărea ca după o perdea cenușie, așternea pe zăpadă reflexe trandafirii. După cină, exploratorii noștri admirară îndelung această priveliște, pînă ce oboseala îi răzbi, alungîndu-i în iurtă, unde se vîrîră în sacii de dormit.

Coborau de trei zile în șir. Barometrele arătau că se află la nivelul mării și totuși cîmpia continua să coboare spre miazănoapte.

Borovoi, care notase indicațiile barometrului, le comunică tovarășilor săi. La auzul lor, Makșeev exclamă:

— Ce o mai fi și asta! Am coborît de pe coama munților Russki fără să întîlnim vreo lavină de gheață sau vreo crăpătură!

— Ceea ce mă uimește și mai mult, — zise Kaștanov, — este faptul că aici ar trebui să fie țărmul mării, și prin urmare marginea uriașului cîmp de gheață ce coboară pe versantul nordic al acestei coame și care, după măsurătorile noastre,se întinde pe o distanța de șaptezeci de kilometri. Judecînd după cele ce știm despre limita continentului Antarctic, aici ar trebui să fie un țărm abrupt, un zid de gheață înalt de peste o sută de metri, iar la poalele sale — marea sau măcar întinderi acoperite de banchize, porțiuni înghețate, și, printre ele, ici-colo, aisberguri. Să nu uităm că ghețarul se mișcă mereu, presînd gheața din mare!

Dar nici în ziua următoare nu interveni vreo schimbare. Ca și în ajun, cîmpia de zăpadă continua să coboare spre nord; vîntul bătea mereu din spate, de parcă i-ar fi mînat dindărăt, pe exploratori. Norii păreau că ating fața zăpezii. Cînd și cînd ningea. Toți se așteptau ca din clipă în clipă coborîșul să se sfîrșească. Se grăbeau, cu privirile ațintite înainte, trăgînd mereu nădejdea că în curînd vor ajunge la capătul povîrnișului. Se înșelau însă în așteptările lor. Orele treceau, lăsau în urmă kilometru după kilometru. În cele din urmă, frînți de oboseală, poposiră pentru înnoptat.

După ce întinseră cortul, exploratorii se strînseră grămadă în jurul lui Borovoi, care instala barometrul cu mercur. Ardeau de nerăbdare să vadă ce arată barometrul, deoarece acele barometrelor aneroide de buzunar săriseră de mult peste diviziunile indicate pe cadran și arătau anapoda presiunea aerului.

— După calcule aproximative, am coborît pînă acum cu patru sute de metri sub nivelul mării, — exclamă meteorologul, — afară numai dacă, în momentul de față, în Țara lui Nansen se găsește regiunea unui anticiclon [7] de o întindere neobișnuită. Barometrul indică opt sute de milimetri.

— După cîte știu, — interveni Kaștanov, — nu există pe Pămînt anticicloane cu o astfel de presiune. Pe lîngă asta, de cînd ne aflăm în Țara lui Nansen, vremea nu s-a schimbat de loc și nu seamănă cu vremea obișnuită pentru anticiclon.

— Dar atunci, ce se întîmplă? întrebă Papocikin.

— Pesemne că uscatul nu s-a terminat încă și în partea sa nordica se află o adîncitură, o depresiune foarte mare, de sute de metri, sub nivelul mării.

— Să fie oare cu putință? întrebă Gromeko.

— De ce nu? Pe Pămînt există asemenea depresiuni, ca bunăoară acelea ale Văii Iordanului și a Mării Moarte în Palestina, depresiunea Mării Caspice, depresiunea Liukcea din Asia Centrală, descoperită de exploratorii ruși, și, în sfîrșit, fundul lacului Baikal din Siberia, care se găsește la peste o mie de metri sub nivelul mării.

— Dar nici depresiunea Mării Moarte nu e mai puțin adîncă. Fundul ei coboară la 465 metri sub nivelul oceanului, adăugă Makșeev.

— În orice caz, descoperirea unei depresiuni atît de adînci pe continentul polar va constitui un rezultat extrem de interesant și de important al expediției noastre, încheie Borovoi.

Spre uimirea tuturor, a doua zi coborîșul continuă în condițiile unui relief identic, iar vremea rămase neschimbată.

— Coborîm într-o groapă fără fund, glumi Makșeev. S-ar părea că această depresiune nu e plată, ci are mai curînd forma unei pîlnii. N-o fi cumva craterul unui vulcan stins?

— Se prea poate, dar atunci e de o mărime nemaiîntîlnită, remarcă Kaștanov. Sînt patru zile de cînd tot coborîm în această pîlnie. Se vede că acest crater are un diametru de vreo trei sute de kilometri sau chiar mai mult; numai în lună există vulcani de asemenea dimensiuni. Din păcate, în tot timpul coborîșului nu am întîlnit nici o stîncă, nici o deschidere de rocă, care să ne dea vreo indicație asupra originii acestei depresiuni. De obicei, versanții unui crater sînt formați din diferite lave și tufuri vulcanice [8].

— Pe versantul nordic al munților Russki și pe coama lor am găsit bazalte și lave bazaltice, le aminti Papocikin. Prin urmare, dispunem de unele date care ne indică natura vulcanică a acestei depresiuni.

— În Alaska există cratere de vulcani stinși, pline pînă sus cu zăpadă și gheață, adăugă Makșeev.

În seara acelei zile nu mai putură folosi nici barometrul cu mercur. Coloana de mercur urcă pînă în vîrful tubului. Fură nevoiți să despacheteze hipsotermometrul [9] și să determine presiunea aerului după temperatura de fierbere a apei. Presiunea indicată corespundea unei adîncimi de opt sute patruzeci de metri sub nivelul oceanului..

Toți observară că seara era mai întuneric ca de obicei. Se vede că razele soarelui nordic nu pătrundeau direct în această depresiune adîncă. Nedumerirea călătorilor spori cînd și busola ieși din uz; acul ei se învîrtea, tremura, fără însă a se opri și a arăta nordul. Erau nevoiți să se orienteze după direcția vîntului și a coborîșului, ca să înainteze spre nord ca și pînă atunci. Kaștanov atribuia comportarea ciudată a busolei tot naturii vulcanice a depresiunii, fiindcă se știe că masivele mari de bazalt influențează acul magnetic.

Dar a doua zi, la cîțiva kilometri de locul unde poposiseră peste noapte, exploratorii dădură de un obstacol neașteptat; cîmpia de zăpadă se sfîrși la poalele unui lanț de stînci de gheață ce se întindea de-a curmezișul, de o parte și de alta a drumului, cît vedeai cu ochii. Pe alocuri, stîncile se înălțau drept în sus, atingînd zece-cincisprezece metri, iar în alte părți, ele constau dintr-o îngrămădire haotică de gheață, mai mari sau mai mici. Chiar dacă nu ar fi avut săniile încărcate, călătorilor le-ar fi fost greu să se cațere pe aceste mormane. Trebuiră deci să se oprească, pentru a face o recunoaștere. Makșeev și Borovoi se urcară pe mormanul cel mai înalt și se încredințară că în față se întindeau pînă hăt departe asemenea stînci și grămezi de bolovani.

— Nu pare să fie un brîu de blocuri de gheață de mare, spuse Makșeev, cînd se întoarse la sănii. Blocurile acestea de gheață nu se întind pe o distantă de cîțiva kilometri fără întrerupere.

— Am ajuns, se vede, la fundul depresiunii, spuse Kaștanov, și acest haos se datorește presiunii exercitate de uriașul ghețar de pe versantul nordic al munților Russki, pe care am mers pînă acum.

— Așadar, tot fundul depresiunii nu este altceva decît o îngrămădire haotică de blocuri de gheață, remarcă Borovoi. Pesemne că și ceilalți versanți ai depresiunii sînt acoperiți de ghețari, care coboară spre fundul ei.

— Datorită dimensiunilor ei uriașe, depresiunea nu s-a umplut însă cu gheață, cum s-a întîmplat cu craterele vulcanilor din Alaska, adăugă Makșeev.

— Oricum, trebuie să traversăm neapărat fundul depresiunii, ca să ne continuăm călătoria spre nord, să-i stabilim dimensiunile și să vedem cum arată versantul opus, spuse Kaștanov.

— Ar fi mai ușor să înaintăm de-a lungul poalelor acestor mormane haotice, ca să le ocolim și să ajungem astfel la versantul opus, fu de părere Gromeko.

— Ce ne facem însă dacă această depresiune nu e un crater, ci o vale între două lanțuri muntoase? întrebă Papocikin. În cazul acesta s-ar putea să aibă o lungime de cîteva sute de kilometri și noi nu vom avea timpul necesar ca să străbatem Țara lui Nansen.

— Dar pe unde s-o apucăm de-a lungul acestor stînci, ca să le ocolim? La dreapta sau la stînga? întrebă Borovoi.

— S-o luăm la stînga; poate găsim un loc pe unde să trecem dincolo, printre aceste mormane, fără prea multă greutate.

Luînd această hotărîre, exploratorii porniră spre stînga, adică spre apus, judecînd după vînt, deoarece acul busolei tot nu putea să stea pe loc pentru a le indica nordul. În stînga aveau cîmpia de zăpadă cu o pantă abia vizibilă, iar în dreapta se ridicau mormanele și stîncile de gheață. Ca și pînă atunci, norii care pluteau jos de tot acopereau cerul, atingînd chiar vîrfurile ghețurilor mai înalte. Către amiază zăriră un loc pe unde li se păru că ar putea trece; aici mormanele nu erau atît de înalte, iar pe alocuri se zăreau intervale. Se opriră aici ca să facă al patrulea depozit, iar Borovoi și Makșeev, luînd cu ei doar strictul necesar, porniră să cerceteze brîul de gheată. Se întoarseră spre seară și comunicară că brîul avea o lățime de vreo zece kilometri, că putea fi străbătut, deși cu oarecare greutate, și că dincolo se zărește panta netedă a versantului opus.

Două zile se căzniră din răsputeri să străbată brîul de gheață; adesea erau nevoiți să-și croiască drum cu topoarele printre mormanele de sloiuri. Oamenii îi ajutau pe cîini să treacă săniile, una după alta, peste aceste mormane. Noaptea făcură popas. — fără însă a mai ridica iurta — la adăpostul unui uriaș bloc de gheață ce se înălța perpendicular. Cîinii își găsiră culcușul prin crăpăturile și adînciturile dintre bolovani. După o zi de trudă, dormiră buștean, deși vîntul gemea și urla în tot felul.

A doua zi trecură de cealaltă parte a brîului de gheață. După ce poposiră pentru noapte, Borovoi aprinse lampa de spirt a hipsotermometrului, încredințat că acesta va arăta aceeași altitudine ca șî înainte de a trece de brîul de gheață, adică aproape nouă sute de metri sub nivelul mării. Dar cînd introduse termometrul în tubul dispozitivului de fierbere, mercurul se ridică pînă la +105°, iar apoi pînă la +110°, continuînd să urce mereu.

— Oprește-te! Oprește-te! strigă Borovoi. Unde te sui, vrei să spargi sticla?

— Ce e? Ce s-a întîmplat? strigară toți într-un glas.

Călătorii săriră în picioare și se strînseră roată în jurul aparatului instalat pe o lădiță.

— Nemaipomenit, nemaiauzit! exclamă Borovoi, cu glasul sugrumat de emoție. În afurisita asta de groapă apa fierbe la +120°.

— Și asta ce înseamnă?

— Asta înseamnă că trecînd dincolo de brîul de gheață, am coborît într-o prăpastie. Acum, nici nu-mi dau seama cîte mii de metri sub nivelul mării indică această temperatură de fierbere. Stați puțin să consult tabelele!

Borovoi se așeză pe sacul său de dormit, scoase din buzunar un indicator pentru determinarea altitudinii, căută în tabele și făcu diferite calcule pe marginea lor. Între timp, însoțitorii lui se apropiară unul după altul de aparat, pentru a se încredința că într-adevăr termometrul arată +120°. Coloana de mercur se oprise în dreptul acestei diviziuni și acest lucru nu putea fi pus la îndoială.

Tăcerea ce se așternuse era tulburată de clocotul molcom al apei ce fierbea în aparat.

După un timp, Borovoi scoase un oftat adînc, apoi zise cu glas solemn:

— După calcule aproximative, temperatura aceasta de fierbere de +120° indică o înălțime negativă de cinci mii șapte sute douăzeci de metri.

— Nu se poate! Nu cumva ai greșit? exclamară cei de față.

— N-aveți decît să controlați! Uitați-vă pe tabele. Firește, ele nu cuprind indicații pentru această temperatură de fierbere, pe care n-a observat-o încă nimeni în afara laboratorului. Nu ne rămîne, deci, decît să calculăm cu aproximație.

Kaștanov controlă calculele și spuse:

— Așa e. În aceste două zile de cînd ne cățărăm peste ghețuri, am coborît patru mii nouă sute de metri pe o distanță de numai zece-doisprezece kilometri.

— Și nici n-am observat că am coborît atîta!

— Am coborît de la o înălțime egală cu aceea a Mont-Blanc-ului și nu am știut nimic! E de necrezut!

— Și de neînțeles! Trebuie să admitem că acest morman de gheață e o lavină încremenită pe o pantă abruptă ce duce din crater în coșul acestui vulcan colosal.

— Și pentru a ieși de aici, va trebui să urcăm pe o lavină asemănătoare, în partea cealaltă!

— Nu pricep ce-i cu norii ăștia deși și cu vîntul care bate neîncetat dinspre sud, de cîteva zile în șir, spuse Borovoi.

Dar presupunerea că există încă o centură de gheață nu se adeveri. A doua zi înaintară pe un cîmp de zăpadă ce urca în pantă lină. Din această cauză, precum și datorită vremii călduroase, drumul deveni mai anevoios. Termometrul se ridicase cu puțin peste zero, zăpada se înmuiase și se lipea de tălpicile săniilor, iar cîinii mergeau greu, la pas. Pînă seara nu făcură decît douăzeci și cinci de kilometri și asta cu mare trudă. Nu încăpea nici o îndoială că urcau mereu. Borovoi instala hipsotermometrul, convins că aparatul va arăta o adîncime mai mică decît în ajun.

A trecut multă vreme însă pînă ce apa începu să fiarbă. În sfîrșit prinseră a se ridica aburii și Borovoi introduse termometrul. Peste cîteva clipe strigă:

— Ei, comedie!.. E o… E o… după care urmă un potop de sudălmi.

— Ce e? Ce s-a întîmplat? A crăpat termometrul? întrebară ceilalți îngrijorați.

— Nu. Eu am să crăp, sau am să-mi ies din minți în blestemata asta de groapă, zise furios meteorologul. Ia priviți aici: cine-i nebun, eu sau termometrul?

Săriră toți în picioare și se apropiară de hipsotermometru. Mercurul arăta +125°.

— Eu atîta vreau să știu: am urcat noi astăzi, ori ba? întrebă Borovoi cu voce tremurîndă.

— Firește că am urcat! Am urcat toată ziua. Nu încape nici o îndoială.

— Și totuși apa fierbe la o temperatură cu cinci grade mai mare decît în ajun, cînd eram lîngă centura de gheață! Asta înseamnă că azi n-am urcat, ci, dimpotrivă, am coborît cam cu o mie patru sute treizeci de metri.

— Ne aflăm deci la șapte mii o sută cincizeci de metri sub nivelul oceanului, calculă la repezeală Makșeev.

— Dar e absurd! rîse Papocikin.

— Să zicem că am coborît în pantă abruptă, pe gheață, adăugă Kaștanov. Dar să credem că am coborît aproape un kilometru și jumătate, cînd e limpede că am urcat, asta ar fi prea de tot.

— Afară numai dacă n-am înnebunit cu toții, sînt de acord cu dumneata! răspunse ursuz Borovoi.

Între timp intrară în iurtă Igolkin și Gromeko, care ieșiseră să dea de mîncare la cîini. Acesta din urmă spuse:

— Încă o ciudățenie! Astăzi e mai multă lumină decît ieri, cînd ne aflam lîngă ghețuri.

— Și ieri era mai multă lumină decît de partea cealaltă a centurii, adăugă Makșeev.

— Ai perfectă dreptate! încuviință meteorologul. Noaptea cea mai întunecată, asemenea nopților albe din Petersburg, a fost aceea înainte de a ajunge la zidul de gheață. Am crezut că ne aflăm în fundul depresiunii și slăbirea luminii era explicabilă: razele soarelui polar nu puteau pătrunde atît de adînc.

— Bine, dar acum am coborît mult mai adînc și totuși noaptea e neasemuit mai luminoasă!

Discutară îndelung despre aceste fenomene ciudate, însă cînd se culcară, nu erau mai dumeriți. Dimineața, Borovoi ieși primul din cort pentru a face cercetări.

Ca și înainte, vîntul sufla dinspre sud, gonind nori plumburii care întunecau orizontul, de nu se putea vedea la mai mult de o sută-două de metri. Termometrul arăta -1°. Ningea.

— Azi trebuie să verificăm dacă urcăm sau coborîm, propuse Makșeev. Printre instrumente avem și un aparat ușor de nivelment.

În fața lor se așternea aceeași întindere albă, dar zăpada înghețase puțin și acum înaintau mai ușor. Panta era foarte lină, însă nu încăpea nici o îndoială că urca. În cursul zilei făcură cîteva măsurători. Aparatul adeveri cele ce vedeau cu ochii și ceea ce puteau deduce după felul cum mergeau cîinii.

În ziua aceea nu străbătură decît douăzeci și trei de kilometri, deoarece măsurătorile le luară mult timp.

Îndată ce întinseră cortul, Borovoi își scoase aparatele. Fierbătorul arăta +128°.

Meteorologul înjură cu năduf și scuipă înciudat.

— Singura explicație e că în depresiunea asta nu se aplică legile fizice stabilite pentru suprafața Pămîntului și trebuie elaborate altele, noi, spuse Kaștanov.

— Ușor de zis, se înfierbîntă Borovoi. Numai că nu le poți elabora cît ai bate din palme! Sute de oameni de știință s-au trudit zeci de ani, iar aici totul se duce de rîpă de parcă am fi pe o altă planetă. Cu asta nu pot fi de acord și sînt hotărît să-mi dau demisia.

Rîseră toți cu poftă de această izbucnire a meteorologului, care se apucă totuși de calcule, înștiințîndu-i foarte curînd că în ziua aceea urcaseră, adică coborîseră, cu opt sute șaizeci de metri, aflîndu-se, deci, la nouă mii de metri sub nivelul mării.

— M-am uitat în îndreptarul de fizică, interveni Kaștanov. Aici se arată că apa fierbe la +120° în condițiile unei presiuni de două atmosfere și la +134°, cînd presiunea e de trei atmosfere. Acum, noi suportăm o presiune cam de două atmosfere și jumătate.

— De bună seamă că la o asemenea presiune nu te prea poți simți în apele tale și amețești, adăugă Borovoi, posomorît.

Ceilalți confirmară că încă din noaptea petrecută între ghețurile centurii le-a fost cam rău, că simt o apăsare pe piept, capul le vîjîie și că sînt moleșiți, dorm agitat și au coșmaruri.

— Nici cîinii nu se simt bine, spuse Igolkin. Parcă le-au slăbit puterile și trag mereu, deși urcușul e destul de ușor. Credeam că sînt obosiți, văd însă acum că alta-i pricina!

— Ar fi interesant să luăm pulsul la toți, propuse Gromeko. Care e pulsul dumitale normal, Ivan Andreevici?

— Șaptezeci și doi, răspunse Borovoi, întinzînd medicului brațul.

— Ei, vezi, acum ai patruzeci și patru! E o diferență destul de mare. La presiunea asta, inima lucrează mai încet; de aceea te simți rău.

— Care va să zică dacă vom coborî mereu, inima se va opri de tot? întrebă Makșeev.

— Că doar n-om coborî pînă în centrul Pămîntului! rîse Gromeko.

— Și de ce nu? bombăni Borovoi. Se prea poate ca afurisita asta de groapă să ajungă pînă în centrul Pămîntului. Acum sînt gata să cred orice. Nu m-ar mira ca ieșind de aici să ne trezim printre ghețurile Polului Sud.

— Să nu-ți fie cu supărare, dar ceea ce spui e absurd! îi răspunse Kaștanov. Nu poate exista o crăpătură care să străbată tot globul pămîntesc și nici o groapă pînă în centrul Pămîntului. Ar fi în contrazicere cu toate datele geofizicei și geologiei.

— Nu mai spune! Admiți însă fenomenele care contrazic toate legile meteorologiei, fenomene ce se petrec sub ochii noștri? Vei vedea că și legile geologiei dumitale vor fi date peste cap. Kaștanov nu-și putu stăpîni rîsul.

— Meteorologia, Ivan Andreevici, e o știință ușuratică, glumi el. Ea se ocupă de mediul nestatornic al atmosferei, de ciclonii și anticiclonii ei, ale căror cauze n-au fost determinate pînă astăzi. Geologia însă se întemeiază pe o bază trainică — scoarța solidă a Pămîntului.

— Trainică, n-am ce spune! se burzului Borovoi. Asta însă pînă o va zgudui frumușel un cutremur care îi va face pe geologi să-și piardă cumpătul, dacă n-o vor păți chiar mai rău!

Toți rîseră cu hohote.

— Și apoi, — continuă întărîtat meteorologul, — cunoașteți scoarța Pămîntului la o adîncime de vreo doi-trei kilometri, și vorbiți despre adîncurile lui! Cîte capete, atîtea ipoteze despre structura Pămîntului la mari adîncimi. Unii susțin că miezul Pămîntului este solid, alții — că e lichid, iar alții — că e gazos. Poftim de te mai descurcă!

— O să ne descurcăm noi cu timpul. Orice ipoteză, firește, dacă e bine întemeiată, constituie un nou pas spre cunoașterea adevărului. Cît privește adîncurile, nu ai dreptate. În prezent, seismologia, știința care studiază cutremurele, ne permite să știm mai multe lucruri despre nucleul Pămîntului. Interesant e ce ne rezervă ziua de mîine, încheie el. În fiecare zi se pot ivi fenomene inexplicabile la prima vedere, dar la o analiză atentă vezi că alcătuiesc o înlănțuire de cauze și efecte.

A doua zi, panta cîmpiei de zăpadă continua să urce, însă mai puțin; vîntul bătea tot dinspre miazăzi, iar norii alunecau aproape de fața pămîntului, ascunzînd depărtările. Către amiază, abia mai simțeau că urcă, iar spre seară începură să coboare. Acum cîinii alergau mai repede, astfel că schiorii cu greu reușeau să se țină după ei. Temperatura aerului scăzuse puțin sub 0° și călătorii înaintau ușor. Deodată, Borovoi, care mergea întotdeauna în frunte, făcu un semn cu mîna și strigă:

— Stați! Așteptați! Mă tem că ne-am abătut din drum!

Toți alergară într-un suflet la el. Borovoi ținea în mînă busola, pe care o privea cu multă luare-aminte.

— Ce s-a întîmplat? întrebă Kaștanov.

— Nu înaintăm spre nord, ci spre sud, înapoi spre centura de gheață. Priviți, capul nordic al acului nu arată înainte, în direcția pe care o urmăm, ci înapoi.

— Cînd ai observat asta?

— Chiar acum. De cînd busola a luat-o razna, n-am mai avut încredere în ea și m-am orientat după vîntul care tot timpul bate dinspre sud. M-a mirat însă faptul că am început să coborîm, deoarece nu se putea ca noi să fi ieșit din pîlnie. Am scos busola și, cînd colo, ce văd? Revenise la normal și arăta că înaintăm spre sud și nu spre nord.

— Bine, bine, dar vîntul continuă să bată din spate!

— Poate că și-a schimbat direcția în cursul nopții.

— Nu, — interveni Makșeev, — vîntul nu s-a schimbat. Noi punem întotdeauna cortul cu ușa în direcția vîntului, adică spre nord, pentru ca nămeții să nu blocheze ieșirea. Știu sigur că azi dimineață asta era poziția cortului nostru.

— Prin urmare vîntul s-a schimbat treptat în cursul zilei de astăzi, iar noi am mers în semicerc și am făcut cale întoarsă.

— Sau, poate, dintr-un motiv oarecare, busola s-a remagnetizat!

— Măcar de-ar apărea soarele sau de-am vedea stelele, ca să știm încotro ne îndreptăm, se tîngui Borovoi.

— Oricum, trebuie să poposim pentru noapte și să verificăm, cu busola în mînă, cîțiva kilometri din drumul parcurs, ce se distinge clar după urmele lăsate pe zăpadă, interveni Kaștanov. Astfel vom afla foarte ușor dacă am mers sau nu în cerc.

Ridicară iurta, iar Makșeev și Gromeko o porniră îndărăt, după urme. Borovoi puse la fiert hipsotermometrul, ale cărui indicații aproape că nu se deosebeau de cele din ajun. Se vede că micul urcuș din prima jumătate a zilei fusese compensat de coborîșul din jumătatea a doua. După două ceasuri, Makșeev și Gromeko se înapoiară. Controlaseră drumul pe o distanță de zece kilometri, constatînd că tot timpul merseseră în linie dreaptă, în direcția vîntului. De aceea ajunseră la concluzia că se pot încrede mai mult în vînt decît în busolă și hotărîră de acum încolo să se orienteze după vînt.

Nici de data asta în timpul nopții nu se lăsă întunericul; sub coviltirul greu de nori stăruia aceeași lumină mată.

A doua zi, coborîșul deveni mai pronunțat. Temperatura urcă puțin peste 0°, zăpada deveni mai moale și, deși mergeau la vale, înaintau mai greu. După-amiază întîlniră niște băltoace și cîteva pîrîiașe ce șerpuiau pe terenul accidentat, pentru a dispare pe urmă în crăpăturile pline de zăpadă. Pentru popasul de peste noapte trebuiră să aleagă un loc mai înalt și să sape șănțulețe în jurul cortului, ca să abată apa provenită din topirea zăpezii.

Instalînd hipsotermometrul, Borovoi era convins că acesta va arăta și mai multe grade decît în ajun, deoarece toată ziua nu făcuseră decît să coboare în fundul misterioasei depresiuni. Termometrul arătă însă +126°. Prin urmare, în ciuda coborîșului, adîncimea la care se aflau nu crescuse, ci, dimpotrivă, se micșorase cu cinci sute șaptezeci de metri. Meteorologul rămase o clipă năuc, apoi izbucni într-un rîs nervos:

— Altă surpriză, altă încurcătură! Dimineața, am hotărît să nu ne mai încredem în busolă. Acum e cazul să ne îndoim și de hipsotermometru!

Exploratorii se strînseră roată în jurul capriciosului aparat, verificară indicațiile lui, puseră de cîteva ori apa la fiert, dar obținură aceleași rezultate. Deși era neîndoielnic că toată ziua coborîseră, mai ales că pîrîiașele curgeau și ele în direcția urmată de călători, presiunea aerului nu crescuse, ci, dimpotrivă, se micșorase. În zilele precedente însă, cînd urcaseră, presiunea nu scădea, ci se ridica. Aveau impresia că legile fenomenelor fizice, elaborate de generații și generații de oameni de știință pe baza observațiilor făcute la suprafața pămîntului, nu pot fi aplicate aici, în această depresiune a continentului polar, sau căpătaseră o semnificație cu totul diferită. Fenomenele inexplicabile se înmulțeau.

Toți manifestau un viu interes și erau nespus de mirați, dar nimeni nu putea înțelege sau găsi vreo explicație. Sperau însă că viitorul apropiat le va oferi dezlegarea acestui mister.

— Ce ți-e și cu pustiul ăsta de zăpadă! spuse Papocikin. Cînd am zărit boii moscați în trecătoare, am tras nădejde că în zilele următoare vom descoperi și noi, Mihail Ignatievici și cu mine, ceva care să prezinte vreun interes științific. Ei bine, au trecut de atunci aproape douăsprezece zile, am străbătut peste două sute cincizeci de kilometri… și nimic, absolut nimic, în afară de zăpadă și gheață.

— Și nici măcar Piotr Ivanovici, care pînă acum a avut norocul să strîngă o colecție frumoasă, nu s-a mai ales cu nimic, adăugă Gromeko.

— Numai Ivan Andreevici colecționează de zor! făcu rîzînd Makșeev.

— Eu? Da’ mă rog, ce-am strîns pînă acum? se miră Borovoi.

— O colecție de fenomene fizice inexplicabile, răspunse Kaștanov în locul lui Makșeev, ghicind la ce face aluzie acesta.

— E o colecție foarte ciudată, e drept, dar în schimb ușoară, nu ca pietroaiele voastre! rîse Borovoi. N-o să ne dărîme săniile.

— Și totuși, ea poate avea multă greutate. Mă refer la rezultatele expediției. Fiecare explorator vrea să descopere ceva deosebit, nemaiîntîlnit! Pînă acum, dumneata ai avut mai mult noroc decît oricare dintre noi.

A doua zi, coborîșul deveni și mai pronunțat, iar cîmpia de gheață începu să se descompună în valuri plate. În adînciturile dintre ele curgeau șiroaie de apă, zăpada era mai moale și era greu de mers cu schiurile, care alunecau în lături. De aceea, schimbară modul de deplasare: oamenii se așezară cîte doi în fiecare sanie; cîinii alergau repede la vale, trăgînd săniile, în vreme ce călătorii, cu bețele schiurilor, dădeau săniilor direcția necesară sau frînau.

Norii deși lunecau jos de tot, ca și pînă atunci, dar nu mai erau plumburii, ci roșiatici, de parcă ar fi răsfrînt lumina unui soare nevăzut, în amurg.

Pustiul de gheață se întindea cît vedeai cu ochii, pînă în zarea nu prea îndepărtată, ușor împurpurată și ea. Această lumină ciudată, în fundul unei depresiuni adînci, unde nu puteau pătrunde razele soarelui polar, care nu se ridica prea sus, făcea și ea parte din colecția de fenomene inexplicabile adunate de Borovoi.

În ziua aceea poposiră pe creasta unui dîmb, lîngă albia unui pîrîu vijelios, cu apa limpede, ceea ce îi scuti de a mai topi zăpadă pentru supă și ceai.

POZIȚIA INEXPLICABILĂ A SOARELUI

După cină, meteorologul instală din nou fierbătorul, încredințat că în urma acestui coborîș primejdios, lung de patruzeci și cinci de kilometri, mercurul va arăta cel puțin +130°, ceea ce ar fi corespuns unei adîncimi de aproximativ zece mii metri, adică unui nivel record. El calculase chiar în prealabil nivelul care corespundea punctului de fierbere de 130–135°, ca să-și uluiască tovarășii de drum. Mare îi fu mirarea însă cînd constată că termometrul nu indica decît +120°!..

— Colecția mea s-a îmbogățit din nou, zise el triumfător. Nu vă îndoiți, cred, că toată ziua nu am făcut decît să coborîm și încă foarte repede.

— Nici vorbă. Doar apa nu curge la deal, încuviințară tovarășii săi.

— De acord. Dar hipsotermometrul arată că am urcat în cursul zilei peste o mie șapte sute de metri. Asta vă place?

După ce toți se convinseră cu propriii lor ochi că Borovoi nu glumește, acesta urmă:

— Pesemne că tot coborînd, o să ieșim în curînd din această depresiune ciudată, poate chiar la Polul Nord.

— Eu cred însă că se pregătește un cataclism! zise pe un ton misterios Gromeko. În groapa asta enigmatică se produce o rarefiere neobișnuită a aerului, iar presiunea scade, prevestind un uragan, un ciclon, un taifun, o trombă sau ceva asemănător. Propun ca în așteptarea dezlănțuirii stihiilor, toți oamenii cu scaun la cap să se vîre în sacii de dormit, ca să trecem mai ușor prin această încercare.

Rîseră cu poftă toți, chiar și Borovoi, dar urmară sfatul medicului. Meteorologul însă cercetă mai întîi dacă țărușii sînt bine înfipți și dacă frînghiile care țin cortul sînt bine întinse. Se temea într-adevăr de vreun cataclism atmosferic, și nu putea dormi liniștit. Se trezea mereu și trăgea cu urechea dacă nu cumva se întețește vîntul și se pornește furtuna. Dar totul era calm. Se auzea vuietul monoton al vîntului, tovarășii săi sforăiau de zor, iar cîinii mîrîiau și schelălăiau prin somn. Borovoi își lăsă din nou capul pe pernă, căutînd să-și alunge gîndurile și să adoarmă.

Dimineața, fu cel dintîi care ieși din cort, ca să calculeze indicațiile aparatelor instalate afară în timpul nopții. Ceilalți exploratori se aflau încă în sacii de dormit.

Deodată, perdeaua de pîslă de la intrarea în iurtă se dădu la o parte; palid, cu ochii ieșiți din orbite, meteorologul intră în cort și rosti, bîlbîindu-se:

— Dacă aș fi singur, nu m-aș mai îndoi că mi-am pierdut cu totul mințile.

— Dar ce e? Ce s-a mai întîmplat? Ce catastrofă s-a abătut asupra noastră? întrebară unii speriați, alții ironic.

— Ceața sau norii s-au împrăștiat aproape de tot, iar soarele… înțelegeți ce spun? Soarele polar se află la zenit! strigă Borovoi.

Dădură cu toții buzna spre ieșire, îmbrîncindu-se și îmbrăcîndu-se din mers.

Deasupra cîmpiei de gheață plutea o ceață ușoară și prin ea se zărea, cînd mai strălucitor, cînd mai șters, un disc roșiatic, exact deasupra capului, și nu jos de tot, deasupra orizontului, unde trebuia să se afle soarele polar la orele cinci dimineața în primele zile ale lui iulie, la 80° latitudine nordică.

Rămaseră tăcuți, cu privirile ațintite asupra acestui soare ciudat care nu se afla în locul iui obișnuit.

— Bizară mai e și Țara asta a lui Nansen, rosti Makșeev pe un ton tragic sau poate ironic.

— Te pomenești că asta o fi luna? zise Papocikin. Poate că acum e lună plină?

Borovoi consultă ghidul său de buzunar.

— Ai dreptate, acum într-adevăr e lună plină, numai că discul ăsta roșu nu seamănă de loc cu luna; luminează mai puternic și încălzește binișor.

— Poate că în Țara lui Nansen… începu Makșeev, dar Kaștanov îl întrerupse:

— În ținuturile polare, vara, luna nu se ridică niciodată la zenit. Ori nu se vede de loc, ori se ridică foarte puțin deasupra orizontului.

— Dacă nu-i nici luna, nici soarele, atunci mă rog, ce poate fi?

Nimeni însă nu putu răspunde. Continuară să facă diferite presupuneri, dar trebuiră să recunoască repede netemeinicia lor. Apoi mîncară și se pregătiră de drum. Termometrul se ridică pînă la +8°. Ceața, aci devenea mai deasă, ascunzînd astrul roșu, aci se împrăștia, și atunci astrul apărea din nou tot pironit la zenit. Ca și în ajun, coborau pe o cîmpie de gheață, de-a lungul unui pîrîu cu ape bogate. Panta parcă devenise mai lină.

Cîinii goneau cu spor, iar exploratorii, care ședeau în sănii, săreau din mers din cînd în cînd, ca să îndrepte harnașamentul ori să arunce o punte peste vreun rîu mai adînc.

Îndată ce razele soarelui răzbeau prin vălătucii de ceață, toți ridicau capul și priveau astrul ciudat, care ocupa pe cer o poziție atît de nefirească.

La amiază făcură popas ca de obicei.

De altfel numai ceasornicul arăta că e amiază, căci soarele se afla ca și înainte la zenit și se părea că nici n-are de gînd să-și schimbe poziția.

— Stăm din ce în ce mai bine! bombăni Borovoi. Deși ne aflăm la 80° latitudine nordică, soarele ar trebui să se miște pe boltă, iar nu să rămînă pironit locului! Doar Pămîntul se învîrtește!

În timpul popasului, Borovoi calculă unghiul poziției soarelui, care era de 90°.

— Am putea crede că ne aflăm la tropice în ziua solstițiului de vară, sau la ecuator pe timpul echinoxului! spuse el după ce-și făcu observațiile. Ce latitudine să notez? Vă spun drept că nu înțeleg unde ne aflăm și ce se petrece în jur. Simt cum mi se învălmășesc gîndurile și totul îmi pare un vis straniu!

De fapt, toți aveau aceeași senzație și nu-și puteau explica de fel acest nou fenomen neînțeles, mai enigmatic decît toate celelalte: indicațiile contradictorii ale aparatelor, vîntul care bătea mereu din această direcție, masa compactă a norilor, căldura anormală, lumina roșiatică și această depresiune uriașă, de o adîncime nemaiîntîlnită pe Pămînt.

În timpul prînzului și al odihnei făcură tot felul de presupuneri despre catastrofele prin care trecuse Pămîntul de cînd se aflau ei pe „Steaua Polară” și în Țara lui Nansen, izolați de restul lumii.

TUNDRA POLARĂ

În faptul serii ajunseră într-o regiune plină de valuri de gheață. Scame de ceață pluteau în văzduh, lăsînd mai tot timpul să se vadă la zenit soarele purpuriu, care părea că-și bate joc de exploratorii noștri cuprinși de uimire.

Se apropia vremea popasului pentru noapte. Nu prea le era la îndemînă să mîie pe o culme înghețată. Deși aveau loc destul, apa însă era prea departe, și nu puteau ajunge la ea pe povîrnișul neted de gheață. De aceea își urmară drumul, nădăjduind să găsească un loc mai potrivit, mai cu seamă că în față, prin vălul de negură, se zărea un șes întunecat.

Și iată că aproape de ceasurile șapte seara, valurile de gheață deveniră mai scunde. Acum, întinzîndu-se ca niște limbi albe, ele încadrau ca niște ghirlande uriașe acest șes întunecat, unde pîraiele își săpaseră albii puțin adînci, șerpuind între maluri foarte joase, mărginite de smîrcuri. Coborînd de pe gheață, săniile se opriră pe un pămînt mocirlos, neacoperit de zăpadă. Cîinii, care gîfîiau de atîta alergătură, nu voiră să meargă mai departe. Săriră toți din sănii. Străbătuseră ultimul kilometru arzînd de nerăbdare să vadă ce surpriză le mai rezervă ciudata Țară a lui Nansen pe acest cîmp deszăpezit.

Ca și cînd ar fi fost înțeleși dinainte, exploratorii se aplecară ca să examineze și să pipăie acest pămînt mult așteptat după atîtea zile petrecute pe zăpadă și gheață. Pămîntul era de culoare brună închisă, îmbibat cu apă, mocirlos dar nu golaș, ci acoperit cu firișoare de iarbă măruntă, îngălbenită, și cu tufe pitice, tîrîtoare, fără frunze. Piciorul se afunda în pămînt pînă la vreo patru centimetri. De sub talpă țîșnea o apă gălbuie.

— Ei, cum vă place? bombăni Kaștanov. Sîntem la 81° latitudine nordică, zăpada dispare, e cald ca în Finlanda, iar soarele se află la zenit!

— Oare vom fi nevoiți să ne facem cortul în mlaștina asta? întrebă necăjit Papocikin.

— Nu e mlaștină, e tundră nordică, îl lămuri Makșeev.

— Asta nu mă încălzește, se vîrî în vorbă Borovoi. Cîinii nu vor nici în ruptul capului să mai tragă săniile, iar să înnoptezi aici, în noroi, nu e prea plăcut. Hai mai bine să ne întoarcem pe gheață!

Își rotiră cu toții ochii în jur, doar-doar vor zări un locșor mai uscat.

— Cred că acolo ar fi mai bine! exclamă Gromeko, arătînd un colnic turtit, ce se înălța deasupra cîmpiei brune, cam la un kilometru de capătul limbilor de gheață.

— Dar cum ajungem pînă acolo?

— O să-i ajutăm pe cîini și, încet, încet, ajungem noi pînă la urmă!

— Să ne punem însă schiurile, ca să nu ne împotmolim la tot pasul.

Într-adevăr, cu schiurile înaintară mult mai lesne. Cîinii trăgeau încetișor săniile, pe care exploratorii le mai ușurară de poveri. Oamenii împingeau și ei săniile cu bețele de la schiuri. Într-o jumătate de ceas ajunseră la colnicul care se ridica la vreo opt metri deasupra cîmpiei. Găsiră un loc uscat și potrivit pentru popasul de noapte. Aici, prin iarba îngălbenită, rămasă din anul trecut, răzbeau lăstare noi, verzi, iar tufele scunde înmugureau.

Ridicară iurta în vîrful colnicului, lăsînd săniile și cîinii mai la vale, pe costișă. În spatele lor, la nord, se zărea asemenea unui zid alb, drept și înalt, marginea ghețurilor ce se întindeau, de ambele părți, pînă hăt departe. În față, se așternea cîmpia brună, care începuse să aibă reflexe verzi.

La vreo cincizeci de pași de colnicul pe care poposiseră șerpuia lin un pîrîu larg, cu malurile afundate în mlaștină. Deasupra cîmpiei se ridicau vălătuci de ceață.

Soarele roșiatic, care se ițea cînd și cînd, se afla ca și înainte la zenit, deși ceasul arăta opt și jumătate seara. În ziua aceea străbătuseră cincizeci de kilometri.

În timp ce Borovoi punea apa la fiert, ceilalți căutau să ghicească ce temperatură de fierbere va indica aparatul după acest lung și neîndoielnic coborîș.

Unii erau de părere că va arăta +125°, iar alții -115°. Makșeev făcu chiar prinsoare cu Papocikin.

— N-a cîștigat nimeni! zise meteorologul cind își termină observațiile. Termometrul nu arată decît +110°.

— Totuși eu am fost mai aproape de adevăr, spuse Makșeev. Am susținut că va arăta +115°.

— Nu sînteți de părere că e mai bine să spargem toate aparatele astea, care nu mai sînt bune de nimic? întrebă înciudat Borovoi.

— Dumneata pui prea mult la inimă aceste ghidușii inexplicabile ale presiunii atmosferice, căută să-l liniștească Kaștanov, de parcă te-ai simți răspunzător pentru ele!

— Nu-i vorba de asta, dar dacă aparatul nu e de nici un folos, la ce bun să-l mai cărăm cu noi!

— Se prea poate ca acum să nu ne folosească dintr-un motiv pe care nu-l cunoaștem, dar e foarte probabil că mai tîrziu să ne slujească din nou.

După cină statură la sfat ca să stabilească itinerariul. Dacă această tundră deszăpezită se întinde și mai departe spre miazănoapte, oricît de ciudat ar părea asta, atunci o bună parte din echipament nu numai că n-ar mai fi util, dar i-ar împiedica chiar să înainteze. Printre acestea se numărau schiurile, săniile, cîinii și hrana acestora, rezerva de îmbrăcăminte călduroasă, o mare parte din spirt, ba chiar și iurta. Întrucît vremea se menținea caldă, socoteau că s-ar putea mulțumi cu cortul, mai subțire, pe care îl aveau în bagaje, iar combustibilul l-ar putea găsi prin tundră.

De aceea hotărîră să poposească o zi întreagă pe acest colnic și să plece în două grupuri mici în direcții diferite, ca să cerceteze împrejurimile și să vadă în ce condiții ar putea înainta expediția. Tot ce s-ar fi dovedit de prisos aveau să depoziteze aici, pe colnic, ca să le servească la întoarcere, cînd vor străbate din nou întinderile de gheață.

DÎMBURILE MIȘCĂTOARE

A doua zi, Igolkin și Borovoi rămaseră lîngă iurtă; cel dintîi ca să vadă de cîini, iar al doilea pentru diferite observații meteorologice. Ceilalți patru plecară în cercetare, împărțiți în două grupuri: Kaștanov și Papocikin o luară spre sud-est, iar Makșeev și Gromeko — spre sud-vest. Porniră cu schiurile, pe care urmau să le lase acolo unde pămîntul avea să fie destul de uscat.

Fiecare se înarmase cu cîte o pușcă. Era cu neputință ca nici în tundră să nu întîlnească vînat, așa cum se întîmplase în cîmpia de zăpadă. În timpul nopții, cîinii dăduseră semne de neliniște. De aceea se așteptau să întîlnească animale. Carnea proaspătă ar fi prins foarte bine nu numai oamenilor, ci și cîinilor.

Kaștanov și Papocikin ajunseră curînd la un rîu lat, dincolo de care se întindea mai departe tundra.

După puțina vreme, pămîntul deveni atît de uscat, încît scoaseră schiurile și le așezară în formă de piramidă, legîndu-le în vîrf cu o frînghie, ca să Ie zărească mai ușor și să le ia la întoarcere.

Pe pămîntul uscat al tundrei răsărise iarbă tînără, iar tufele pitice erau năpădite de frunzulițe verzi și de flori. Pe întinsul cîmpiei plutea o ceață deasă transformîndu-se pe alocuri în burniță. Printre scamele de ceață însă, lumina și încălzea binișor soarele roșiatic, care totuși abia se deslușea.

La vreo zece kilometri de campament, călătorii zăriră cîteva dîmburi sumbre, cu coaste abrupte, ale căror contururi nu se distingeau clar, din pricina ceței.

— Iată un loc minunat pentru a cerceta împrejurimile în răstimpul cînd se rărește ceața! exclamă Papocikin. Cîmpia e netedă și din vîrful unui dîmb cred că se vede foarte departe.

— Pe mine mă interesează mai mult rocile din care sînt alcătuite aceste dîmburi, răspunse Kaștanov. Pînă acum, colecția geologică adunată de expediția noastră e foarte săracă.

— Cea zoologică e și mai săracă.

— Ei, dar acum, în tundră, o să ne scoatem paguba. După formă și culoare, aceste dîmburi par a fi domuri de bazalt sau de altă rocă vulcanică.

Cei doi exploratori o luară aproape la fugă spre ținta atît de rîvnită, care aci se ivea prin pîclă, aci dispărea cu desăvîrșire.

Kaștanov și Papocikin alergau de mai bine de un sfert de ceas și totuși dîmburile sumbre păreau că sînt la aceeași depărtare.

— Afurisita asta de ceață ne împiedică să apreciem bine distanța! spuse zoologul, oprindu-se să-și tragă răsuflarea. Puteam să jur că dîmburile nu sînt departe, și cînd colo, deși fugim într-una, nu ne apropiem de loc. Simt că mi se taie respirația.

— Atunci, să ne odihnim puțin! se învoi Kaștanov. Doar nu s-or muta dîmburile din loc!

Se opriră rezemîndu-se în puști. Deodată, Papocikin, care privea în direcția dîmburilor, exclamă:

— E ceva nemaipomenit, numai dacă n-o fi vreo iluzie optică! Mi s-a părut că dîmburile noastre au luat-o din loc.

— E ceața care se mișcă, de aceea ți s-a părut, răspunse calm Kaștanov, aprinzîndu-și pipa.

— Nu, acum văd limpede că dîmburile se mișcă! Uită-te, uită-te repede!

În față, nu prea departe, se deslușeau bine patru mogîldețe care înaintau încet prin tundră.

— După cîte știu, dîmburile din bazalt sau din altă rocă vulcanică nu obișnuiesc s-o ia din loc! remarcă sarcastic Papocikin. Dar mai știi? În țara asta a fenomenelor inexplicabile se prea poate ca aceste dîmburi să rătăcească din loc în loc! Păcat că nu e și Borovoi aici!

Între timp, Kaștanov scoase binoclul și-l îndreptă spre dîmburile mișcătoare.

— Știi ceva, Semion Semionovici, — bîigui el cu vocea gîtuită de emoție, — dîmburile astea nu-s de competența mea, ci a dumitale, fiindcă sînt niște animale uriașe și seamănă cu elefanți; văd foarte clar că au o trompă lungă.

Alergară iar înainte și nu se opriră decît atunci cînd ceața începu să se risipească din nou; mogîldețele întunecate erau de data asta mult mai aproape.

— Să ne culcăm la pămînt, — propuse zoologul, — căci dacă ne zăresc, o iau la goană.

Zis și făcut. De data asta, Papocikin fu cel care scrută depărtările cu binoclul, așteptînd un moment prielnic. În sfîrșit, ceața se risipi într-atîta, încît putură desluși chiar la o distanță de patru sute — patru sute cincizeci de pași patru animale asemănătoare cu elefanții, care rupeau rămurelele tufelor tîrîtoare și, îndoindu-și grațios trompele, le aruncau în gură. Trei dintre ele erau mai mari, iar unul — mai mic.

— Au niște colți uriași, — spuse Papocikin, — și foarte încovoiați. Corpul lor e acoperit cu o blană brună-roșcată, iar coada, scurtă de tot, o mișcă tare caraghios. Dacă n-aș ști că mamuții au dispărut de pe fața planetei noastre, aș spune că ăștia nu-s elefanți, ci mamuți.

— De altfel, se prea poate să mai existe mamuți în această țară a fenomenelor.

Între timp, Kaștanov își încărcă arma cu un glonț dum-dum și ochi namila cea mai apropiată, care stătea întoarsă cu partea stîngă spre vînător.

Răsună o detunătură asurzitoare. Dihania ridică trompa în sus, îngenunche pe picioarele din față, apoi sări de jos, alergă cîțiva pași și se prăbuși cu toată greutatea la pămînt.

Celelalte animale săriră în lături, iar apoi, ridicîndu-și trompele și scoțînd răgete asemănătoare mugetului prelung al taurului, porniră prin tundră în trap întins, greoi, și dispărură în ceață.

Arzînd de nerăbdare, Kaștanov și Papocikin alergară într-un suflet spre prada răpusă. Namila stătea culcată pe partea dreaptă, cu picioarele larg desfăcute. Capul, cu colții uriași, era dat pe spate. Din rana uriașă ce se căscase sub omoplat curgea un șuvoi de sînge. Pîntecul rotund sălta spasmodic, iar trompa tresărea.

— Fii atent, spuse Kaștanov. În agonie ne mai poate lovi cu trompa sau cu piciorul atît de tare, încît să ne rupă oasele.

Vînătorii se opriră la vreo zece pași de elefant și îl cercetară cu o emoție firească și cu mult interes.

— Și eu cred că e un mamut, zise Kaștanov. Dimensiunile lui uriașe (namila are nu mai puțin de șase metri lungime), colții încovoiați în sus și înăuntru, blana lungă, roșcată — toate acestea sînt caracteristice mamutului. Și apoi, elefanții n-au trăit niciodată în ținuturile polare, pe cînd mamutul a fost un locuitor al tundrei siberiene.

— Dacă nu l-aș fi văzut cu propriii mei ochi, — răspunse Papocikin, — n-aș fi crezut în ruptul capului! Strașnică descoperire…

— În orice caz nu e mai strașnică decît această depresiune adîncă și această tundră înverzită la 81° latitudine nordică. Se vede treaba că pe acest continent polar, pe care ghețurile îl izolează cu desăvîrșire de restul planetei și unde clima e dulce, mamuții au dăinuit pînă în zilele noastre. Sînt, am putea spune, niște fosile vii.

— Sau fauna fosilă a Țării lui Nansen s-a adaptat noilor condiții de existentă. În trecutul îndepărtat, acest pămînt nu era despărțit probabil de celelalte ținuturi de o barieră de ghețuri și zăpezi, ci avea aceeași floră și faună ca regiunile din nordul Americii și Asiei. Se vede că mai tîrziu, poate în perioada glaciară, mamuții au găsit aci un ultim refugiu.

— Iar acum, expediția noastră a descoperit acest refugiu! Dar cu namila asta ce facem? Ne-ar trebui o locomotivă și o platformă ca s-o aducem pînă la campament!

— Dacă nu putem duce mamutul la campament, atunci mutăm campamentul la mamut! glumi zoologul.

— Minunată idee! Dar dacă în tundră trăiesc mamuți, atunci putem întîlni și urși, lupi, vulpi polare și, în genere, fiare de pradă. Și pînă ne mutăm aici, vor avea tot timpul să ne strice prada.

— Asta așa e! De aceea trebuie să măsurăm cu grijă chiar acum mamutul, să-l descriem și să-l fotografiem. Cînd ne vom întoarce pe „Steaua Polară”, nu vom lua cu noi decît un dinte și cîteva bucăți de creier, piele și carne, conservate în spirt.

— Oricum, cred că trebuie să tăiem trompa, ca s-o arătăm și celorlalți. Vor fi uluiți! și apoi, o mîncăm — va fi o mîncare cu care nu s-a desfătat pînă acum nici un naturalist. Se spune că trompele de elefanți sînt delicioase. Capătul trompei trebuie însă păstrat, fiindcă el nu s-a găsit încă niciodată la cadavrele mamuților și nu se știe cum arată [10].

Vînătorii se apropiară de mamut, care acum nu mai mișca, și începură să-l măsoare și să-l examineze minuțios.

Papocikin măsura, iar Kaștanov nota: apoi Kaștanov fotografie animalul din diferite părți. Zoologul poza tare mîndru alături de animalul doborît, sau se urca pe el, pentru ca mărimea animalului să se vadă și mai bine.

— Strașnic! Raportul expediției va avea anexată și o fotografie — savantul Papocikin pe cadavrul unui mamut, dar nu fosil, ci care trăiește în zilele noastre!

După aceasta, exploratorii tăiară coada și trompa animalului, precum și un smoc din blana sa lățoasă, își luară armele și, încărcați că de abia mai puteau merge, se hotărîră să pornească spre tabără. Dar în momentul acesta, zoologul privi dezorientat în toate părțile și exclamă:

— Unde se află campamentul nostru? Jur împrejur se întinde tundra netedă, iar ceața învăluie totul, de nu se poate vedea la zece pași. Ne-am rătăcit, Piotr Ivanovici! Habar n-am încotro s-o luăm.

Kaștanov rămase oarecum descumpănit la auzul cuvintelor lui Papocikin, dar spuse zîmbind:

— Un om care are în buzunar o busolă nu se poate rătăci chiar dacă e ceață, o dată ce știe din ce direcție a venit. Cînd am pornit de la campament, am mers într-una spre sud-est. Prin urmare, acum trebuie s-o luăm spre nord-vest.

— Bine, dar cînd i-am văzut pe mamuți, mi se pare că am început să alergăm fără să ne mai uităm la busolă!

— Greșești, înainte de a pune busola în buzunar, m-am uitat din obișnuință în ce direcție ne îndreptăm. N-ai nici o grijă, te duc eu la tabără!

Ținînd busola în mînă, Kaștanov porni hotărît prin tundră, cu zoologul după el.

Călătorii noștri merseră așa preț de vreo două ceasuri. Ca și înainte, ceața aci plutea jos de tot, în vălătuci, aci se risipea, îngăduindu-le să vadă împrejurimile pe o rază de unu-doi kilometri. Odată, cînd ceața se mai risipi, Kaștanov zări în sfîrșit în fața lor, puțin mai la o parte de drumul pe care îl urmau, o mogîldeață ce se înălța deasupra cîmpiei. El o arătă îndată zoologului:

— Dar asta ce-o mai fi? întrebă Papocikin. Parcă ar fi scheletul unei iurte de samoiezi. Oare să fie și oameni pe aici?

— Cred că sînt schiurile noastre. Ai uitat, se vede, că le-am lăsat pe drum.

— Atunci, sîntem pe calea cea bună!

După ce ajunseră la locul unde se aflau schiurile, exploratorii își continuară drumul fără nici o grijă și puseră busola în buzunar, fiindcă urmele schiurilor se deslușeau bine pe suprafața umedă a tundrei. Curînd zăriră în depărtare colnicul cu cortul în vîrf.

UN OASPETE NEPOFTIT

Cînd vînătorii se apropiară într-atîta încît putură vedea nu numai cortul, dar și oamenii și cîinii, Kaștanov spuse tovarășului său, care avea ochiul mai ager și auzul mai ascuțit:

— Am impresia că în tabără s-a întîmplat ceva — oamenii aleargă de colo pînă colo, iar cîinii latră într-una.

Se opriră pe loc ca să asculte mai bine. Într-adevăr de departe se auzea clar lătratul furios al cîinilor. Urmă apoi o detunătură, două, trei…

— Să-i fi atacat mamuții sau alte animale fosile? Acum sînt gata să cred orice! spuse zoologul.

— Mai bine să ne grăbim într-acolo, că poate au nevoie de ajutorul nostru.

Începură să alerge, cît le îngăduia povara și oboseala. La poalele colnicului aruncară schiurile și trompa și ajunseră sus cît ai bate din palme.

Cîinii lătrau cu furie și se smuceau în lanțuri. Iurta era goală, dar pe costișă se vedea o mogîldeață negricioasă, lîngă care stăteau Borovoi și Igolkin cu armele în mînă.

Într-o clipă, Kaștanov și Papocikin fură lîngă tovarășii lor.

— Ce e, ce s-a întîmplat?

— Ia priviți, răspunse Borovoi, tulburat. Fiara asta ciudată a atacat cîinii, sau poate cîinii au atacat-o. Noi ședeam în cort și n-am văzut cum a început încăierarea. Într-un cuvînt, pînă am dat fuga afară, cu armele, dihania a strivit cu picioarele doi cîini. Ca să-i venim de hac, i-am trîntit în pîntec o pereche de gloanțe dum-dum, care i-au provocat o indigestie mortală.

Igolkin goni cîinii care dădeau tîrcoale fiarei răpuse, iar ceilalți trei începură s-o cerceteze cu luare-aminte. Îndată ce văzură capul fiarei, Kaștanov și Papocikin exclamară într-un glas:

— E un rinocer!

— Un rinocer aici, pe continentul polar? întrebă Borovoi neîncrezător. E adevărat că seamănă destul de bine cu rinocerii, pe care de altfel nu i-am văzut decît în poze. Și totuși, cum poate trăi aici, în tundră, un animal a cărui patrie e la tropice? Asta n-am s-o cred nici în ruptul capului!

— Dar ai să ne crezi pe noi, îl întrerupse Kaștanov, cînd o să-ți spunem că adineauri am vînat mamuți, pricepi dumneata, mamuți care pînă acum erau considerați animale fosile dispărute de zeci de mii de ani!

— Fie-vă milă de mine! se tîngui Borovoi. Nu vă țineți de glume. Mi-e că la urmă o să-mi ies din minți. Tot ce am văzut în ultimele zile e atît de neobișnuit, de nefiresc! Nu știu ce să mai cred: visez sau m-am smintit!

— Liniștește-te, dragul meu! încercă să-l calmeze Kaștanov, apucîndu-l de mînă. Toți sîntem tulburați. Și pe noi ne uimește ce am văzut de la o vreme încoace. Totul e atît de ciudat, de inexplicabil, cel puțin deocamdată. Dar în natură nu există nimic care să fie anormal! Nu uita că ne aflăm pe un continent polar, izolat, cufundat adînc în planeta noastră și pe care o centură lată de ghețuri îl desparte de restul uscatului. E firesc ca pe un asemenea continent să existe condiții fizice cu totul aparte, datorită cărora aici trăiește și astăzi mamutul, dispărut de mult din celelalte regiuni ale Pămîntului. Atunci de ce n-ar fi supraviețuit și contemporanul său rinocerul?

— Rinocerul african sau indian în tundra polară!

— Nu african, ci siberian, păros, care a trăit prin tundrele siberiene o dată cu mamutul.

— Adevărat? Nu știam că au existat astfel de rinoceri. Dar de ce crezi că nu e un rinocer african?

— Ia uită-te aici! Privește, blana lui are părul lung, de culoare brună, în timp ce rinocerul din ținuturile tropicale n-are nici un fel de blană; e mai mare decît reprezentanții de astăzi ai acestor mamifere; cornul din față e neobișnuit de mare și turtit pe laturi.

Văzînd că Papocikin și Kaștanov nu sînt prea tulburați de această întîmplare uluitoare, Borovoi se mai liniști și el și îi întrebă:

— Unde e mamutul pe care l-ați vînat?

— Dar ce, te așteptai să-l aducem în spinare? pufni în rîs Papocikin. L-am doborît departe de aici, în tundră. Am dat acolo de o cireada de numai patru animale și geologul nostru a crezut, văzîndu-le de departe, că sînt niște dîmburi de bazalt, cu marginile abrupte! Pe urmă însă dîmburile astea vulcanice au început, spre groaza noastră, s-o ia din loc prin tundră. Ha-ha-ha! Stai, dar unde e trompa? N-am adus decît trompa și coada. De nu le-ar fi devorat cîinii!

— Hai să le aducem încoace!

Fotografierea, măsurarea și descrierea rinocerului le răpiră mai bine de trei ceasuri, și numai după aceea exploratorii hotărîră să se odihnească. În timp ce mîncau, își aduseră aminte că lipsesc doi din tovarășii lor, și lipsa lor îndelungată îi neliniști.

— Soarele ăsta mereu la zenit te face să pierzi orice noțiune a timpului, bombăni Borovoi. Îl vezi în același loc dimineața, la prînz și seara! Ai impresia că ziua nu se mai sfîrșește.

— Într-adevăr, aici e mereu zi, o dată ce soarele stă tot timpul în același loc pe boltă, încuviință Kaștanov.

— Totuși, noaptea trecută — dacă-i putem spune așa — lumina a mai slăbit, observă meteorologul. Deși dumneata erai înclinat să explici acest fenomen prin împrejurarea că ceața a devenit mai groasă, cînd am ieșit din iurtă pe la miezul nopții, am observat că pîcla nu era mai deasă decît ziua, iar acest soare ciudat lumina mai slab. Am observat pe discul său pete mari, întunecate.

— Foarte interesant! exclamă profesorul. De ce nu ne-ai spus nimic despre această ciudățenie?

— Ciudățenii găsești cu duiumul aici! Am vrut să-mi verific observațiile înainte de a vi le comunica. Astăzi, cam pe la amiază, am observat din nou acest deșucheat de astru și m-am încredințat că pe suprafața lui nu se mai văd pete negre. Am crezut atunci că m-am înșelat noaptea.

— Părerea mea, — interveni Papocikin, — e că în timp ce am mers, învăluiți în ceață, prin Țara lui Nansen, astrul central al sistemului nostru planetar a suferit o catastrofă. Iată de ce îl vedem la zenit, la 81° latitudine nordică, luminînd zi și noapte.

— Poate că Pămîntul nostru s-a întors încetul cu încetul, în așa fel încît partea lui nordică, polară, este îndreptată acum direct spre soare?

— Nu pricep nimic, bombăni Borovoi. Cum de s-a putut ca unghiul de înclinare al axei Pămîntului să se fi schimbat atît de mult, într-un răstimp foarte scurt, fără zguduiri puternice?

— Se prea poate ca, învăluiți în ceață printre ghețuri, să nu ne fi dat seama de aceste zguduiri. Nu-mi pot explica altfel această poziție ciudată a soarelui, stărui Kaștanov.

— Și de ce, mă rog, ești atît de sigur că astrul pe care îl vedem acum este același pe care l-am văzut ultima dată deasupra crestei munților Russki? întrebă Borovoi..

— Dar ce altceva ar putea fi?! se miră Papocikin.

— N-am putea presupune oare cu tot atîta temei că luna a devenit din nou incandescentă, sau că în sistemul nostru planetar a nimerit întîmplător un corp nou, cu lumină proprie și a atras în jurul său ca satelit Pămîntul nostru? spuse meteorologul, zîmbind misterios.

— La ce bun să facem tot felul de presupuneri absurde! replică Kaștanov. Există doar ipoteze bazate pe date geologice în sensul că axa de rotație a Pămîntului nostru s-a deplasat. Prin aceasta sînt explicate, bunăoară, glaciațiunile care au avut loc în unele perioade geologice în India, Africa, Australia, China, precum și flora subtropicală din alte perioade din țara lui Franz Iosef, Groenlanda și așa mai departe.

— Nu te contrazic, pentru că dumneata cunoști mai bine această problema. Am măsurat însă astăzi raza unghiulară a acestui astru și am văzut că e de 20 de minute, în timp ce raza unghiulară a soarelui este aproape de 16 minute, după cum bine știi și dumneata [11].

— Extraordinar! exclamă Kaștanov uluit.

— Și apoi, de ce lumina e roșiatică și nu galbenă?

— Poate din cauza ceței? fu de părere Papocikin.

— Și eu credeam așa. Astăzi, însă, am reușit să privesc astrul cînd ceața s-a risipit de tot pentru cîtva timp. Discul era totuși roșiatic, așa cum e soarele cînd se află la orizont și luminează prin straturile inferioare, mai umede, ale atmosferei, sau pe timpul unei furtuni de nisip.

— Da, și asta e ciudat!

— Ce spuneți însă despre petele care determină slăbirea luminei la anumite ore? La noapte am să încerc să verific și asta. Dacă fenomenul se repetă, atunci nu va mai încăpea nici o îndoială că acest astru nu e soarele, ci altceva.

— Atunci ce e cu soarele nostru, unde a dispărut? întrebă Papocikin neliniștit.

— De unde vrei să știu! Nu e decît o verigă în plus din lanțul fenomenelor inexplicabile pe care le-am constatat aici în ultimele zile.

— Da, un lanț întreg! spuse gînditor Kaștanov. Depresiunea uriașă de pe continent, indicațiile ciudate ale acului magnetic; schimbarea neînțeleasă a presiunii atmosferice; vremea călduroasă la o latitudine de 81°, nicidecum întîmplătoare, judecînd după faptul că pe aici trece granița ghețurilor și că ne aflăm într-o tundră înverzită; mamuții și rinocerii ce se plimbă prin tundră; soarele la zenit zi și noapte, dar un soare care de fapt nu e soare…

— Și vor mai fi multe altele, fără îndoială. Dar iată-i în sfîrșit și pe tovarășii noștri. Fac prinsoare ca și ei ne aduc vreo ciudățenie.

Săriră toți în picioare și scrutară depărtările, unde se deslușeau destul de bine siluetele a doi oameni, care duceau atîrnat de o prăjină ceva de culoare închisă. Papocikin puse ceainicul pe sobița de spirt și se apucă să gătească frigărui din carne de rinocer. Ceilalți dădură fuga să-și întîmpine tovarășii.

— Istovitoare zi a mai fost și asta! spuse Makșeev. Am văzut și vaci, și tauri, am tras în ei, dar n-am doborît decît un vițel, pe care ne căznim să-l ducem de trei ceasuri.

— Iar în tundră am adunat plante foarte interesante, cu totul aparte, aș spune chiar plante fosile, dacă nu le-aș fi rupt cu mîna mea! adăugă Gromeko, pe spinarea căruia se bălăbănea un ierbar doldora de plante.

În timp ce mîncau și beau ceai, Makșeev și Gromeko povestiră cele văzute în tundră.

— Am mers prin tundră așa, cam vreo zece kilometri. Pămîntul era însă mai uscat decît pe aici Apoi, vegetația a devenit mai bogată, au apărut tufișuri, ba chiar și copăcei…

— Mesteceni polari și sălcii polare, dar de specii necunoscute, pe urmă și lariță, adăugă Gromeko. Am întîlnit și plante cu flori; pe unele dintre ele nu le cunosc de loc, altele au fost descrise de diferiți exploratori, care afirmă că ele aparțin florei post terțiare fosile din Canada.

— În cele din urmă am ajuns la un rîuleț îngust, dar foarte adînc. Negăsind niciun vad, am luat-o la vale, urmînd cursul apei. Arborii întîlniți erau mai înalți decît un stat de om, iar tufișurile dintre ei formau un hățiș greu de străbătut. Aici, am dat de o cireada de tauri veniți să se adape.

— Ce fel de tauri erau? întrebă curios Papocikin.

— Semănau mai curînd cu jacii sălbatici, interveni Gromeko. Sînt negri, au o blană lățoasă, coame mari, groase și o cocoașă în spinare.

— Așa arătau taurii, — continuă Makșeev, — iar celelalte animale, vacile pesemne, erau ceva mai scunde și aveau coarnele mai subțiri și mai scurte. Am văzut acolo și cîțiva viței. Credeam că nu vom întîlni în tundră decît păsări de baltă și sălbătăciuni mici, de aceea nu mi-am luat decît pușca cu alice.

— Iar eu am plecat cu mîna goală!

— Așa se face că am tras în vițel cu alicele cele mai mari pe care le-am găsit în cartușieră. Cireada a dispărut în hățiș, iar vițelul s-a prăbușit în rîu, de unde l-am scos și l-am răpus cu cuțitul.

— Vițelul cîntărea vreo cincizeci de kilograme și trebuia să-l cărăm pînă aici cale de doisprezece kilometri. De aceea, ca să ne fie mai ușor, l-am golit de măruntaie, deși știam că Semion Semionovici are să fie nemulțumit.

— Nu cred, că prea a fost bine ospătat! rîse Kaștanov. Știți din ce carne am făcut frigăruile pe care le-ați mîncat adineauri?

— Din carne de iepure polar, dacă o fi existînd o asemenea jivină!

— Ei bine, nu. Aflați că v-ați delectat cu carne de rinocer și încă de rinocer fosil!

— Ptiu! Ați găsit pe undeva hoitul unui rinocer în tundra veșnic înghețată [12] și ați hotărît să vă înfruptați dintr-o carne veche de zeci de mii de ani? se miră Gromeko. Dacă știam, nu mîncam. Simt că mi se face greață.

— Totuși frigăruile au fost gustoase, deși cam tari, zise Makșeev.

— Nici nu-i de mirare, e o carne atît de veche!

— Știți, — întrebă la rîndul său Papocikin, — că la cină, o să vă ospătăm cu trompă de mamut fiartă?

— Ce naiba, — se oțărî Gromeko, — v-ați pus în cap să ne otrăviți? Sau vreți să vedeți cum suportă stomacul omului contemporan hoiturile animalelor din alte ere geologice?

Makșeev, căruia nu-i mai făcea greață nici o mîncare de cînd cutreierase Alaska și Ciukotka, interveni și el:

— Am citit undeva că trompa de elefant e foarte gustoasă; cred însă că trompa de mamut trebuie să fie un deliciu.

— Eu, unul, nu pun în gură asemenea spurcăciuni! se mînie Gromeko. Am să-mi frig, mai bine, ficatul vițelului. Cel puțin e proaspăt.

După ce se distrară copios pe socoteala tovarășilor lor, ceilalți exploratori le povestiră în sfîrșit pățaniile din ziua aceea, le arătară cadavrul rinocerului, trompa, coada și smocul de păr din blana mamutului și botanistul se liniști. Ba participă și el la discuție cînd ceilalți se sfătuiră cum și în ce fel să prepare faimoasa trompă, și scoase din buzunar cîteva căpățîni de usturoi sălbatic, pe care le găsise în apropierea locului unde întîlniseră cireada de tauri.

— Iată un bun condiment pentru gătirea trompei, spuse el. Păcat numai că am găsit așa de puțin.

La cină, luară hotărîrea să mai rămînă încă o zi în campament, ca să se ducă toți cinci acolo unde se afla mamutul răpus și să aducă carne și diferite părți pe care doreau să le conserve.

— Iar acum, să discutăm serios cum și încotro să mergem mai departe, propuse Kaștanov, după cină. Cercetările pe care le-am făcut ne-au fost de un oarecare folos. În timpul cît vom sta la sfat, îl vom ajuta pe zoolog să prepare țestele rinocerului și vițelului pe care trebuie să le conservăm. Și pentru că veni vorba, Semion Semionovici, ce crezi, din ce specie face parte vițelul?

— Dacă n-aș fi văzut cu ochii mei un mamut viu și un rinocer siberian, — răspunse zoologul, — aș susține că animalele pe care le-ați întîlnit seamănă cu jakul care trăiește în zilele noastre în Tibet. Acum însă îndrăznesc să cred că au fost tauri primitivi, dispăruți de pe fața Pămîntului o dată cu mamutul și rinocerul.

SCRISOAREA LUI TRUHANOV

Discutarea itinerariului îi făcu să cadă de acord că pînă acum Țara lui Nansen oferise expediției nu numai mult material nou, dar și o sumedenie de lucruri inexplicabile și că pe zi ce trece fenomenele neobișnuite se înmulțeau.

Explorările din ziua aceea arătaseră că dincolo de tundră încep păduri care nu pot fi străbătute cu săniile și cîinii; urmau, deci, să lase aici săniile, schiurile, o parte din lucruri și cîinii și să pornească mai departe pe jos, luînd cu ei numai cele strict necesare.

Și totuși, nu aveau cum să știe cît de întinse sînt pădurile acestea și ce se află dincolo de ele. Era de presupus că numai în fundul marii depresiuni din Țara lui Nansen există această climă călduroasă, vegetație și animale, și că mai departe, pe versantul opus, vor întîlni din nou zăpezi și ghețuri, prin urmare ar fi avut iarăși nevoie de sănii, schiuri și cîini.

De aceea, ținînd seama de această eventualitate, era valabil și un alt plan de acțiune: să înainteze prin tundră cu săniile de-a lungul marginii ghețurilor, ca să exploreze circumferința întregii depresiuni, făcînd din cînd în cînd cîte o incursiune în adîncime, fără a lua cu ei decît cele de trebuință. În acest caz însă ar fi rămas neexplorată partea centrală a depresiunii, cea mai interesantă, probabil, în ceea ce privește flora, fauna și poate chiar materialul geologic. Judecînd după faptul că de la marginea ghețurilor curgeau spre inima depresiunii nenumărate rîulețe, acolo ar fi trebuit să se afle cîteva lacuri mari sau un singur lac foarte întins.

Fiecare din aceste planuri avea avantajele și dezavantajele sale. Pe care să-l pună în aplicare? Borovoi, Igolkin și Makșeev stăruiau să se înainteze de-a lungul marginii ghețurilor, în timp ce naturaliștii preferau, firește, să meargă spre centrul depresiunii, unde se așteptau să găsească mai mult material din domeniul lor.

La urma urmelor se puteau împărți în două grupuri, din care unul să pornească încărcat cu bagajele de-a lungul marginii depresiunii, iar celălalt, ducînd doar strictul necesar, să taie depresiunea de-a curmezișul, urmînd să se întîlnească cu toții în partea opusă. Dar cine putea ști cît se întinde depresiunea spre răsărit și spre apus și dacă putea fi ocolită? Nu aveau oare să întîlnească piedici de netrecut și nu riscau ambele grupuri sau măcar unul dintre ele să se afle într-o situație desperată? Această împărțire pe grupuri n-ar fi dus oare la pieirea întregii expediții?

Așadar, era foarte greu să se decidă, căci orice hotărîre putea avea urmări grave.

După ce cumpăni toate posibilitățile, Kaștanov spuse tovarășilor săi, care discutau înfierbîntați, apărîndu-și fiecare punctul de vedere:

— Vă amintesc că avem un plic sigilat, pe care ni l-a dat organizatorul expediției pentru eventualitatea că ne vom afla la mare strîmtoare. Ne-a îngăduit să-l deschidem cînd nu vom ști unde ne găsim și ce să facem. Nu credeți că ne aflăm într-o asemenea situație? În ultima vreme am văzut o sumedenie de lucruri inexplicabile, neobișnuite, iar acum nici nu știm încotro s-o luăm!

Ceilalți uitaseră de plicul dat de Truhanov și propunerea lui Kaștanov fu primită cu bucurie. Scoaseră deci plicul din lădița unde păstrau banii și aparatele cele mai valoroase și Kaștanov citi scrisoarea cu glas tare:

Dragi prieteni,

S-ar putea ca atunci cînd veți citi aceste rînduri să treceți prin clipe de grea cumpănă. Vreau să cred însă că veți găsi în cele ce urmează un sfat ori o explicație.

În primul rînd, trebuie să recunosc că v-am atras într-o aventură atît de primejdioasă și de neobișnuită, încît dacă ați fi știut unde vă propun să plecați, m-ați fi socotit nebun și ați fi refuzat să luați parte la expediție. Am mai împărtășit o dată planul meu unui savant, pe care l-am rugat să organizeze o expediție finanțată de mine. El însă a refuzat cu hotărîre, socotindu-mă un om cu capul în nori.

Și astfel, ca să organizez totuși expediția menită să verifice ipotezele mele, nu-mi rămînea decît să trec sub tăcere țelul ei final, obiectivele ei. M-am gîndit să trimit această expediție sub pretextul explorării unei regiuni necercetate încă din Arctica. Pînă la urmă se putea întîmpla totuși ca ipotezele mele să se dovedească a fi neîntemeiate și expediția să nu găsească decît insule sau un continent încătușat.de ghețuri și, mărginindu-se la explorarea lor, să se întoarcă cu bine. Dar și în acest caz cheltuielile făcute nu ar fi fost inutile, deoarece astfel m-aș fi convins, o. dată pentru totdeauna, că ipoteza mea e greșită, și totodată ar fi dispărut și ultima mea mare pată albă de pe harta Arcticii.

Dar să trec la fondul chestiunii. O serie întreagă de constatări făcute la observatoarele de pe Mont Blanc și Munku-Sardîk, datele cuprinse în literatura de specialitate, precum și cele furnizate de numeroase stațiuni seismice, studierea repartiției și abaterilor valorilor forței de gravitație [13]m-au făcut să ajung la concluzia că nucleul planetei noastre se prezintă cu totul altfel decît au pretins pînă acum geologii și geografii. Sînt încredințat că în interiorul Pămîntului se află o cavitate mai mult sau mai puțin vastă, un gol, avînd probabil un astru central, mic, stins poate. E posibil ca această cavitate să aibă legătura cu suprafața globului printr-una sau două guri, de dimensiuni greu de precizat, care ne-ar îngădui să pătrundem în interiorul acestui glob gol.

Numai o expediție specială, trimisă să caute una din aceste guri, care nu pot exista, firește, decît pe întinderile neexplorate ale celor două regiuni arctice, ar putea confirma sau infirma ipotezele mele. Pentru început, am ales regiunea nordică, mai accesibilă unei expediții ruse.

Dacă ați reușit să găsiți această gură, încercați să pătrundeți în ea. Se prea poate să și fi intrat pe nesimțite înăuntru, crezînd că coborîți într-o depresiune adîncă a continentului. Dacă așa stau lucrurile și dacă mai aveți puterile și mijloacele necesare, încercați să pătrundeți mai adînc și să explorați cît vă stă în putință această cavitate internă, fără a vă expune inutil viața.

Dacă, dintr-un motiv oarecare, această expediție vă depășește forțele, faceți calea întoarsă, căci găsirea intrării în cavitatea interioară a Pămîntului este ea însăși o descoperire extraordinară, iar explorarea cavității poate ți încredințată unei alte expediții, care va fi echipată ținîndu-se seama de experiența dobîndită. Sînt convins că, dumneavoastră, ca adevărați oameni de știință, nu veți pregeta să vă continuați drumul, cînd vă veți afla în pragul unor mărețe și extraordinare descoperiri. Vă rog însă din tot sufletul să examinați bine situația, să cumpăniți toate argumentele pro și contra și să procedați cu cea mai mare chibzuință, ca să nu riscați pierderea realizărilor de pînă acum.

Vă veți împărți, poate, în două grupuri, din care unul va porni spre adîncul cavității, iar celălalt va rămîne la intrare, pentru ca la nevoie să poată veni în ajutorul primului grup sau să aducă științei vestea minunatei descoperiri.

Sînt adînc mîhnit că soarta nu mi-a îngăduit să împart cu dumneavoastră truda, lipsurile și gloria descoperirilor și că sînt nevoit să mă mărginesc la această scrisoare. Dacă ea nu vă va aduce nici o rază de lumină, n-o luați în seamă. Oricum, vă urez din toată inima izbîndă.

N. I. TRUHANOV

Steaua Polară

14 iunie 1914

ȚARA LUMINII ETERNE

Cu interes și uimire crescîndă ascultară membrii expediției cele cuprinse în scrisoarea lui Truhanov. Cînd Kaștanov termină de citit, un timp nimeni nu fu în stare să scoată o vorbă.

Se gîndeau toți la conținutul scrisorii și căutau să-și explice toate ciudățeniile din ultimele zile prin prizma celor aflate.

— Acum, în mintea mea s-a făcut lumină, spuse Borovoi, răsuflind ușurat. Înțeleg ce e cu acest soare veșnic la zenit, cu căldura, cu mamuții, rinocerul și ceața care nu se mai risipește, cu toanele busolii. Nu-mi explic însă capriciile barometrului.

— Da, acum, aproape toate s-au limpezit! zise hotărît Kaștanov. Cred că coborîșul în gura care duce în centrul Pămîntului a început de cînd am trecut peste muntele Russki. Se vede că centura de gheață marchează marginea gurii. Pe acolo am intrat în cavitatea internă a globului și am mers spre sud, în loc să mergem spre nord, după cum a indicat de altfel și busola, deși noi n-am schimbat direcția. Apoi am urcat și am trecut peste un munte turtit de gheață, am coborît pe versantul opus și ne-am pomenit în tundră, lîngă marginea ghețurilor formate din zăpada din timpul iernii, care s-a depus în adîncul cavității. Mamutul, rinocerul, taurul primitiv au dăinuit aici datorită temperaturii uniforme, prielnice, precum și inexistenței omului, care îi extermină…

— Asta așa-i! Iată, noi abia am intrat în această cavitate și am și răpus trei din locuitorii ei, observă Gromeko.

— Pesemne că soarele pe care îi vedem mereu la zenit e de fapt micul nucleu al globului pămîntesc, incandescent încă, ce luminează și încălzește suprafața interioară a învelișului gros, în întregime solidificat, din care pînă acum nu am cunoscut decît partea exterioară. Acum însă, mulțumită expediției lui Truhanov, putem explora, măcar în parte, această cavitate, unde vom descoperi, fără îndoială, o sumedenie de lucruri interesante și uimitoare. Chiar de la primii pași am întîlnit reprezentanți ai florei și faunei dispăruți de mult de pe fața Pămîntului.

— Trebuie să numim într-un fel oarecare acest ținut pe care l-am descoperit, ca să nu-i spunem mereu „suprafața interioară”! Doar nu mai sîntem în Țara lui Nansen! fu de părere Makșeev.

— Da, e mult mai vastă și o desparte o centură de gheață de Țara lui Nansen. Atunci, cum s-o numim? întrebă Gromeko.

— În această țară nu există noapte. Astrul central ascuns în străfundurile planetei noastre pare să corespundă credinței popoarelor din antichitate că sub pămînt sălășluiește un zeu al focului. Sînt de părere să numim Pluton [14] acest astru, iar țara — Plutonia, propuse Kaștanov.

Se făcură și alte propuneri, dar după o scurtă discuție, toți fură de acord că Plutonia e numele cel mai potrivit.

— Iar acum, o problemă importantă: ne mulțumim cu faptul că am descoperit gura de intrare și am coborît în adînc văzînd numai o parte din Plutonia, și ne întoarcem la „Steaua Polară” ca să-l anunțăm pe Truhanov că ipoteza lui s-a confirmat în chip strălucit, sau încercăm să pătrundem în inima acestei țări a luminii veșnice?

— Mergem înainte, nici vorbă! Înainte, cît o să ne țină puterile și o să ne îngăduie mijloacele. Avem încă mult timp în fața noastră! sări care mai de care.

— La fel zic și eu, — urmă Kaștanov, — dar cum organizăm explorarea Plutoniei?

— Cred, — începu Borovoi, — că pe măsură ce vom înainta în adîncul ținutului, depărtîndu-ne de zăpezile și ghețurile formate din pătrunderea frigului și precipitațiunilor din partea exterioară a pămîntului, temperatura va crește mereu. Săniile, schiurile și cîinii nu vor fi decît o povară pentru noi. Va trebui deci să le lăsăm aici.

— Cîinii nu pot rămîne singuri. Prin urmare, să urmăm sfatul lui Truhanov și să lăsăm aici pe unii dintre membrii expediției — cel puțin doi oameni, căci cine se va învoi să rămînă singur vreme îndelungată? Acești doi oameni vor sta aici cu cîinii, săniile și schiurile și celelalte lucruri de prisos, vor face observații în tundră și la marginea ghețurilor. Dacă ceilalți nu se întorc pînă la data stabilită, vor porni înapoi spre „Steaua Polară” cu o singură sanie, ca să raporteze lui Truhanov despre descoperirile făcute și să servească drept călăuze expediției ce va fi trimisă pentru a căuta grupul dispărut și a explora Plutonia.

— Cum vor străbate însă ghețurile membrii expediției din grupul dispărut, dacă se vor întoarce puțin mai tîrziu de data stabilită? întrebă Makșeev.

— Pentru această eventualitate vor fi lăsate aici două sănii, schiuri și un depozit cu provizii. Întîrziații vor fi siliți să se descurce fără cîini, să tragă singuri săniile, ceea ce nu va fi prea greu, deoarece depozitele de provizii lăsate de-a lungul drumului le vor îngădui să ia cu ei numai strictul necesar.

Toți socotiră preferabil acest plan, dar nimeni nu se îndura să rămînă în tundră, cum s-ar spune, în pragul tării misterioase. Urmau, să hotărască cine dintre membrii expediției sînt absolut necesari pentru o călătorie în adîncul ținutului. Printre aceștia erau în primul rînd zoologul, botanistul și geologul, care nu aveau ce face în tundră; prin urmare, Kaștanov, Papocikin și Gromeko urmau să plece în orice caz. Pe de altă parte, Igolkin, singurul membru al expediției care nu era om de știință și a cărui ocupație de căpetenie era să îngrijească de cîini, era condamnat, firește, să aștepte în tundră. Mai rămîneau Borovoi și Makșeev. Numai unul din ei putea pleca.

Dar cum fiecare din ei era gata să-i cedeze cu mărinimie celuilalt locul, se văzură nevoiți să tragă la sorti. Borovoi trase biletul pe care scria „rămîne”, iar Makșeev acela cu mențiunea „pleacă”.

Trecu destul de mult timp pînă se deciseră cum să organizeze grupul care avea să plece în adîncul Plutoniei. Trebuiau să hotărască ce mijloace de transport va folosi grupul și, în funcție de aceasta, ce lucruri să ia; chiar dacă ar fi renunțat cu totul la conserve, urmînd să-și procure hrană numai din vînat, fiecare explorator tot trebuia să care o povară destul de grea și, firește, nu puteau nădăjdui să dea de drumuri bătătorite.

— Ce-ar fi să luăm cîțiva cîini care să ne transporte poverile, deși bietele dobitoace nu sînt deprinse cu așa ceva și nu se vor simți la largul lor în acest ținut cu climă caldă, spuse Gromeko.

— Nu e o soluție, replică Makșeev. Riscăm să ne moară aceste animale, atît de trebuitoare la înapoierea pe întinderile de gheață. Eu zic să folosim o forță mai supusă și mai puternică. Ea va transporta nu numai lucrurile, ci și pe noi.

— Care forță? întrebară ceilalți.

— Forța apei. Rîulețul adînc pe care l-am văzut astăzi și pe care nu l-am putut trece, curge spre miazăzi tocmai în direcția în care vrem să ne îndreptăm. Printre lucrurile noastre se află două bărci mici, pliante, pe care le-am luat ca să putem străbate spațiile neînghețate, cînd vom ajunge în regiunile ghețurilor. Am uitat cu desăvîrșire de ele, pentru că pînă acum nu ne-au fost de trebuință. În fiecare încap doi oameni! Ne îmbarcăm în ele și pornim la drum. Cînd o să înceapă pădurea, facem o plută, dacă bărcile vor fi prea încărcate, și plutim cît ne duce apa.

— E un plan minunat! exclamă Kaștanov.

— Și ușor, și comod! N-ai decît să plutești, să privești în jur și să notezi tot ce vezi, se entuziasma Papocikin.

— Numai că orizontul nostru va fi limitat la malurile rîului, acoperite, probabil, cu o vegetație deasă. Vom pluti ca printr-un coridor de verdeață și nu vom vedea nimic! spuse Gromeko.

— Cine ne împiedică să ne oprim, să coborîm pe mal și să explorăm regiunile mai interesante? Și apoi, doar tot pe mal vom înnopta, îl lămuri Makșeev.

— Iar explorările o să le putem face fără să cărăm poveri în spate — cu forțe proaspete și mai sprinteni, adăugă Papocikin.

— Avînd la dispoziție două bărci și o plută, o să strîngem o colecție mai bogată. N-o să fie prea ușor să cărăm în spinare toate piesele strînse, mai cu seamă că această povară o să crească cu fiecare zi, zise Kaștanov.

— Și, în sfîrșit, înaintînd cu bărcile, vom fi mai feriți de fiarele și reptilele care trăiesc prin păduri și mlaștini. Cine știe ce surprize ne mai rezervă această țară misterioasă către care ne îndreptăm! spuse Gromeko.

— Într-un cuvînt, ne-ai dat o idee strașnică, Iakov Grigorievici, pentru care îți sîntem recunoscători, încheie Kaștanov. De aceea, propun să dăm numele dumitale rîului pe care vom pluti. Și acum, hai să mergem să ne vîrîm în sacii noștri sau mai bine să ne culcăm pe ei, fiindcă e cald, iar mîine să mergem în locul unde am lăsat mamutul și să aducem cu săniile pielea, colții și o provizie de carne.

— Dar parcă era vorba să mutăm întregul campament în locul unde se află mamutul! le aminti Papocikin.

— Nu cred că ar fi mai ușor. Ca să ajungem la rîulețul pe care o să plutim, trebuie să ne îndreptăm în direcția opusă și nu are nici un rost să ne depărtăm de el. În afară de asta, colina unde ne-am făcut sălașul are o sumedenie de avantaje: e uscată, poate fi văzută de la mare distanță, e departe de pădure, unde trăiesc diferite sălbătăciuni, e aproape de ghețuri, în sfîrșit se află în bătaia vîntului, lucru foarte important pentru cîini, mai ales cînd vremea va deveni mai călduroasă. De pe colina asta putem scruta zările și observa ușor dacă se apropie vreun dușman.

— Și unde mai pui că e foarte potrivită pentru observații meteorologice și de altă natură, adăugă Borovoi. O să facem aici o adevărată stațiune și nădăjduiesc că barometrele mele vor arăta toate schimbările presiunii atmosferice.

GROPARI NEPOFTIȚI

Era ora zece seara cînd terminară de discutat. Se culcară pe saci și adormiră.

Dimineața, la dejun, statură la sfat pentru a hotărî cine să se ducă la locul unde se afla mamutul și dacă este cazul într-adevăr să facă acest lucru, ori e mai bine să se pregătească de drum.

— Dacă am fi siguri că o să mai întîlnim mamuți, atunci nu are nici un rost să-l aducem aici pe cel răpus, mai ales că l-am descris și l-am fotografiat. Cum însă o să intrăm curînd în pădure, se prea poate să nu mai vedem asemenea animale, dacă ele trăiesc numai în tundră, de-a lungul marginii ghețurilor, spuse Kaștanov.

Pînă la urmă hotărîră ca patru oameni, cu trei sănii și cîinii necesari, să se ducă în locul unde lăsaseră mamutul.

La campament rămase Gromeko, care voia ca înainte de a pleca la drum să mai strîngă plante de primăvară din tundră, din jurul colinei, și Kaștanov, care avea de gînd să facă săpături în povîrnișul dealului, spre a stabili constituția lui. Colina asta singuratică, în mijlocul tundrei, i se părea ciudată.

Plecară călăuziți de Papocikin. Pe drum împușcară cîteva păsări de baltă ce rătăceau prin tundră, în preajma rîulețului, precum și un iepure foarte ciudat, ce semăna mai curînd cu un dipodid [15] uriaș: prada aceasta îl bucură mult pe zoolog.

Zăriră de departe cadavrul mamutului, ce părea un dîmb pe întinsul neted al tundrei. Cînd se apropiară, Igolkin, care avea ochi mai ageri, îi preveni pe ceilalți că în jurul cadavrului foiesc niște jivine cenușii.

Lăsînd săniile la oarecare distanță, vînătorii se apropiară cu băgare de seamă și deodată se opriră uimiți — jivinele cu pricina dispărură de parcă le-ar fi înghițit pămîntul.

— E-he! exclamă Papocikin, cînd, în sfîrșit, se apropiară cu toții de mamut. Ian priviți, aici a fost cineva în lipsa noastră.

Se părea că în jurul mamutului trebăluiseră niște cîrtițe uriașe: pretutindeni se zăreau mușuroaie de pămînt, înalte cam de un metru, amestecat cu rădăcini de tufe. Partea dinapoi a cadavrului era atît de adînc îngropată în pămînt, încît abia se mai vedea.

— Cine o fi făcut isprava asta? se întrebară vînătorii.

— Niște gropari iscusiți! Cred că au vrut să îngroape tot cadavrul, ca să-l ascundă, poate, de lupi, sau să-și facă o rezervă de hrană, fu de părere Makșeev.

Igolkin aduse un cîine, care, după ce mirosi pămîntul săpat, se năpusti deodată sub pîntecul mamutului și scoase afară de picior o jivină mică, ciudată, care se apără deznădăjduită cu labele-i scurte, guițînd ca un purcel. O uciseră cu cuțitul, o scoaseră din gura cîinelui și începură să o examineze. Dihania semăna leit cu un viezure, atît la înfățișare, cît și la culoare. Continuîndu-și cercetările, mai descoperiră cîteva animale asemănătoare ascunse sub cadavrul mamutului, pe care voiau într-adevăr să-l îngroape, ca apoi să-l devoreze în tihnă.

Acești gropari nepoftiți îi împiedicară să jupoaie pielea de pe tot corpul mamutului, silindu-i să se mulțumească cu partea stîngă. Examinară apoi măruntaiele, tăiară un picior din față și unul din spate, desprinseră cu toporul unul din colții animalului, îi scoaseră un ochi, o jumătate de creier, limba și doi dinți. Lăsară apoi cîinii să mănînce restul pe săturate. Mai încărcară în sănii cîteva hălci dintr-o pulpă și niște mușchi, apoi porniră încet spre campament. Groparul, iepurele și păsările alcătuiau colecția zoologică din ziua aceea, de care Papocikin era încîntat.

— Să-i lăsăm pe gropari să-și vadă mai departe de treabă, glumi Borovoi. Cînd n-o să avem carne pentru cîini, dăm o raită pe aici, cu Igolkin, să ne aprovizionăm. Sau poate o facem mai curînd, pînă nu se strică carnea.

— Atunci luați și țeasta, îi rugă Papocikin. Cred că groparii o vor curăța bine.

Cînd se apropiară de campament, vînătorii observară că Gromeko și Kaștanov se îndeletnicesc cu o treabă ciudată. Dintr-o groapă săpată în coasta colinei, scoteau bucăți mari de piatră albă, pe care le așezau grămadă.

— Colina asta e o adevărată comoară pentru expediția noastră, îi lămuri Kaștanov pe tovarășii săi, cînd aceștia ajunseră lîngă el. Ca să-i cercetez constituția, am săpat o groapă de un metru și jumătate și la această adîncime am găsit un strat compact de gheață curată; săpînd în alt loc, am obținut același rezultate. Atunci mi-a venit ideea să fac în adîncul colinei o încăpere în gheață, care va fi un răcitor minunat, unde vom păstra proviziile și pieile. Doar n-o să ne pice zilnic pentru cină mamuți sau rinoceri!

— Să fie oare toată colina din gheață și numai pe deasupra să aibă un strat de pămînt? întrebă Borovoi.

— Cred că da! În nordul Siberiei se găsesc asemenea ghețari fosili. La obîrșie, ei sînt fie niște nămeți uriași, păstrați întîmplător, fie o parte dintr-un masiv de gheață, rămasă după retragerea ghețurilor. Încetul cu încetul, gheața a fost acoperită de mîlul și nisipul adus de pîraiele ce curgeau și de aceea s-a păstrat [16].

Această descoperire a Iui Kaștanov avea o mare însemnătate pentru grupul ce rămînea în tabără și care putea amenaja astfel, chiar sub locuința sa, un ideal depozit de provizii.

— Mai tîrziu, o să punem aici o ușă și o să facem dedesubt o încăpere spațioasă, spuse Borovoi.

— Pe lîngă asta o să săpăm în gheață, în altă coastă a colinei, o peșteră, unde o să ținem cîinii cînd o să înceapă vremea călduroasă, adăugă Igolkin.

După ce descărcară săniile, toți îi ajutară pe Kaștanov și Gromeko să amenajeze o încăpere destul de mare, unde să depoziteze părțile din corpul mamutului, pe care le aduseseră cu ei și ceea ce mai rămăsese din rinocer. Cînd isprăviră, astupară intrarea cu blocuri de gheață și o baricadară cu schiuri și sănii, ca să ferească proviziile de cîini.

A doua zi începură dis-de-dimineață pregătirile de drum. Mai întîi triară bagajul. Apoi depozitară în răcitor conservele, alcoolul, peștele uscat și încărcară în sănii bărcile și echipamentul necesar pentru călătoria în adîncul Plutoniei. Prînziră împreună pentru ultima dată și porniră spre rîulețul Makșeev, luîndu-și rămas bun de la Borovoi, care în lipsa lor avea să păzească iurta și depozitul. Igolkin urma să se întoarcă cu săniile spre seară. Hotărîră să ia un singur cîine, pentru pază; îl aleseră pe Generalu. Iar pentru ca patrupedul care îi însoțea să suporte mai ușor căldura, îl tunseră, și cîinele pufos căpătă o înfățișare care stîrni hazul tuturor. În vîrful capului îi rămăsese un moț, în partea de sus a picioarelor niște franjuri, iar în vîrful cozii un pămătuf. Makșeev, care îl tunse, spuse că anume a lăsat aceste podoabe, pentru ca aspectul ciudat al cîinelui să sperie fiarele pe care le vor întîlni.

Cînd ajunseră la malul rîului, lat de vreo șase metri și adînc de unu-doi metri, coborîră bărcile pe apă și se așezară cîte doi în fiecare barcă: unul — la cîrmă, iar celălalt — la vîsle. Cîinele fu instalat la prora bărcii din față, unde se aflau Makșeev și Gromeko. Capul caraghios al Generalului, cu urechile mari, ciulite, și cu moțul dintre ele, se ițea cînd și cînd din barcă.

Igolkin rămase pe mal pînă ce bărcile, duse repede de curent, dispărură în depărtare. Deasupra iurtei, care abia se zărea la orizont, Borovoi înălță un steag alb. Și astfel, membrii expediției, care pînă atunci împărțiseră frățește toate greutățile, se despărțiră, formînd două grupuri; patru dintre ei porneau cu barca în inima unui ținut misterios. Aveau oare să se mai întoarcă și cînd, în ce fel, toți oare?

LA VALE PE RÎUL MAKȘEEV

Cele două bărci lunecau repede pe apa tulbure, care gonea clipocind spre miazăzi, între niște maluri joase; de o parte și de alta rîul era străjuit de sălcii polare, năpădite de frunzulițele tinere. Pe amîndouă malurile se întindea aceeași tundră netedă cu tufișuri pitice. Vîntul le era tot timpul prielnic și, după cum constatară călătorii, fără a mai greși de data asta, el sufla dinspre nord, unde se aflau ghețurile de la gura depresiunii, adică de la suprafața planetei spre această cavitate călduroasă. Ca și înainte, ceața se ridica în vălătuci, aci ascunzînd, aci descoperind astrul roșiatic ce stătea nemișcat la zenit. Temperatura era de +12° și din cînd în cînd pîcla se prefăcea într-o burniță, care, de altfel, înceta repede.

Bărcile făceau cam opt kilometri pe oră. Călătorii aflați la cîrmă schițau harta regiunii, pe care însemnau toate meandrele rîulețului. După ce parcurseră douăzeci și cinci de kilometri, poposiră pentru noapte.

Dădură o raită pe mal și constatară că în tundră tufișurile erau mai înalte, iar pe alocuri creștea printre ele lariță scundă, alcătuind împreună cu salcia și mesteacănul crînguri nu prea mari, dar foarte dese. Printre tufișuri descoperiră niște poteci înguste, bătătorite, ce duceau spre malul rîului și pe unde veneau probabil animalele la adăpat.

Înnoptară pentru prima oară în cort, fără saci de dormit.

— Lumina asta continuă — zise Makșeev înainte de a se culca — tulbură cu desăvîrșire deprinderile noastre și răstoarnă noțiunea care o avem despre timp.

Te uiți la ceas și spui: dimineața, amiaza, seara, iar soarele stă neclintit la zenit și încălzește la fel tot timpul, de parcă și-ar bate joc de terminologia noastră.

Din fericire, nimic nu le tulbură noaptea sau mai bine zis timpul de odihnă.

A doua zi făcură încă cincizeci de kilometri și se opriră devreme, ca să exploreze mai bine împrejurimile. Malurile rîului erau acoperite de data asta de tufișuri mai înalte și de copaci singuratici, alcătuind un fel de ziduri verzi care îngustau mult orizontul exploratorilor.

După masă, Gromeko rămase în preajma cortului ca să adune plante, Makșeev plecă spre apus însoțit de Generalu, iar Kaștanov și Papocikin — spre răsărit, pe potecile bătătorite de sălbătăciuni prin tufișuri dese, ceva mai înalte de un stat de om. Pe alocuri se vedeau urme de diferite animale. Zoologul recunoscu urme de mamut, de rinocer, ale unor paricopitate mari și mici și ale unei specii de solipede. Cîteodată întîlneau urmele labelor moi ale unor fiare de pradă de diferite mărimi. La vederea unora dintre ele, exploratorii noștri simțeau fiori. Aceste urme aveau o lungime de vreo douăzeci de centimetri, iar ghearele se înfigeau în pămînt la o adîncime de patru centimetri. Zoologul stabili că ele aparțin unui urs de o mărime neobișnuită.

— E probabil ursul cavernelor, contemporan cu mamutul, remarcă Kaștanov. El întrece în mărime pe toți reprezentanții cunoscuți ai acestei familii.

— Nu cumva vînează pe oamenii cavernelor? întrebă Papocikin.

— Într-adevăr, uneori se găsesc oase, gheare și dinți ai acestui urs prelucrate de omul cavernelor, răspunse geologul. Nu știu încă dacă s-au găsit oasele sau țestele acestui om prelucrate de urs.

— În orice caz, ar fi mai sănătos să nu dăm ochii cu el!

— Cum? Să ne ferim de o jivină atît de interesantă? Îi veneau de hac strămoșii noștri înarmați numai cu ghioage și topoare de piatră, iar noi să ne temem, noi care avem arme moderne și gloanțe dum-dum? Ar fi mai mare rușinea!..

Depărtîndu-se de rîu, exploratorii ajunseră într-o poiană întinsă, acoperită cu iarbă deasă, dar scundă, presărată ici-colo cu flori de felurite culori.

Se opriră la marginea pădurii, între tufișuri și văzură că în poiană pasc izolat sau în grupuri diferite mamifere, printre care deosebiră ușor unele specii dispărute de mult de pe fața Pămîntului: tauri negri, primitivi, cu coarne și cocoașe uriașe, cerbi gigantici, cu coarne nu mai puțin gigantice, cai sălbatici mici, lățoși, cu coada smultă și coamă scurtă. O pereche de rinoceri stăteau cu capetele vîrîte în tufișuri, iar cîțiva mamuți, ce formau un grup mic, își clătinau ritmic capetele și trompele, pentru a alunga, pesemne, gîzele care îi sîcîiau. De altfel, zumzetul țînțarilor, tăunilor și musculițelor umplea luminișul.

După ce admirară pe îndelete priveliștea pașnică pe care le oferea acest imaș unde pășteau „fosile vii” [17], Kaștanov și Papocikin hotărîră să se apropie, ca să fotografieze cîteva animale. Se apropiară de-a bușilea de-a lungul lizierii, mai întîi de grupul de tauri, apoi de cei doi rinoceri, pe care-i fotografiară pe cînd se hîrjoneau, sărind greoi și stîngaci unul peste altul. Rinocerii își încrucișau coarnele ca pe niște spade uriașe, bătătoreau iarba cu picioarele lor butucănoase și răscoleau pămîntul.

Veni apoi rîndul mamuților, ce se aflau în mijlocul poienii. Dar vînătorii nici nu apucară să se apropie îndeajuns, că în capătul celălalt al poienii, unde pășteau cerbii, se produse o tulburare ele neînțeles. Animalele ridicară deodată capul, ciuliră urechile și o luară la goană, înspăimîntate pesemne de un dușman nevăzut, dar fără îndoială înfricoșător. Cerbii trecură pe lîngă mamuți, care se speriară la rîndul lor și o porniră în trap greoi, cu trompele în vînt. Atît cerbii, cît și mamuții veneau de-a dreptul spre locul unde stăteau ascunși vînătorii noștri.

— Cînd cerbii vor fi la o sută de pași, trage în cel care va fi în frunte, șopti repede Kaștanov. Ei se vor opri o clipă și atunci îi voi fotografia. Pe urmă trag și eu, căci altfel ne fac una cu pămîntul.

Papocikin duse arma la ochi, și cînd cerbul uriaș care venea în frunte, cu capul dat pe spate și nările umflate de spaimă, ajunse destul de aproape, trase. Lovit în piept, cerbul căzu în genunchi din plină goană, iar ceilalți se opriră buluc, îmbulzindu-se și întinzînd grumazurile.

Între timp, Kaștanov reuși să fotografieze acest grup interesant, dădu aparatul zoologului și trase la rîndu-i în alt cerb, întors cu partea stîngă spre vînător. Animalul făcu un salt înainte și se prăbuși, iar ceilalți o luară brusc la dreapta și porniră în goană pe sub streașină pădurii.

În vremea asta, mamuții care alergau în spatele cerbilor se apropiară și se opriră în fața celor două animale doborîte de vînători. Papocikin avu răgazul să încarce armele, iar Kaștanov fotografie mamuții.

— Ce zici, trag? bîigui zoologul.

— La ce bun? Carne avem din belșug, iar pe mamut l-am cercetat pe îndelete în tundră. Tragem numai dacă se năpustesc asupra noastră.

Animalele nu se urneau din loc și-și mișcau trompele de parcă ar fi stat la sfat. Erau șase la număr, printre care doi mamuți tineri, cu colții mai mici și blana cu părul nu prea lung. Puiendrii se liniștiră curînd, începură să se joace și să zburde în jurul animalelor adulte, care în răstimpuri slobozeau mugete înăbușite ce le trădau tulburarea. În cele din urmă, un mascul bătrîn o luă spre dreapta și toată turma îl urmă de-a lungul lizierii. Nu rămaseră în poiană decît cei doi rinoceri.

— Cine o fi speriat aceste ierbivore pașnice? întrebă Kaștanov. Ursul cavernelor, poate?

— Sau vreo fosilă mai mai fioroasă din menajeria paleontologică a dumitale!

— Mai știi! Cred însă că e mai sănătos să nu ne ducem în capătul celălalt al luminișului, căci fiara ne poate ataca din hățiș cu atîta repeziciune, încît să nu avem timp să tragem un foc de armă.

— Atunci, hai să ne ocupăm de cerbi, să-i măsurăm, să-i jupuim și să-i tîrîm spre rîu.

Cerbii răpuși de vînători făceau parte dintr-o specie gigantică dispărută de pe fața pămîntului, contemporană cu mamutul, taurul primitiv și ursul cavernelor. După ce îi jupuiră, vînătorii tăiară picioarele dinapoi ale cerbului celui mic și porniră cu povara spre rîu, hotărîți să se înapoieze după carne, dacă tovarășii lor vor fi fost mai puțin norocoși și dacă fiara necunoscută, care dădea poate tîrcoale poienii, le va mai fi lăsat și lor ceva.

VÎNAREA VÎNĂTORULUI

La locul de popas îl găsiră pe Gromeko, care îi aștepta cu nerăbdare. El cutreierase împrejurimile, culesese o sumedenie de plante, jumulise și pusese la fiert, pentru cină, o gîscă vînată. Deodată își făcu apariția Generalu, neînsoțit de nimeni. La gîtul cîinelui era prins cu sfoară un bilețel de la Makșeev, care le scria:

„Am împușcat o dihanie cît toate zilele și n-am cum s-o aduc pînă la cort. Îl aștept aici pe Semion Semionovici, ca să vadă animalul. Cîinele știe drumul, dar, pentru orice eventualitate, am schițat și itinerariul meu”.

Pe verso, Makșeev însemnase cu creionul drumul parcurs, indicînd direcția și distanța, în pași.

După ce se odihniră puțin, Papocikin și Gromeko porniră în căutarea lui Makșeev. Generalu îi călăuzea bine, dar la răscruci se oprea adeseori, nehotărît. Atunci îl scotea din încurcătură schița, unde erau indicate toate răspîntiile potecilor. Vînătorii merseră repede și într-o jumătate de ceas ajunseră aproape de locul unde se găsea tovarășul lor. Deodată, din direcția aceea, răsunară una după alta două detunături. Generalu se năpusti într-acolo, lătrînd cu furie, și vînătorii se grăbiră să-l urmeze, căci se temeau că Makșeev se află în primejdie.

Curînd ajunseră într-o poiană mare; în mijlocul acesteia era un grup de tufișuri și de copaci, lîngă care zăriră ceva de culoare gălbuie, precum și capul lui Makșeev. În față, prin poiană, mișunau vreo zece jivine brune roșcate, care nu erau altceva decît niște lupi.

Generalu se opri la marginea poienii, fără a cuteza să atace un dușman fără doar și poate mai puternic.

La apariția vânătorilor, lupii dădură bir cu fugiții, iar Makșeev strigă:

— Trageți vreo două cartușe cu alice, dacă aveți la voi pușca cu două țevi. Nu vreau să irosesc în van gloanțele explozive.

Gromeko se grăbi să încarce cu alice pușca lui și trase de două ori în haită. Lupii o luară la goană spre tufișuri, urmăriți de Generalu, oare ucise din goană una din fiarele căzute. După ce totul se sfîrși, Makșeev istorisi vînătorilor toată pățania:

— Cînd am ajuns în poiana asta, m-am oprit la marginea ei, fiindcă Generalu începuse să mîrîie și să dea semne de neliniște. Îndărătul crîngului ăsta păștea o turmă de cerbi. Am hotărît să vînez cîțiva, fiindcă pînă acum nu mai împușcasem asemenea sălbăticiuni. De aceea am început să mă furișez prin tufișuri de-a lungul lizierei, dar deodată, ajungînd în dreptul crîngului, am zărit o fiară gălbuie, care și ea pîndea cerbii, și se furișa spre ei, de după crîng…Mi-am zis atunci că acest vînat e mai interesant decît cerbii și am început să-l observ, ascuns într-un tufiș, de la o depărtare de numai o sută de pași. Întrucît pîndea cerbii, fiara nu m-a văzut sau poate a socotit că nu merită să dea atenție acestei făpturi bipede, care o întîlnea pentru prima oară. Furișîndu-se pînă la crîng, jivina s-a ridicat în picioare, cît era de lungă, ca să-și ochească prada, peste tufișurile care o despărțeau de cerbi; în timpul ăsta cerbii pășteau liniștiți, fără să simtă ceva. În acea clipă, am putut distinge pe blana de culoare deschisă de pe coastele fiarei niște dungi brune și mi-am dat seama că e un tigru de o mărime neobișnuită. Fiara stătea întoarsă cu partea stîngă spre mine, într-o poziție minunată, și m-am grăbit să-i trîntesc un glonț exploziv, care a doborît-o pe loc. Înspăimîntați de detunătură, cerbii au luat-o la goană de-a lungul crîngului, dar văzînd tigrul care se mai zvîrcolea în agonie, au cotit brusc, în direcția unde mă aflam eu. Abia am apucat să mă feresc din calea lor. Erau niște animale cu adevărat falnice. Turma era alcătuită dintr-un mascul bătrîn cu coarne uriașe, mai multe femele și cîțiva puiendri. Mă gîndeam la început să jupoi singur tigrul, dar după ce l-am cercetat cu atenție, m-am încredințat că face parte dintr-o specie neobișnuită, dispărută și ea probabil de pe fața pămîntului. De aceea am găsit cu cale că e mai bine să-l chem pe zoolog. Am vrut să pornesc singur spre campament, dar mi-era teamă că vreo fiară va da de hoit și va distruge blana. Atunci mi-a venit în gînd să-l trimit pe Generalu, care după cum văd și-a îndeplinit misiunea. Și bine am făcut, căci n-a trecut mult și am auzit urlete de lupi. Una după alta fiarele și-au făcut apariția în poiană, pînă s-au strîns vreo zece. Zărindu-mă lîngă tigrul ucis, la început s-au temut să se apropie, dar pe urmă au devenit atît de îndrăznețe, încît am fost nevoit să stric pe ele două cartușe.

Fiara ucisă de Makșeev avea o blană gălbuie-albicioasă, cu o dungă brună de-a lungul spinării și cîteva fîșii de aceeași culoare pe coaste, ceea ce o făcea să semene cu un tigru; văzînd însă conformația capului și a corpului fiarei, coada ei scurtă și forma labelor, zoologul exclamă:

— Nu e tigru, ci o specie de urs!

Makșeev rămase tare dezamăgit, dar examinînd fiara cu mai multă atenție, trebui să admită că numai prin dungile cenușii fiara seamănă cu cel mai fioros reprezentant al felinelor și că în rest ea aduce mai degrabă cu un urs.

— E probabil ursul cavernelor, contemporanul mamutului, cunoscut pînă acum numai după unele părți ce s-au găsit din scheletul sau, explică Papocikin: E mult mai interesant decît dacă ar fi fost un tigru.

După ce măsurară fiara, o jupuiră și luară cu ei pielea, țeasta și un picior dinapoi.

În ziua aceea gătiră o masă de pomină: ciorbă de gîscă cu ceapă sălbatică, frigărui de cerb și friptură de urs. Carnea de urs însă nu le prea plăcu din pricina mirosului ei pătrunzător.

Ceața nu mai era atît de deasă și Pluton lumina printr-o pîclă diafană de aburi, care numai arar îl ascundea cu totul; temperatura se menținea la +13°, iar vîntul se mai potolise.

— Cred, — zise Gromeko, — că peste o zi, două, nu va mai fi ceață și vom vedea în sfîrșit ce culoare are cerul în Plutonia.

Odihna nu le fu tulburată decît de urletele îndepărtate ale lupilor, care se ospătau, pesemne, prin poieni din leșurile cerbilor, ursului și ale celorlalte sălbăticiuni. Nici măcar Generalu nu lua în seamă aceste urlete; el stătea culcat la intrarea în cort, unde fumul îl apăra de insectele sîcîitoare.

A doua zi plutiră mai departe la vale. Rîul devenea mai larg și mai adînc; acum, întrucît bărcile erau greu încărcate, nu mai riscau să se izbească de mal sau să se împotmolească cînd cursul apei cotea brusc.

De o parte și de alta a rîului se înălța un zid des de tufe, înalt de vreo patru metri. Pe maluri creșteau de-a valma cîteva specii de sălcii, mălinul, păducelul, măcieșul, trandafirul sălbatic, formînd hățișuri de netrecut. Pe alocuri, deasupra tufelor, se ițea mesteacănul alb și larița. Termometrul arăta +14°; ceața acoperea numai arareori cerul, plutind mai tot timpul, la o înălțime destul de mare, sub forma unor scame de nori, prin care se furișa lumina roșiatică a lut Pluton.

— Pesemne că în curînd ceața va dispare, spuse Makșeev, care avea misiunea de a face observații meteorologice. Se vor sfîrși oare vreodată aceste perdele de verdeață — singurul lucru pe care îl vedem din bărcile noastre?

— Dacă ne-am fi strecurat cu poveri grele, în spate, prin desișurile pădurii, nu cred că am fi văzut mai mult, în schimb am fi înaintat incomparabil mai încet! remarcă Gromeko, pe care ca botanist îl interesau în mod deosebit aceste perdele de verdeață.

În timpul popasului de prînz, pe care îl făcură într-un luminiș mic, curat, Kaștanov și Gromeko dădură o raită prin pădure, Papocikin se apucă de pescuit, iar Makșeev se sui într-un copac mai înalt ca să scruteze depărtările. Cînd se întoarse, el spuse zoologului:

— Curînd, înfățișarea ținutului se va schimba. În depărtare zăresc coline teșite, despădurite, cu pajiști întinse. Rîulețul nostru ne duce direct acolo.

— Dar împrejurimile?

— Cît vezi cu ochii, numai pădure și iar pădure, un ocean de verdeață, fără un pic de luminiș.

— Tovarășii noștri o să se întoarcă repede, dacă pretutindeni e numai hățiș.

Și-ntr-adevăr, după un ceas, aceștia se înapoiară, aproape cu mîna goală; merseseră tot timpul pe o potecă, prin coridorul de verdeață, adunaseră cîteva plante, văzuseră niște păsărele și auziseră fel de fel de foșnete prin hățișuri, dar nu dăduseră de nici o poiană. Zoologul, care nu se depărtase de rîu, avusese mai mult noroc; el prinsese cu undița cîțiva pești mari, ce semănau cu muskunul siberian, cum și o broască uriașă, verde, de vreo treizeci de centimetri lungime.

Se odihniră, apoi bărcile porniră iarăși. După vreo două ceasuri văzură pe malul drept o colină destul de înaltă; apoi alta și iar alta; colinele erau acoperite de o pădure deasă, alcătuită însă de astă dată din arbori caracteristici zonei temperate: tei, arțari, ulmi, fagi, frasini și stejari. În văi se zăreau molifți și brazi. Ramurile copacilor, năpădite de iederă, hamei, lăurușcă sau volbură erau plecate pe alocuri, deasupra apei. Prin desișul verde gungureau păsărele; cînd și cînd se ițeau veverițe șl burunduci [18], care săreau din cracă în cracă.

— În seara asta o să avem noi surprize, spuse Gromeko. Precum vedeți, flora se schimbă, dovadă că pe aceste meleaguri clima e mai caldă.

— Asta așa-i! încuviință zoologul. Abia ieri m-am simțit ca și cum aș fi fost undeva în nordul Siberiei, iar astăzi,natura îmi amintește de sudul Rusiei, de meleagurile de baștină.

— Crezi că am putea întîlni pe aici tigri adevărați? întrebă Makșeev.

— Tot ce se poate. De aceea ar fi bine să nu ne împărțim pe grupuri, ci să mergem toți împreună, pentru ca la o adică să ne apărăm mai bine, propuse Kaștanov.

Colinele deveneau tot mai înalte, astfel încît puteau fi numite cu drept cuvînt dealuri; costișele lor dinspre miazănoapte erau acoperite de o pădure deasă de foioase, iar pe costișele de la miazăzi se întindeau poieni cu copaci și tufe răzlețe; ici-colo părea că se zăresc și niște stînci, ceea ce stîrni interesul geologului.

— Cred că astăzi și geologia se va alege cu cîte ceva! exclamă Makșeev.

— Ar fi și timpul; ciocanului meu i s-a urît de cînd stă degeaba. Singurul dîmb întîlnit în tundră i-a înșelat așteptările, rîse Kaștanov.

— Eu zic să poposim aici pentru noapte, fu de părere Gromeko. Am făcut astăzi aproape o sută de kilometri.

AVENTURA DE PE DEAL

Locul pentru popas îl aleseră în apropiere de poalele unui deal mai mare, despărțit de malul drept al rîului printr-o fîșie nu prea lată de pădure cu arbori înalți. Băură ceai, îmbucară în pripă cîte ceva ca să mai prindă puteri, apoi se îndreptară toți patru spre deal. Pe Generalu îl lăsară lîngă cort, legat de un copac cu o sfoară lungă.

Cum intrară în pădure dădură de o potecă. În jur, hățișul era atît de des, încît nu puteai face un pas fără să-ți croiești drum cu toporul. Tufe și plante agățătoare de tot felul formau de o parte și de alta o rețea verde de nestrăbătut. Prin coviltirul de verdeață răzbeau doar ici și colo raze răzlețe de lumină roșiatică.

Vînătorii mergeau tăcuți, unul în spatele altuia, cu armele pregătite, și priveau cînd înainte, cînd în sus spre vîrfurile copacilor, unde în orice clipă se putea ivi pe neașteptate o pradă interesantă sau un dușman primejdios. Dar nu vedeau nimic în afară de păsărele și veverițe.

Ajunseră fără a întîlni vreo piedică la poalele dealului și începură să urce. Iarba nu trecea de genunchi și Gromeko, rămînînd în urma celorlalți, strîngea diferite plante, absorbit cu totul de această îndeletnicire. În vreme ce zoologul examina și descria un șarpe mare, pe care îl ucisese, Kaștanov desprinse cu multă greutate o mică bucată de rocă. Această rocă, coezivă, foarte ciudată, avea o culoare galben-verzuie, cu mici impregnațiuni de metal alb-argintiu; după ce o cercetă cu lupa, zise foarte mirat:

— Știți din ce sînt formate aceste stînci? Constituția lor este asemănătoare cu aceea a aeroliților [19], din seria mezosideritelor semiferoase, masa principală fiind din olivin, cu incluziuni de fier și nichel.

— Și asta ce înseamnă? întrebă Makșeev.

— Nimic altceva decît că ipotezele geologilor despre compoziția stratelor mai adînci ale scoarței Pămîntului se adeveresc. Ne aflăm, probabil, în așa numita zonă de olivin [20]— zona rocilor grele, bogate în fier și identice în ce privește constituția cu meteoriții nemetalici ce cad pe Pămîntul nostru din spațiul cosmic; acești meteoriți sînt bucăți desprinse din planetele mici. Cred că vom întîlni roci metalifere compacte.

După ce îi ajunse și Gromeko, care între timp adunase un mănunchi de plante, urcară mai sus, pe costișe, pășind cu băgare de seamă prin iarbă, unde se puteau ascunde reptile veninoase. Într-adevăr, din cînd în cînd auzeau foșnete ce se depărtau de exploratorii noștri, cărora, firește, nici nu le trecea prin gînd să urmărească pe fugari.

În vîrful dealului se întindea o creastă stîncoasă. Pe stînci se încălzeau la soare o sumedenie de șopîrle mari, de culoare galben-verzuie, cu pete închise. Ele semănau într-atîta cu bolovanii de primprejur, încît Kaștanov apucă una din ele cu mîna, dar se alese cu un deget mușcat. Învățîndu-se minte, el încerca mai întîi cu ciocanul proeminențele stîncii, de teamă să nu greșească încă o dată.

Costișa dinspre miazănoapte a dealului, bătută de vînturi aducătoare de umezeală, era acoperită de o pădure deasă. Cu greu se putea pătrunde în adîncul acesteia, fără ajutorul toporului. Cercetînd și costișa dinspre miazăzi, exploratorii dădură de o poiană cu cîțiva copaci răzleți. Din vîrful dealului se vedeau împrejurimile pînă hăt departe. Spre sud, est și vest se întindeau pînă în zare dealuri asemănătoare, sau ceva mai înalte. La nord, însă, dealurile erau mai mici și mai împrăștiate, iar în depărtare, pe cîmpie se zărea o fîșie compactă de păduri, brăzdată doar pe alocuri de benzile argintii ale rîurilor.

Vînătorii cercetau depărtările din vîrful dealului, cînd deodată din pădurea care se termina pe versantul dinspre nord, la cîțiva metri mai jos de creastă, se ivi o turmă de mistreți. Mistrețul din frunte, cu păr lung și țepos de-a lungul șirei spinării, cu niște colți albi uriași, se opri pe loc și înălță capul. Ochii îi scînteiau de furie și își mișca rîtul cînd înainte, cînd înapoi, adulmecînd. În spatele său se grămădiseră mistreți și godaci de diferite mărimi. La înfățișare, aceste pluricopitate se deosebeau de mistreții cunoscuți zoologului prin faptul că erau mai mari.

— Iată că cina a binevoit să ni se înfățișeze singură! apuse Makșeev. Cred că un godăcel la frigare trebuie să fie delicios.

— Nu prea avem nevoie de carne, replică Gromeko, care se îngrijea de provizii. Ne-a mai rămas carne de ren.

— O rezervă nu strică însă, căci vînătoarea nu e întotdeauna norocoasă.

— Dar să știți că-i destul de riscant să tragi în mistreți, îi preveni Papocikin. Mistrețul înfuriat e un adversar de temut.

— Să urcăm mai sus, pe stînci, unde ei nu pot ajunge, și să doborîm vreo doi godăcei, propuse Kaștanov.

Se cățărară pe creastă, Makșeev își încărcă pușca cu alice mari și trase în godaci. Mistreții, în afară de trei godaci atinși și care se zvîrcoleau în iarbă, se împrăștiară care încotro; pe urmă însă mistrețul care conducea turma și celelalte animale dădură buzna spre stîncă și începură să se rotească la poalele ei, încercînd zadarnic să urce pe bolovanii alunecoși. Aceasta înfurie și mai mult fiarele. În timpul acestui asediu, vînătorii examinară mistreții de aproape și pe îndelete. După ce curiozitatea zoologului fu satisfăcută, se sfătuiră cum să procedeze mai departe.

— Ăștia sînt în stare să ne țină pe loc pînă mîine. Hrană au cît le poftește inima, noi însă nu. Și apoi, nu-i prea comod să stai aici, spuse Kaștanov. Hai să-i alungăm cu cîteva focuri de armă.

Între timp, Makșeev, care observa atent, de mult liziera pădurii, exclamă:

— Pe la marginea pădurii se furișează spre noi sau spre mistreți coșcogea dihanie. Nu-i văd decît spinarea gălbuie.

— Unde e?

— Uite acolo, i-am zărit adineauri spinarea, în fata tufișului de lîngă poiană. Priviți acum în dreapta tufișului.

Toți își ațintiră privirile spre tufișul arătat și, într-adevăr, în dreapta acestuia zăriră o namilă de culoare galben-închisă, ce înainta cu mișcări lente. Pe trupul jivinei se distingeau niște dungi de culoare închisă, transversale.

— O fi iar vreun urs? își dădu cu părerea Makșeev.

— Poate de data asta e un tigru, spuse Papocikin. Înaintează ca o pisică.

— Cred că e timpul să tragem, fu de părere Kaștanov.

— În cine tragem, în fiară sau în mistreți?

— Mai bine în mistreți. Dacă fug spre pădure, dau peste fiară, care îi va urmări. Dacă o iau în altă direcție, fiara își va schimba locul și o vom vedea mai bine sau vom trage în ea cînd ne va veni bine. Acum, însă, nu-i vedem decît spinarea și n-am putea ochi cum trebuie.

— Să tragem un singur foc în mistreți, iar trei arme să urmărească fiara.

Zoologul, care ședea pe o ridicătură a stîncii, ochi mistrețul care era capul turmei atunci cînd acesta sări cu picioarele din față pe ridicătură, căutînd să-și înfigă colții în cizma lui Makșeev. Glonțul porni de la o distanță mică și fiara fu ucisă pe loc. Restul turmei se înspăimîntă și porni în goană, spre pădure. Cînd mistreții ajunseră aproape de lizieră, în stînga lor sări ca dintr-un resort trupul de un galben închis al fiarei. Făcînd un salt de cîțiva metri, dihania ajunse mistreții. Doi dintre ei începură să se zbată în ghearele vrăjmașului, iar ceilalți se mistuiră guițînd în pădure.

— Nu e urs, e un tigru, exclamă Papocikin, care observase cu atenție animalul în clipa săriturii.

— Întocmai, încuviință Kaștanov. Cred că e din specia machairozilor, dacă judecăm după colții săi uriași de, pe maxilarul superior. Această specie era foarte răspîndita în perioada terțiară, dar a dispărut probabil pe la sfîrșitul ei.

— Din păcate însă ăsta o să ne scape. Ia priviți, și-a tîrît prada în pădure. Simte pe semne că vecinătatea noastră nu-i lipsită de primejdie! exclamă Makșeev.

— Ducă-se! Astăzi am adunat destul material, spuse Papocikin, care începu să măsoare mistrețul ucis. Ce ziceți, luăm cu noi și jivina asta, sau ne mulțumim cu godacii?

— Dacă e grasă, n-ar strica să-i luăm slănina, fu de părere Gromeko. O să putem frige mai ușor carnea. Pînă terminați cu el, eu mă duc să mai adun cîteva plante.

PILOT FĂRĂ VOIE

Kaștanov se apucă din nou să examineze stîncile. Makșeev și zoologul trebăluiau în jurul animalelor doborîte, iar Gromeko trecu pe versantul dinspre miazăzi și începu să coboare încet, strîngînd plante, printre care erau multe specii și genuri noi. Deodată, peste deal trecu o umbră uriașă, aruncată parcă de un noruleț, care ascunse soarele: zoologul și ajutorul său tresăriră, ridicară capul, și cînd colo, ce să vadă? O pasăre mare de culoare închisă, asemenea unui vultur, se rotea pe deasupra poienii.

Nu apucară ei să se dezmeticească bine, că pasărea se năpusti în picaj, îl apucă de spinare pe bietul botanist care stătea aplecat și porni cu el în gheare. Povara însă era prea grea, chiar pentru această pasăre puternică. Dînd din aripi pe cît îi îngăduiau puterile, pasărea zbura la o înălțime de numai patru metri, neputîndu-se ridica mai sus; se încăpățînă însă să nu-și lase prada, care atîrna neputincioasă în ghearele ei.

Papocikin și Makșeev puseseră repede mîna pe arme.

Papocikin însă coborî îndată țeava, spunînd:

— E încărcată cu alice și mă tem să nu-l rănesc. Makșeev, a cărui pușcă era încărcată cu glonțul destinat tigrului, ochi și trase cînd pasărea ajunse în dreptul său. Aceasta plană cîteva clipe, apoi dădu drumul botanistului și, după ce mai zbură puțin, se prăbuși pe stînci.

Vînătorii alergară într-un suflet la Gromeko, care zăcea leșinat pe povîrniș, cu fața în jos. Haina sa groasă din lînă tricotată era sfîșiată de ghearele păsării, dar cum ea nu i se mula pe corp, ci cădea larg, în cute, botanistul se alese doar cu cîteva zgîrieturi. Vînătorii îl aduseră în simțiri, îi bandajară rănile și după ce își reveni, Papocikin și Makșeev se cățărară pe creastă, ca să examineze pasărea. Era un grifon[21] de o mărime nemaiîntîlnită.

Avea anvergura aripilor de mai bine de patru metri, iar de la coadă la plisc măsura cam un metru și jumătate; penajul său era brun-închis în partea de sus, iar în partea de jos, mai deschis, cu dungi întunecate. În jurul gîtului aproape gol avea un guler mare de pene cenușii, iar la rădăcina uriașului său plisc o mare excrescență galbenă. O asemenea pasăre putea duce ușor un berbec, o capră, un godac, dar un om de șaptezeci de kilograme era pentru ea o povară prea grea. Pesemne că pasărea greșise, luîndu-l pe botanist drept un patruped de culoare brună care rătăcea prin iarbă.

Măsurară grifonul și-l fotografiară cu aripile întinse pe stîncă, pe care se cățărase și Gromeko, ca să-și vadă dușmanul. El spuse tovarășilor săi că în clipa cînd pasărea și-a înfipt pe neașteptate toate ghearele în spinarea sa, izbindu-l puternic din plin zbor, a crezut că se află în ghearele tigrului și și-a pierdut cunoștința.

— Ce-ar fi să ne întoarcem în tabără? propuse Papocikin. Ne-au atacat mistreții, grifonul, am văzut de aproape un tigru. Am face bine să nu ne punem prea mult norocul la încercare.

Istoviți de atîta umblet și emoții, exploratorii îi urmară bucuroși sfatul, luînd cu ei godacii, jamboanele și costițele grase de mistreț, plantele și probele de rocă.

Cînd se apropiară de cort, îl auziră pe Generalu lătrînd cu furie și se grăbiră să-i sară în ajutor. Ajunși pe pajiștea de pe malul rîului, văzură că Generalu se află în spatele cortului. O namilă de hipopotam dădea să iasă din apă. Jumătatea din față a corpului său se și afla pe usca! Matahala, pesemne, voia să pască sau să se tăvălească pe pajiște, dar o stingherea larma pe care o făcea cîinele. Hipopotamul privea nătîng cu ochișorii săi acest prichindel întărîtat, nemaiîntîlnit încă, și din cînd în cînd își căsca botul înfiorător, cu colți rari, lungi și cu limba uriașă, trandafirie. Văzîndu-i botul, Generalu începu să urle și să schelălăie de spaimă.

Cînd zări oamenii, namila se întoarse greoaie, se aruncă în apă cu o bufnitură surdă și o luă în jos, pe rîu, fără a scoate din apă decît spinarea lată„mătăhăloasă, cu negi mici.

— Ce bine că ne-am întors acasă, spuse Gromeko, dezlegîndu-l pe Generalu. Dihania asta ar fi putut face multe pozne: să rupă cortul, să ne facă praf lucrurile, să scufunde sau să găurească bărcile.

— Dar oare bărcile n-or fi pățit nimic? exclamă Makșeev și alergă spre mal, de unde îl auziră îndată strigînd: Una e aici, dar cealaltă a dispărut! O fi rupt blestemata asta de namilă parîma.

— Trebuie să ne luăm îndată după ea, pînă nu ajunge prea departe! strigă Kaștanov, care dăduse fuga și el la malul rîului.

Cei doi exploratori săriră în barcă, luînd cu ei pentru orice eventualitate armele, și porniră în jos pe rîu. Nu trecu mult și zăriră barca dispărută, care, spre surprinderea lor, nu plutea liniștit, dusă de curent, ci se învîrtea pe loc în mijlocul apei. Se apropiară iute de ea și Kaștanov fu cît pe-aci s-o prindă cu prăjina, cînd deodată ea se smuci în lături, de parcă ar fi fost vie și o luă la vale, dar mult mai repede decît dacă ar fi fost dusă de curent. Nu le rămînea decît să continue urmărirea. Makșeev vîslea din răsputeri, iar Kaștanov stătea cu prăjina pregătită.

— Să știi că o trage cineva! exclamă el cînd barca, de care între timp se apropiaseră, începu din nou să se îndepărteze, cu mișcări zvîcnite.

— N-o fi înhățat-o hipopotamul? Se prea poate ca frînghia să se fi înfășurat pe labele sale sau dihania să fi prins parîma cu dinții.

— Să știi că așa e, zise Kaștanov, cînd în, fața bărcii apăru spinarea lată și capul animalului, ieșit la suprafață să respire.

— Dacă tragem în namilă, o va lua și mai repede la vale sau va trage barca la fund.

— Nu ne rămîne decît s-o ajungem din urmă și să tăiem funia, altfel se duce pe copcă barca noastră.

Makșeev începu din nou să vîslească. Curînd, exploratorii prinseră barca cu prăjina. Cu ajutorul acesteia, ei izbutiră să se apropie de prora bărcii urmărite, lăsîndu-se remorcați de hipopotam. Kaștanov tăie cu o mișcare iute funia întinsă ca o coardă și capătul ei dispăru îndată sub apă.

— Dacă mai zăboveai puțin, n-aș mai fi avut putere să vîslesc, spuse Makșeev, abia trăgîndu-și sufletul după această goană. Îmi părea rău să stric un glonț, dar altfel i s-ar fi cuvenit lighioanei unul în spinare, ca să-i piară pofta de a mai face asemenea glume.

— Ne-am depărtat mult de cort, constată Kaștanov. Acum trebuie să vîslim împotriva curentului. Lasă-mă pe mine să vîslesc, iar dumneata odihnește-te.

Schimbară locurile, remorcară barca „fugară” și o luară încet în susul apei.

— Rîulețul nostru a devenit mai adînc, constată Makșeev, care încerca să împingă barca cu ajutorul prăjinei, fără a reuși să dea de fund, aflat la o adîncime de doi metri. Acum înțeleg cum de au apărut aici animale atît de mari. Nu trebuie să mai lăsăm bărcile pe rîu peste noapte, sau cînd pornim în explorare.

Cele două bărci pluteau încet pe apa tulbure între zidurile de verdeață ale tufișurilor și copacilor, care formau un hățiș de nestrăbătut. Unele tufe cu rădăcinile spălate de apa rîului își plecau ramurile deasupra apei. Pe florile mari, purpurii ale unei plante agățătoare necunoscute se legănau fluturi multicolori și bîzîiau roiuri de albine.

Apa clipocea la prora bărcii, vîslele se afundau ritmic în unde, iar în desiș răsuna ciripitul păsărelelor. Makșeev se aplecă peste marginea bărcii și începu să urmărească în apă peștii, care aici apăreau la suprafață, aici dispăreau în adînc.

— Cît e de minunată natura aici, dacă o privești din barcă, spuse el visător. Dar cînd cobori pe mal, nu poți străbate un desiș, nu poți face un pas fără să întîlnești vreo lighioană veninoasă sau vreo fiară. Nici nu-ți vine să crezi că după ce ai înfruntat zile în șir ghețurile, negura și vijeliile, plutim pe un rîu care curge în cavitatea interioară a Pămîntului nostru și că în apropierea acestor ghețuri există o natură care amintește pădurile virgine din Africa sau din America de Sud. Sînt curios să știu la ce latitudine se află regiunea Americii de Nord sub care ne găsim.

— Nu-i greu s-o afli dacă însemni pe hartă itinerariul nostru, începînd cu brîul de gheață. După părerea mea, sîntem încă sub Marea Beaufort — una din cele mai nordice regiuni ale globului, sau, în cel mai bun caz, sub tundra de pe litoralul nordic al Alaskăi. Acolo — frig năprasnic, sloiuri de gheață, urși albi, iar aici — vegetație luxuriantă, tigri, hipopotami și șerpi.

Între timp, Makșeev zări în apă, oglindindu-se clar, soarele. Ridică repede capul și exclamă:

— Iată-l în sfîrșit și pe roșcovanul nostru pe un cer senin!

Călătorii, obișnuiți să-l vadă pe Pluton numai printr-o perdea mai mult ori mai puțin deasă de ceață sau de nori, nu știau ce culoare are cerul deasupra meleagurilor de aici și nici cum arată acest sîmbure incandescent al Pămîntului. Acum, însă, pîcla se scămoșase sub forma de nori cumulus, prin care se zărea cerul senin, dar nu azuriu ca la suprafața Pămîntului, ci albastru închis.

Pluton se afla la zenit și diametrul său părea ceva mai mare decît diametrul aparent al soarelui.

Acest astru subteran sau „intrateran” semăna cu soarele cu puțin timp înainte de a apune, sau cu puțin timp după ce răsare, văzut prin masa groasă a atmosferei. Pe discul său se puteau distinge destul de multe pete de diferite mărimi.

— Acest astru central, sau adevăratul sîmbure al Pămîntului nostru se află în ultima fază de ardere. De fapt nu e decît o stea roșie care în curînd se va stinge. Nu mai are mult de trăit. Atunci, în cavitatea interioară se vor înstăpîni frigul și întunericul, iar această viață clocotitoare va pieri încetul cu încetul, spuse Kaștanov.

— Ce bine că am izbutit să ajungem aici și s-o studiem! spuse Makșeev. Dacă am fi venit doar puțin mai tîrziu, nu ne-ar mai fi rămas decît să facem calea întoarsă, deoarece ne-am fi aflat într-o beznă de nepătruns.

— Ușurel, ușurel, am spus „nu mai are mult de trăit” în sens geologic. Dacă socotim în anii pămîntești, asta înseamnă poate milenii întregi, așa că urmașii noștri îndepărtați vor mai avea posibilitatea să studieze această cavitate interioară și chiar s-o colonizeze.

— Foarte mulțumesc, dar nu găsesc prea ispititor să locuiești într-o țară condamnată să moară în bezna nopții veșnice!

FURTUNA TROPICALĂ

Această discuție însuflețită făcu să treacă timpul! pe nesimțite și în sfîrșit cele două bărci traseră la mal în locul unde se afla cortul. Papocikin și Gromeko îi așteptau cu cina. Carnea fiartă și friptura de godac, dreasă cu ceapă sălbatică, pe care botanistul o culesese pe deal, era minunată. Hotărîră că de aci înainte să dea preferință fructelor, rădăcinilor și ierburilor comestibile, pentru ca hrana lor să fie mai variată. Toate conservele de legume și pastele făinoase rămăseseră la campament și nu luaseră cu ei decît ceai, zahăr, ceva pesmeți și condimente ca: sare, piper și diferite concentrate, urmînd să se hrănească îndeosebi din vînat și pescuit. Trăgeau nădejde că vor putea găti mîncăruri mai gustoase cu verdețurile pe care le vor mai întîlni.

Noaptea aprinseră în apropierea cortului un foc uriaș și făcură cu rîndul de gardă, căci întîlnirea cu tigrul le arătase că ar putea fi atacați de diferite fiare. Și într-adevăr, fiecare santinelă auzi în desișurile din apropiere foșnete, trosnituri, fîlfîit de aripi și țipete de păsări speriate, iar Generalu ciulea mereu urechile și mîrîia.

A doua zi, în primele ore de navigație, ținutul nu se schimbă la înfățișare: ca și înainte se perindau dealuri împădurite pe costișele dinspre nord și pajiști pe costișele dinspre sud, iar de-a lungul malurilor se întindea pădurea ce părea că nu se mai sfîrșește. Către prînz poposiră pe malul stîng. După masă, Kaștanov și Gromeko porniră în explorare.

Pe aceste meleaguri descoperiră multe plante noi. Întîlniră chiar plante sempervirescente — mirtacee, lauracee și lauroceracee. Alunul atingea aici dimensiuni uriașe, rivalizînd cu stejarul, ulmul și fagul; pe versantul sudic creșteau fagi, chiparoși și gutui. Magnolii superbe, încărcate de flori mari, răspîndeau miresme îmbătătoare. În desiș, de-a lungul rîului, creștea bambusul și fel de fel de liane. La tot pasul Gromeko scotea exclamații entuziaste..

În ziua ceea, temperatura era de +25° la umbra, căci vîntul dinspre nord, care pînă atunci îi întovărășise pe exploratori, se potolise. Aerul încărcat de miresmele pădurilor deveni greu respirabil. Exploratorii se cățărau anevoie pe costișa dealului, leoarcă de sudoare, deși soarele lumina slab prin perdeaua de nori.

Din pricina zădufului, întreaga fire părea că încremenise, iar păsările și sălbăticiunile se refugiaseră la umbră.

Ajunși în vîrful dealului, Kaștanov și Gromeko se așezară să se mai odihnească și, întorcînd privirile înspre nord, ca să cerceteze împrejurimile, descoperiră pricina zăpușelii: la orizont se zărea, asemenea unui zid crenelat, cu turnuri fantastice, un nor uriaș, violet-închis, ce prevestea furtună, avînd în față un meterez albastru-purpuriu de nori învălurați, sub care scînteiau fulgere orbitoare; valul de nori se apropia cu repeziciune.

— Să dăm fugă la bărci, exclamă botanistul. În curînd va cădea o ploaie tropicală.

Coborîră amîndoi povîrnișul, împleticindu-se prin iarba înaltă și alunecînd în locurile mai abrupte. După vreo zece minute ajunseră la locul de popas, unde Makșeev și Papocikin îi așteptau nerăbdători, neștiind ce să facă. Se putea întîmpla ca micul lor cort să nu reziste ploii și probabil grindinei ce avea să vie. Și apoi, rîul ar fi putut ieși din albie și ar fi putut smulge copacii, așa că nici în bărci nu ar fi fost în siguranță. Cel mai bun lucru era, se pare, să descarce bagajele pe mal, să scoată bărcile din apă și să se adăpostească în tufișuri.

În vreme ce se sfătuiau cum să procedeze, Papocikin își aminti că pe cînd urmărea un șarpe mare de apă, văzuse mai jos, pe cursul rîului, la capătul dealului, o stîncă povîrnită, care îi putea adăposti de ploaie. Trebuiau însă să se grăbească, pentru că furtuna se apropia văzînd cu ochii. Săriră toți în bărci și o luară în direcția stîncii. Cîteva minute mai tîrziu bagajele se aflau la adăpost. Adăpostul era destul de încăpător, așa încît avură loc în el nu numai oamenii, cîinele și bagajele, ci și bărcile, din care făcură un fel de pavăză împotriva vîntului.

După ce alungară cîțiva șerpi, nu prea mari, care se aciuaseră prin crăpăturile stîncii, exploratorii putură contempla în voie priveliștea măreață a acestei catastrofe atmosferice.

Valul de nori albaștri-purpurii ajunse pînă la jumătatea cerului și ascunse soarele; privit de jos, el părea acum de catran. În cer se deschisese parcă un abis brăzdat de zig-zag-urile orbitoare ale fulgerelor, însoțite de tunete cum exploratorii nu mai auziseră vreodată. Bubuiturile asurzitoare se țineau lanț. Uneori se auzeau niște pîrîituri ca și cum cineva ar fi sfîșiat uriașe bucăți de pînză trainică. Alteori răsunau parcă salve trase de sute de tunuri grele.

Pădurea din apropiere prinse a fremăta sub primele rafale ale vîntului. Dinspre miazănoapte se apropie un uruit înfricoșător, care încetul cu încetul acoperi chiar și tunetul. Părea că vine în goană un tren uriaș, care prăvale totul în cale.

Exploratorii se făcuseră albi ca varul și priveau înspăimîntați în jur.

Vijelia stîrni vîrtejuri năprasnice. În văzduh se roteau puzderii de frunze, flori, crăci uscate, ramuri, tufe întregi smulse din rădăcini și păsări care nu apucaseră să se adăpostească în adîncul pădurii. Se întuneca tot mai tare. Cînd nu tuna, se auzeau șuierături și trosnete. Picuri de ploaie neobișnuit de mari și boabe răzlețe de grindină cădeau cu zgomot pe pămînt și în apa ce clocotea și spumega. Apoi se făcu întuneric beznă și numai cînd fulgerele brăzdau tăria, se vedeau pentru o clipită priveliști înfiorătoare. Părea că întreaga pădure se ridicase în văzduh și gonea mînată de ploaie și grindină. Tunetele erau atît de puternice, încît vorbele nu se deslușeau nici cînd erau strigate la ureche.

Dar cataclismul dură numai cîteva clipe. Începu repede să se lumineze, rafalele de vînt slăbiră treptat, vuietul și bubuiturile se depărtară spre miazăzi, iar ploaia aproape că încetă. În schimb, rîul se umflase mult și devenise roșu murdar. Apa înspumată căra frunze, crengi și copaci întregi. Pe cer se mai fugăreau scame de nori plumburii. În sfîrșit apăru și Pluton, luminînd vestigiile dezastrului pricinuit de furtună.

Exploratorii ieșiră din adăpost și priviră în jur. Lîngă bărci se strînsese un morman de frunze, ramuri și vreascuri, presărate cu boabe de grindină cît nuca. Cîteva crăci cu capetele ascuțite fuseseră zvîrlite cu atîta putere, încît găuriseră pereții de pînză ai bărcilor. Stricăciunile trebuiau reparate de îndată, astfel că exploratorii scoaseră ață, ace și bucăți de pînză gudronată și se apucară de lucru.

Repararea bărcilor le răpi cam un ceas. Între timp, rîul intră iarăși în albia sa, apa se curăță de crăci și frunze și călătorii putură să-și vadă de drum. Norul de catran dispăruse la miazăzi, după dealuri, și exploratorii avură prilejul pentru prima oară să privească bolta azurie, fără pic de nor, a cerului.

— Și cînd te gîndești, — spuse Papocikin, după ce se urcară în bărci, — că exact deasupra noastră, sub acest cer albastru, la o distanță de vreo zece mii de kilometri, se află un pămînt aidoma acestuia, cu păduri, rîuri și diferite sălbăticiuni. Ce interesant ar fi să-l putem vedea de aici!

— Distanța e prea mare, replică Kaștanov. Un strat de aer cu o asemenea grosime, încărcat cu firicele de praf și vapori de apă, nu poate fi destul de transparent, iar pămîntul, acoperit cu vegetație, răsfrînge prea puțină lumină și nu ar fi destul de vizibil.

— Ați observat ieri, pe cînd cercetam împrejurimile din vîrful nu prea înalt al dealului, că aici vizibilitatea este mult mai bună decît acolo, sus? întrebă Makșeev. Am putea cerceta cîmpia împădurită pe o distanță de vreo sută de kilometri, datorită faptului că suprafața pe care ne aflăm nu e convexă, ca pe pămînt, ci concavă. Ne aflăm parcă pe fundul unei străchini.

Teoretic, orizontul nostru ar trebui să fie nelimitat, astfel încît să putem vedea împrejurimile la o distanță nu de o sută, ci de cinci sute sau o mie de kilometri, înălțîndu-se tot mai sus, spre cer. Dar privite de la o distanță mai mare, straturile inferioare ale aerului nu mai sînt destul de transparente și contururile obiectelor se estompează încetul cu încetul, contopindu-se.

— Prin urmare, aici, linia orizontului nu poate fi atît de precis demarcată ca acolo, sus. De fapt, în Plutonia nici nu există orizont și nici nu-ți dai seama unde se termină pămîntul și unde începe cerul!

— Pînă acum, însă, noi nu am observat acest lucru din pricina cețurilor sau norilor care plutesc foarte jos.

Către amiază, rîul deveni mai larg, în schimb începu să curgă mai leneș, și de aceea se văzură nevoiți sa se ajute cu vîslele, ca să poată înainta mai repede.

În zidurile de verdeață de pe maluri se zăreau din loc în loc spărturi, pe unde dispărea o parte din apă sub forma unor brațe înguste sau de unde apa reapărea, întorcîndu-se în albia principală. În mijlocul rîului se iviră ostroave împrejmuite de stufăriș des, ce se înălța deasupra apei.

Pe cînd ocoleau unul din aceste ostroave, călătorii zăriră o spărtură în împrejmuirea de trestie; de aci pornea o potecă ce se pierdea în desișul verde. Makșeev îndreptă barca spre această spărtură, pentru ca exploratorii să poată debarca și cerceta ostrovul. Dar îndată ce prora bărcii se propti în țărmul nisipos, din hățișuri apăru capul unui tigru machairod. Doi colți de un alb strălucitor, lungi de cel puțin treizeci de centimetri, coborau din maxilarul superior, asemenea colților unei morse. Pesemne că fiara era sătulă și nu avea de gînd să atace; ea deschise larg botul, căscînd parcă, apoi dispăru în hățiș. Prezența acestei jivine înfiorătoare îi făcu să renunțe de a mai coborî pe mal. A doua zi, rîul deveni din nou mai îngust și curentul mai repede.

Vegetația căpăta, tot mai mult un caracter subtropical. Stejarii, fagii și arțarii dispărură. Locul lor îl luară magnoliile, laurii, arborii de cauciuc și alte plante, pe care botanistul le cunoștea numai după nume și după exemplarele plăpînde din sere. De altfel jucca, sagotierii și palmierii cu frunze în formă de evantai (Trachycarpus excelsus) puteau fi ușor recunoscuți din bărci.

Dealurile deveniră mai rare și mai scunde, însă mai late. Pe costișele lor creștea o iarbă bogată, înaltă pînă la brîu, iar pe alocuri se zăreau copaci răzleți sau grupuri de copaci, amintind fîșiile de pădure deasă din Africa Centrală.

Hățișurile se întindeau fără întrerupere de-a lungul malurilor, în locurile mai joase.

Exploratorii se opriră pentru a prînzi în apropierea unei coline, cu gîndul să pornească mai în adîncul ținutului, ca să studieze flora. Makșeev se învoi să rămînă pe mal, ca să păzească bărcile, iar ceilalți trei porniră spre colină, îndată ce terminară de mîncat.

MOVILA MIȘCĂTOARE

La început își croiră drum cu toporul în mînă printr-un hățiș de liane și tufe. Mai încolo însă, sub înalta boltă de verdeață a unor uriași eucalipți, mirtacee, lauracee și a altor copaci, unde totul era cufundat în umbră, pădurea deveni mai rară. Între grupurile de ferigi și trunchiurile de copaci pămîntul era acoperit de mușchi și orhidee nespus de frumoase. În văzduh roiau puzderii de gîze, jos însă domnea o liniște deplină. Cînd și cînd se zăreau șerpi sau șopîrle, care se furișau pe nesimțite.

Pe măsură ce se apropiau de poalele colinei, pădurea devenea tot mai rară, iar razele roșiatice ale lui Pluton răzbeau pînă la pămînt; aici era mai multă viață, mai multe tufe, mai multe ierburi și flori. Vînătorii dădură de o potecă ce șerpuia, printre copaci și o urmară, în nădejdea că îi va scoate din pădure. În frunte pășea Kaștanov, urmat de Papocikin. Exploratorii țineau armele pregătite și priveau cu luare-aminte înainte și în lături. Gromeko, care încheia șirul, se oprea adesea ca să adune plante.

Deodată, Kaștanov se opri și ridică mîna spre a le atrage atenția; din față se auzeau trosnituri puternice și un mîrîit înăbușit. Apoi, pe potecă apăru o namilă ciudată la înfățișare, care aducea cu ursul, doar că avea coada lungă, stufoasă, iar capul alungit, îngust.

— E un furnicar, șopti zoologul. Acest animal, care trăiește prin America de Sud, este foarte blînd, în pofida înfățișării sale fioroase și a ghearelor uriașe. Speciile cunoscute de noi sînt mult mai mici decît acesta. Cred că are peste doi metri înălțime.

Între timp, furnicarul îi zări pe oamenii care îi ațineau calea și se opri nehotărît.

— Să ne dăm la o parte, șopti zoologul. Să-l lăsăm să treacă prin fața noastră. Așa o să-l putem examina mai bine.

Vînătorii se dădură la o parte și se ascunseră în tufișuri. Furnicarul mai stătu pe loc cîteva minute, iscodind neîncrezător pădurea, apoi o luă încet înainte, oprindu-se la fiecare cinci-șase pași și privind în jur. Odată, cînd se opri, Papocikin reuși să-l fotografieze din profil. Auzind însă țăcănitul aparatului, animalul o luă la fugă, cu coada în vînt, legănîndu-se pe picioarele sale groase; din vîrful nasului pînă la capătul cozii, sălbăticiunea măsura pe puțin patru metri.

După ce ieșiră din pădure, călătorii ajunseră la poalele unui deal cu povîrnișuri line. Kaștanov privea cu ciudă această costișă uniformă, care nu-i făgăduia nimic, în vreme ce botanistul nu-și mai încăpea în piele de bucurie văzînd bogăția de flori necunoscute ce creșteau în iarba deasă; firește că se apucă de îndată să le adune. Deodată, geologul zări chiar la poalele dealului o movilă destul de mare, ca o cupolă. Coastele golașe ale movilei aveau un luciu metalic.

— Iată că m-am ales și eu cu ceva! exclamă el, scoțînd ciocanul și dînd fuga spre movilă, în timp ce Papocikin se căznea să prindă o șopîrlă de o specie necunoscută, care se refugiase într-un copăcel.

Cînd ajunse aproape de movilă, Kaștanov se opri uimit — pe ea nu creștea nici un fir de iarbă și toată suprafața sa era formată din lamele hexagonale, de culoare brună, cu chenar negru.

Mirat, geologul încercă să desprindă cu ciocanul o bucățică de rocă, dar ciocanul ricoșa.

Sperînd că în vîrf va găsi mai multe crăpături în rocă, Kaștanov urcă anevoie movila; deși aceasta era mai înaltă de trei metri, costișele sale erau cu desăvîrșire netede. În vîrf, însă, roca era la fel de compactă, astfel că zoologul scoase de la brîu o daltă mare, o vîrî în șănțulețul dintre două lamele și începu să lovească cu ciocanul în daltă, al cărei tăiș începu să se afunde în rocă.

Deodată, geologul, care stătea în genunchi, fu trîntit de o smucitură puternică. Abia avu timp să se prindă cu mîna de daltă, ca să nu vină de-a berbeleacul la vale. Smuciturile nu mai conteneau și Kaștanov privea nedumerit în juru-i; i se părea că tot pămîntul se pusese în mișcare, iar copacii se clatină.

— E un cutremur cumplit! strigă el tovarășilor săi, care se aflau la o distanță de vreo patruzeci de pași. Simțiți ce puternice sînt zguduiturile?

La auzul acestor cuvinte, Gromeko și Papocikin se priviră mirați, căci nu simțiseră nici o zguduitură. Cînd se uitară însă în direcția unde se afla Kaștanov, rămaseră încremeniți — movila cu geolog cu tot pornise încet pe costișa dealului.

După o clipă de buimăceală, alergară amîndoi să ațină calea acestei movile ciudate, a cărei parte inferioară nu se vedea din pricina ierbii dese. Cînd ajunseră mai aproape, Papocikin exclamă rîzînd:

— E o broască țestoasă uriașă! Piotr Ivanovici, te plimbi călare pe o broască țestoasă!

Între timp, movila se întorsese cu fața spre vînători și aceștia văzură cum de sub ea apare un gît destul de lung și o căpățînă hidoasă, avînd cel puțin mărimea unui cap de bou, acoperită cu nenumărate lamele. În botul căscat se distingeau niște dinți lamelari.

Dumerit, în sfîrșit, Kaștanov lăsă dalta înfiptă în carapacea broaștei, lunecă la vale și sări repede în lături. Abia acum observă coada uriașă a broaștei, care semăna cu o bîrnă. O lovitură dată cu coada ar fi fost de ajuns ca să-i rupă picioarele.

Simțindu-se liberă, lighioana o luă la goană de-a lungul pantei; capul și coada îi dispărură în iarbă. Acum semăna din nou cu o movilă golașă care se mișca.

După ce făcură haz de pățania geologului, care luase broasca țestoasă drept o movilă, iar mișcările ei drept un cutremur, Kaștanov zise, adresîndu-se tovarășilor săi:

— Cred totuși că dihania nu a fost o broască țestoasă, ci un gliptodon — animal din familia tatu-ului, care a trăit pe Pămînt prin Terțiar și anume în Pliocen, împreună cu furnicarii uriași, leneșii gigantici, mastodonții și rinocerii colosali. În America de Sud s-au găsit numeroase fosile ale acestor animale.

— Și noi am întîlnit în pădure un furnicar uriaș, îi aminti Papocikin.

— Tocmai, această. întîlnire m-a făcut să vă spun cele de adineauri. Căci dacă într-o zonă situată mai la nord, la granița ghețurilor, am întîlnit fosile vii ca mamutul, rinocerul, taurul primitiv, ursul cavernelor sau cerbul gigantic, animale care au trăit pe Pămînt în perioada postterțiară, de ce să ne mirăm că mai la sud,unde e atît de cald, s-au păstrat animale dintr-o epocă și mai veche — din Pliocen.

Cronologia geologică a vieții pe Pămînt este următoarea (din timpurile noastre spre adîncul vremurilor):

Perioade:

a. Cainozoică (era vieții noi)

Cuaternară

Terțiară

b..Mezozoică (era vieții mijlocii)

Cretacică

Jurasică

Triasică

c..Paleozoică (era vieții vechi)

Carboniferă

Permiană

Devoniană

Siluriană

Cambriană

d. Proterozoică (era cînd a apărut pentru prima oară viața)

e. Arhaică (era lipsită de viață)

În fiecare din aceste ere distingem perioada superioară, mijlocie și inferioară

— Și, mergînd mai departe, înseamnă că mai la sud vom întîlni probabil o faună și mai străveche, din Miocen, Eocen, Cretacic, Jurasic etc? întrebă zoologul cu o oarecare neîncredere.

— Nu m-ar mira de loc, replică Gromeko. De cînd am descoperit această lume ciudată din interiorul globului nostru, nimic nu mă mai surprinde, sînt gata să-i salut pe iguanodoni, pleziozauri, pterodactili, trilobiți [22] și celelalte minunății paleontologice.

— În cazul ăsta regret că nu am împușcat furnicarul sau gliptodonul! Cum vom dovedi că aceste animale mai există? Gliptodonul nici măcar nu l-am fotografiat.

— Poate mai întîlnim asemenea animale.

— De altfel trebuie să ne împrospătăm rezervele de carne, — zise Gromeko, — altminteri vom fi nevoiți să mîncăm numai slănină.

Vorbind de una, de alta, vînătorii urcară încet colina și ajunseră pe creastă, de-a lungul căreia se întindea o fîșie îngustă de tufe destul de dese; apoi, spre bucuria lui Kaștanov, zăriră niște deschideri de rocă, nu prea mari. Geologul începu să ciocănească de zor, dar Papocikin, care trecuse de tufe, îl opri, exclamînd:

— Mai încet! Pe versantul celălalt e o adevărată menajerie de ierbivore.

Kaștanov încetă să mai ciocănească, vîrî în buzunar o probă de rocă și, urmat de Gromeko, străbătu și el tufele.

Pe costișa sudică a dealului, ce cobora în pantă dulce, zăriră fel de fel de animale care pășteau în tihnă. Aproape de tot se afla o familie de rinoceri; ei se deosebeau mult atît de rinocerii păroși, cît și de cei care trăiesc în India și Africa. Erau niște animale bondoace, scunde, cu picioarele scurte, semănînd mai curînd cu niște hipopotami mărunți; după forma capului, ca și după cornul scurt și gros al masculului, vînătorii își dădură seama însă că au de-a face cu niște rinoceri. În loc de corn femela avea o excrescență de forma unei bătături mari. Puiandrul care se zbenguia lîngă mama sa semăna cu un caltaboș uriaș; ca să poată suge, el se culca la pămînt și se tîra pe sub pîntecul mamei. Aceasta, însă, înaintînd pe pajiște, îl strivea cu trupul său greoi și bietul animal protesta mînios.

Ceva mai departe pe povîrniș păștea o turmă de elefanți uriași. Examinîndu-i prin binoclu, Kaștanov fu de părere că sînt niște mastodonți; animalele se deosebeau de mamuți prin colții lungi și drepți, fruntea teșită și corpul mai lung.

În apropierea lor se aflau cîteva antilope uriașe, de culoare galben-brună, cu pete negre ca de leopard și cu coarne lungi asemenea unor săbii. Animalele înaintau în salturi, căci picioarele lor dindărăt erau mult mai lungi decît cele din față; la început, Gromeko le luă drept niște iepuri uriași.

Sub streașina pădurii zăriră animale și mai ciudate: jumătate girafe, jumătate cămile. Cu girafa se asemănau prin gîtul lor nesfîrșit de lung și capul încununat de niște cornițe mici, iar cu cămila — prin culoarea brună și forma trupului, cu o mică cocoașă. O pereche dintre aceste animale, care după Kaștanov erau strămoșii cămilei și ai girafei, înainta de-a lungul lizierei, rupînd cu ușurință rămurele și frunze ce creșteau la o înălțime de patru metri.

Prada cea mai interesantă pentru vînători erau antilopele și cămilo-girafele: de aceea, făcînd un ocol, Kaștanov se îndreptă spre cămilo-girafe, Papocikin — spre antilope, iar Gromeko rămase pe loc pentru a fotografia rinocerii și mastodonții.

Ispitit de înfățișarea durdulie a micului rinocer, care i se păru bun de frigare, Gromeko trase și doborî pe loc puiul care nu bănuia nimic. Părinții săi, în loc s-o ia la sănătoasa după cum se așteptase vînătorul, mirosiră cadavrul, apoi se năpustiră asupra botanistului, care avusese nesocotința să iasă din tufăriș. Dîndu-și seama de primejdie, el se ascunse din nou îndărătul tufelor și abia avu timp să sară în lături cîțiva pași, că în locul unde stătea cu cîteva clipe înainte se auziră trosnind crengi, și cei doi rinoceri apărură pe creasta colinei călcînd cu furie tufișurile și aruncîndu-le în lături cu boturile, pentru a alerga apoi mai departe. Cînd văzură însă că dușmanul lor dispăruse, făcură cale întoarsă și o luară la goană în direcția unde tufișul mișca ușor, trădînd prezenta vînătorului.

În momentul acesta, din direcția unde pășteau antilopele se auzi focul de armă tras de Papocikin și cireada o zbughi pe costișă în sus; în aceeași direcție se năpustiră și mastodonții, cu trompele în vînt și scoțînd sunete înfricoșătoare, de parcă ar fi suflat în niște trîmbițe.

Gromeko era într-o situație desperată: pe de o parte trebuia să nu-i scape din ochi pe rinoceri, fiind nevoit să fugă de colo pînă colo prin tufăriș ca să se ascundă, iar pe de altă parte, în direcția lui goneau antilopele și mastodonții. Dar botanistului îi trecu prin minte o idee salvatoare: cînd văzu că antilopele și mastodonții urcă în goană costișa, venind din direcții diferite, dar îndreptîndu-se cam spre același loc de pe creastă, el, în loc să alerge de colo pînă colo prin tufișuri ca să scape de rinoceri, o luă în jos pe pantă, prin intervalul dintre antilope și mastodonți, sperînd că aceste animale îi vor opri pe urmăritorii săi. Nădejdile sale se îndepliniră: străbătînd din nou tufișurile, rinocerii turbați de furie, se izbiră unul de mastodonți, celălalt de antilope. Se produse o învălmășeală de neînchipuit. Unul din rinoceri fu doborît și strivit în picioare, celălalt puse pe fugă antilopele și se luă după ele. Gromeko rămase învingător pe cîmpul de luptă.

Abia trăgîndu-și sufletul după această fugă deznădăjduită, el urcă din nou spre tufe, își luă pușca pe care o aruncase cît colo pe cînd îl urmăreau rinocerii, apoi începu să-și caute prada — micul rinocer din pricina căruia trăsese o spaimă strașnică. Îl găsi lesne, căci trupul rotund al acestuia, ca un poloboc, se vedea de departe prin iarba bătătorită. Pe urmă porni spre tovarășii săi și cu toții împreună, încărcați din greu cu piei de animale, țeste și carne, se îndreptară spre tabără, unde Makșeev îi aștepta îngrijorat de lipsa lor îndelungată. Acesta, deși rămăsese pe loc, vînase și el o jivină. O fiară de pradă se strecurase spre cort, ca să-l mănînce probabil pe Generalu, însă în loc de ospăț, se alesese cu un glonț în pîntece. Animalul semăna cu un lup, dar avea capul foarte mare și corpul de felină. Capul și gîtul erau împodobite cu o coamă destul de bogată. După părerea lui Kaștanov, fiara era strămoșul din Pliocen, al lupului de astăzi.

SE STINGE PLUTON

În vreme ce carnea de antilopă fierbea în cazan, iar în frigare se învîrtea întreg puiul de rinocer, exploratorii rînduiau bogatul material adunat în ziua aceea.

Lucru ciudat însă, lumina devenea tot mai slabă, făcîndu-se și mai roșiatică ca de obicei. Cînd exploratorii ridicară capul ca să vadă ce se petrece, constatară că cerul e senin, dar Pluton răspîndește o lumină mată, iar pe una din jumătățile discului au apărut cîteva pete mari, întunecate.

O dată cu slăbirea luminii începu să scadă și temperatura, care ajunsese în ziua aceea la +28° la umbra. Acest fapt îi bucură, dar îi neliniști! slăbirea luminii.

— Ce o să se întîmple dacă Pluton se stinge de tot? întrebă Gromeko, deoarece în timpul cinei constatase că lumina continuă să slăbească și că pe disc apar și mai multe pete.

— Și o să ne pomenim deodată în beznă, iar pe urmă o să se lase gerul polar? se îngrijoră la rîndu-i Papocikin.

— Și hainele noastre călduroase care au rămas departe, la nord, în cort! exclamă Makșeev.

— După părerea mea, fenomenul e trecător, zise Kaștanov. Judecînd după lumina lui roșiatică și după puzderia de pete, Pluton trece într-adevăr prin ultima fază a arderii sale. Dar această fază mai poate dura sute și mii de ani. Aștrii asemenea lui Pluton, pe care îi observăm în spațiul cosmic, pălesc uneori, se sting aproape, pentru ca apoi să se reaprindă. Rezervele de căldură din masa lor sînt încă foarte mari, iar scoarța care se formează la suprafață din cauza răcirii și care dă naștere petelor ce le vedem acum, este distrusă și topită mereu de aceste rezerve. Aștrii nu se sting dintr-o dată.

— Dar dacă Pluton încetează să mai ardă din lipsă de oxigen? Cred că oxigenul necesar arderii vine din atmosfera planetei noastre, pătrunzînd aici prin gura de la Pol.

— Mă îndoiesc, fiindcă în milioanele de ani de cînd arde, Pluton ar fi consumat tot oxigenul din atmosfera noastră și pămîntenii s-ar fi sufocat de mult în azot. Cunoaștem prea puțin încă procesele de ardere ale aștrilor cu lumină proprie și se prea poate ca ele să se petreacă altfel decît cele de pe Pămînt. N-ar fi exclus, ca acolo oxigenul să se formeze în urma dezagregării altor elemente chimice. Descoperirile din ultima vreme, în legătură cu dezintegrarea radiului, ne impun să ne schimbăm părerea despre stabilitatea acestor elemente, considerată cîndva drept o axiomă.

— Așadar, „prietene Horațio, mai există pe lume multe lucruri pe care nici nu le-au visat înțelepții noștri”, iar aici în Plutonia ne încredințăm în fiecare zi că Hamlet a avut dreptate, zise Gromeko, pentru ca apoi să le propună să profite de întuneric și răcoare și să se culce.

Viețuitoarele din pădure simțiseră și ele că în natură se petrece ceva neobișnuit. Păsările amuțiseră, iar locul ciripitului lor îl luară țipetele sălbăticiunilor, cuprinse de neliniște. În răstimpuri, Generalu urla prelung, înălțînd capul.

Dar exploratorii, care făcuseră un foc în fața cortului, dormeau somnul celor duși, fără să ia în seamă această larmă.

După cîteva ceasuri începură să se trezească unul cîte unul, deși era întuneric ca și înainte. Totul era învăluit într-o lumină roșiatică, crepusculară, iar pe discul lui Pluton se vedeau nenumărate pete, așa încît lumina slăbise aproape de tot. La această lumină, frunzișul și iarba păreau aproape negre, ca și cerul. În jur domnea o liniște adîncă — nici păsările, nici jivinele, nici gîzele nu mai dădeau semne de viață. Doar din cînd în cînd o adiere ușoară înfiora frunzișul copacilor. Se lăsase o tăcere grea, rău prevestitoare.

După ce se sfătuiră, ajunseră la concluzia că ar fi o mare nesocotință să se aventureze pe o asemenea lumină pe un rîu necunoscut, mărginit de o parte și de alta de păduri în care mișunau fel de fel de jivine, una mai primejdioasă decît alta. Și în afară de asta se puteau lesne lovi de un banc de nisip sau de un buștean ascuns sub apă, lucru nespus de periculos pentru bărcile lor de pînză.

— Ce ne facem însă dacă amurgul acesta ține săptămîni sau luni de zile? întrebă Gromeko. Rămînem pironiți locului? Nu uitați că avem merinde doar pentru vreo trei-patru zile.

— Ciudat mai ești și dumneata! îi răspunse Kaștanov. Nu scapi un prilej ca să faci cele mai sumbre presupuneri! Așteptăm și noi o zi-două, pe urmă om vedea dacă ne continuăm drumul sau ne întoarcem.

— Iar intre timp reparăm bărcile, construim o plută și ne vedem în liniște de gospodărie, adăugă Makșeev. În bărci a început să intre apa.

Tuturor le păru înțeleaptă această propunere și se apucară îndată de lucru, la lumina unui foc. Reparară mai întîi bărcile, pe urmă doborîră cîțiva bambuși mai lungi, care creșteau în preajma campamentului; această treabă le răpi destul timp, pentru că lemnarii noștri nu aveau la îndemînă decît un mic ferăstrău. Curățară apoi trunchiurile de crengi, le tăiară în bucăți de lungimea bărcilor și, legîndu-le laolaltă, făcură o plută lată de un metru și jumătate: pluta urmau s-o fixeze între cele două bărci și să transporte cu ea lucrurile mai mari, acoperindu-le cu piei de animale. Cele două bărci, împreună cu pluta, alcătuiau astfel un fel de bac solid, ușor și lesne manevrabil.

Munciră așa toată ziua. Cînd cercetară cu privirea discul lui Pluton, constatară că numărul și întinderea petelor nici nu crescuseră, nici nu se micșoraseră. De astă dată se culcară devreme. Lîngă cort ardea un focșor zglobiu. Generalu se lungise la intrarea în cort, iar călătorii trăgeau nădejde să doarmă în tihnă și să nu iasă afară decît din cînd în cînd, ca să mai arunce cîte un lemn pe foc.

Dar speranțele lor nu se împliniră întru totul. Îndată ce se făcea liniște în cort, în hățiș începeau foșnetele, iar Generalu își ciulea urechile și mîrîia. Cînd foșnetele încetau, se liniștea și cîinele. Apoi foșnetele reîncepeau, ca și cînd o fiară ar fi dat tîrcoale pajiștei, pîndind o pradă, dar fără a cuteza să se năpustească asupra, ei. Ca să nu stea toți treji, hotărîră să facă de gardă cu rîndul. Papocikin se așeză primul lîngă foc, cu arma în mînă. Foșnetele aci se apropiau, aci se depărtau, și zoologul se deprinse într-atît cu ele, încît adormi buștean. Focul se stinse încetul cu încetul și nu rămase decît o grămadă de jăratic.

Deodată, cîinele începu să latre cu furie. Papocikin se trezi și zări la marginea pajiștei o dihanie ce semăna cu un leu, dar cu coama mai scurtă. Din gura întredeschisă îi ieșeau niște colți ca ai tigrului machairod. Jivina rămase pe loc șovăitoare, iar Generalu, lătrînd desperat cu coada între picioare, se retrăgea mereu spre cort, la adăpatul focului.

Zoologul își veni repede în fire, duse arma la ochi, și trase în fiară, care se afla la vreo douăzeci de pași. Glonțul o nimeri drept în piept, dar ea avu încă destulă putere ca să facă un salt, nimeri în grămada de tăciuni, se arsese pe pîntec și se rostogoli spre cort; cu una din labele dindărăt lovi pînza cortului, sfîșiind-o de sus pînă jos, și atinse cizmele lui Makșeev, pe care acesta și le pusese la căpătîi. Zbătîndu-se în ghearele morții, jivina fu cît p-aci să izbească cu laba dinainte pe Kaștanov peste față, dar făcu țăndări un ceas de buzunar aflat pe pămînt într-o căciulă. Generalu, ghemuit la intrarea în cort, fu zvîrlit înăuntru dintr-o lovitură de labă, se alese cu cîteva zgîrieturi și căzu peste Gromeko, care dormea dus, lîngă peretele din spate.

Se iscă o învălmășeală de nedescris. În semiîntuneric se zvîrcolea și urla coșcogea dihanie, iar marginile cortului fluturau și erau sfîșiate de loviturile ei; în cort, Gromeko se lupta cu Generalu, care încerca să se ascundă în spatele său. Buimăcit de somn, Gromeko credea că fusese atacat de o fiară. Kaștanov nu izbutea de fel să găsească chibriturile, pe care le pusese în căciulă, lîngă ceas. Nu putea da nici chiar de căciulă. Papocikin striga de afară:

— Ieșiți mai repede afară prin spatele cortului. E un leu pe care nu-l pot ucide, fiindcă mă tem să nu nimeresc în vreunul din voi.

În cele din urmă, fiara mai întinse o dată convulsiv labele și rămase țeapănă. Makșeev dădu de chibrituri și aprinse o lumînare. Gromeko îl lăsă pe Generalu, apoi cei trei exploratori, îmbrăcați sumar, desfăcură cu teamă pînza din spatele cortului, ieșiră de-a bușilea afară și priviră în jur, ca să vadă ce s-a întîmplat. Se așezară în jurul focului stins și Papocikin nemaiavînd încotro mărturisi că adormise și nu mai alimentase focul, astfel că fiara se încumetase să-i atace.

Dihania răpusă era un leu cu dinții ca niște săbii, deși după conformația corpului semăna și cu ursul; numai forma capului și a labelor arăta că face parte din familia felinelor. Coama, nu prea mare, era aproape neagră, blana — galben-brună, iar coada nu avea pămătuf. Colții de pe maxilarul superior erau tot atît de înfiorători ca și ghearele de la labele-i uriașe.

Cînd cercetară stricăciunile pricinuite cortului, exploratorii constatară că aveau mult de reparat; la fel ca și la cizmele lui Makșeev. Ceasul lui Kaștanov, făcut zob împreună cu căciula sfîșiată și o chibritelniță strivită fură găsite după o îndelungată căutare, într-un colț al cortului.

Gromeko îl scoase de după așternutul său pe Generalu, care tremura ca varga; el examină cu băgare de seamă cîinele și-i spălă rănile. Apoi traseră leul mai la o parte și hotărîră să-și continue somnul. Makșeev rămase de gardă și restul nopții trecu în liniște. Dimineața, constatară că între timp se mai luminase, iar numărul și întinderea petelor de pe Pluton, parcă, parcă se mai micșoraseră. Hotărîră să mai aștepte și se apucară să repare cortul, apoi să măsoare și să jupoaie leul ucis. Către prînz se lumină bine de tot, iar ceva mai tîrziu, Pluton, care parcă își redobîndise puterea, topise cea mai mare parte a petelor ce-i acopereau discul. Lumina lui părea deosebit de strălucitoare după amurgul ce durase patruzeci de ore..

Făcură repede bagajele, încărcară bărcile și pluta și porniră pe rîu mai departe, de astă dată mai încet, fiindcă ambarcațiunea nu luneca destul de repede pe apă și trebuiau să vîslească tot timpul. Spre seară, priveliștea începu să se schimbe. Colinele de pe maluri erau din ce în ce mai scunde, iar apoi dispărură cu totul. Locul pădurii dese și ai hățișurilor îl luă acum o cîmpie cu crînguri răzlețe, în care predominau boababi gigantici. Numai de-a lungul malurilor se întindea o fîșie îngustă de ierburi buiace. Aici creșteau palmieri, bambuși, liane, trăiau fel de fel de păsări și cîteva specii de maimuțe. Pe cîmpie pășteau turme de antilope, mastodonți, rinoceri, cămilo-girafe, girafe și cai primitivi. În hățiș, lîngă rîu, mișunau tigri, hipopotami și cerbi.

REPTILE MONSTRUOASE ȘI PASĂRI CIUDATE

Noaptea poposiră pe un ostrov măricel. O bună parte a acestuia avea caracter de stepă. Numai de-a lungul malului se întindeau grupuri de tufe care alternau cu păpuriș. Ridicară cortul la capătul de nord al ostrovului, de unde se vedea cum rîul se împarte în două brațe, fiecare din ele cu o lățime de cel puțin o sută de pași.

După cină, o larmă neașteptată tulbură liniștea care domnea în jur. De pe malul opus al rîului răsunară niște chiote prelungi, de parcă ar fi strigat o mulțime de oameni. Din cînd în cînd un lătrat furios, întretăiat de urlete puternice, acoperea larma.

Din hățișul de verdeață ieși în goană, frîngînd trestiile și străbătînd tufișurile, o mică turmă de patrupede roșcate, cu pete albe; animalele se aruncară în apă, căutînd să se refugieze pe ostrov. După ele dădu năvală o haită de fiare pestrițe, care începură să înoate urlînd și lătrînd; ele se străduiau să izoleze de restul turmei un animal care rămăsese în urmă și care era, pesemne, la capătul puterilor.

După cîteva clipe, animalele fugărite ajunseră pe ostrov și trecură în goană pe lîngă cort; ele semănau cu niște cai, deși aproape că nu aveau coamă.

Animalul rămas în urmă reuși și el să ajungă pe ostrov înaintea fiarelor, dar urcă anevoie povîrnișul abrupt al malului și cînd ajunse sus, urmăritorii îl înconjurară urlînd și lătrînd. Animalul își adună ultimele puteri și începu să zvîrle cu copitele din față și din spate, ajutîndu-se și cu dinții. Dar această luptă inegală cu atîția dușmani nu putea dura mult. Evitînd loviturile, fiarele se strînseră roată în jurul victimei și așteptară ca ea să cadă istovită.

În acea clipă interveniră oamenii; trei focuri trase în haită doborîră două jivine și puseră pe fugă pe celelalte. Dar victima, sleită de puteri, nu putu profita de acest ajutor neașteptat. Cînd vînătorii ajunseră aproape de animal, el abia mai sufla. Pe gît avea o rană mare, pricinuită pesemne de colții unei fiare cînd haita atacase herghelia. Iată de ce victima, care în fuga ei deznădăjduită pierduse într-una sînge, ajunsese la capătul puterilor.

Examinînd dihăniile, vînătorii constatară că sînt niște mamifere primitive.

Fiarele erau de mărimea unui lup siberian, dar corpul și coada lor lungă și subțire semănau mai curînd cu acelea ale unor feline. Blana era brună, cu dungi galbene transversale pe spinare și coaste, și galbenă pe pîntece. Dinții erau aproape identici, părînd mai degrabă niște colți.

Victima semăna întrucîtva cu un cal. Nu era mai înaltă decît un asin mare, dar mai grațioasă decît acesta, căci avea picioarele subțiri, care se terminau fiecare nu cu o copită, ca la caii adevărați, ci cu patru copite. Numai copita din mijloc era mai dezvoltată, celelalte avînd o formă embrionară.

După ce examinară acest cal ciudat, Kaștanov și Papocikin ajunseră la concluzia că animalul e un cal primitiv, strămoșul cailor de astăzi, care seamănă la înfățișare cu lama americană.

A doua zi, călătorii avură priveliștea aceleiași cîmpii — o adevărată savană sau preerie, cu iarbă înaltă și grupuri de tufe și copaci de-a lungul malurilor rîului și pe nenumăratele ostroave. Pe unul din ostroavele mai mari văzură o turmă de titanoteri — animale înrudite îndeaproape cu hipopotamul și rinocerul.

Exploratorii aveau de gînd să tragă la mal, puțin mai jos, la adăpostul tufișurilor, ca să se apropie pe furiș de turmă și să ucidă un titanoteriu, dar întîlniră un animal și mai interesant — rinocerul cu patru coarne, reprezentantul pachidermelor străvechi. Colosul stătea cu picioarele din față în apă și se adăpa. Cînd pluta se apropie, el înălță capul hidos și căscă larg gura, ca și cînd ar fi vrut să înghită sau cel puțin să-i scuipe pe nepoftiții oaspeți. Pe maxilarul superior îi creșteau de ambele părți doi colți galbeni, lungi; la rădăcina nasului, între ochișorii săi, creșteau alături două coarne nu prea mari, cu vîrfurile în afară, iar de după urechi răsăreau alte două coarne, boante, ca niște cioturi.

Dar nu apucară exploratorii să tragă la mal și să se pitească îndărătul tufișurilor ca să fotografieze acest interesant animal, că el se depărtă de rîu, alergînd greoi în trap mărunt. Kaștanov și Papocikin se luară după el, în nădejdea că pînă la urmă se va opri. Dar deodată zăriră într-o pajiște o dihanie uriașă care stătea lîngă un copac înalt, rupînd frunze la o înălțime de vreo cinci metri. După forma trupului și culoarea pielii, animalul semăna cu un elefant gigantic; spinarea lui se înălța la vreo patru metri deasupra pămîntului. Capul și gîtul lung al animalului nu erau însă ca la elefant. Capul, relativ mic în comparație cu trupul uriaș, semăna cu acela al tapirului, avînd buza superioară mai lungă, fapt care îngăduia animalului să apuce lesne mănunchiuri întregi de frunze,

— Ce monstru o mai fi ăsta? șopti Papocikin. Are trup de elefant, gît de cal, cap de tapir și apucături de girafă.

— După părerea mea, — zise Kaștanov, — avem norocul să vedem un reprezentant rar al subfamiliei rinocerilor fără coarne, ale căror rămășițe s-au găsit de curînd în Belucistan; de aceea acest uriaș — cel mai mare dintre mamiferele terestre — a fost botezat beluchiteriu. El a trăit pe la sfîrșitul Oligocenului sau începutul Miocenului.

— Ce matahală? se minună zoologul. Cred că aș putea trece pe sub pîntecul lui fără să mă aplec, lăsînd doar capul puțin mai jos.

— Dacă am pune alături de această namilă un rinocer adult din India, spinarea acestuia abia ar ajunge pînă la pîntecul uriașului nostru, așa că rinocerul ar părea puiul lui.

— Ce păcat că niciunul din noi nu poate să stea lîngă el în timpul fotografierii, pentru ca mărimea lui să fie și mai evidentă, zise cu părere de rău Papocikin pe cînd fotografia. Deși pare inofensiv, nu m-aș încumeta să mă apropii de el; dacă ne-ar atinge din întîmplare cu piciorul, ne-ar rupe oasele.

— Fotografiază copacul împreună cu animalul; vom măsura pe urmă înălțimea copacului.

Vînătorii așteptară pînă ce beluchiteriul [23] se depărtă și cu ajutorul unei busole de mînă calculară înălțimea copacului. Apoi măsurară urmele namilei și constatară că ele sînt relativ mici în comparație cu mărimea animalului.

Spre seară zăriră pe țărmul unui ostrov o pereche de corifodoni — niște pachiderme uriașe, care prin forma corpului semănau cu titanoteriu.

Cînd dădu cu ochii de plută, masculul ridică capul și căscă un bot uriaș în care se vedeau, ieșind din fiecare maxilar, cîte doi colți ascuțiți, destul de lungi.

Exploratorii însă nu putură coborî pe uscat ca să vîneze, căci zăriră ceva mai departe pe mal o fiară uriașă, care își devora prada. Cînd văzu pluta, fiara se ridică și scoase un răget înspăimîntător.

Trunchiul de colos al animalului se sprijinea pe niște picioare scurte și destul de subțiri. Botul său lung semăna cu acela al ogarului. Fiara aducea într-atîta cu un tigru uriaș, încît exploratorii nu îndrăzniră să se apropie.

Așa se făcu că în ziua aceea nu reușiră să răpună niciunul din aceste animale pe care le întîlneau pentru prima oară.

A doua zi, pe cînd pluteau la vale, zăriră ici și colo, pe malurile rîului și pe ostroave cai, titanoteri, rinoceri cu patru coarne, antilope, creodoni — niște animale de pradă, precum și alte sălbăticiuni. După părerea lui Kaștanov, fauna aparținea în genere începutului perioadei terțiare.

După masă traseră la mal, ca să exploreze cîmpia și să vadă cum arată împrejurimile.

Lîngă un lac zăriră o dihanie care le stîrni curiozitatea. Ca și celelalte ierbivore, ea păștea liniștit, rumegînd iarba grasă.

Acest fapt îi liniști pe vînători; ei puseră însă din nou mîna pe arme, cînd, strecurîndu-se prin tufișuri spre malul lacului, ajunseră deodată în preajma namilei. Chiar și Generalu, care între timp se obișnuise cu toate aceste lighioane și care deosebea îndată animalele de pradă de cele ierbivore, se înspăimîntă și se lipi, mîrîind, de picioarele lui Makșeev.

— E un rinocer gigantic, șopti acesta, oprindu-se la adăpostul tufișurilor, ca să nu sperie dihania sau ca să n-o întărîte.

Dar numai la prima vedere animalul semăna cu un rinocer, deoarece avea un mic corn la rădăcina nasului. În schimb aducea cu un taur prin perechea de coarne mari, îndreptate înainte, ce-i creșteau pe frunte; în rest animalul se deosebea și de rinocer și de taur. Capul său era disproporționat de mare în comparație cu trupul, avînd aproape doi metri în lungime; partea dindărăt a țestei se lățea, transformîndu-se într-o creastă turtită și lată care, de departe, putea fi luată drept niște urechi uriașe, răsfrînte. De fapt, însă, creasta era numai o podoabă sau slujea poate pentru apărarea jumătății superioare a gîtului. Ea era acoperită de solzi mărunți, cu zimți ascuțiți pe margine. Acest guler sporea fără îndoială greutatea căpățînii, care și așa era uriașă și împiedica animalul să ridice capul.

Picioarele din față erau mult mai scurte decît cele dinapoi și de aceea animalul umbla cu partea dindărăt a corpului mai ridicată. Cînd capul și picioarele sale dispăreau în ierburile înalte, dihania semăna cu o movilă de vreo cinci metri înălțime. Corpul ei mătăhălos era acoperit cu o cuirasă din plăci rotunde, mai mari pe spate și pe coaste, mai mici pe șale, picioare și pîntece. Trunchiul se termina cu o coadă nu prea lungă, dar groasă, pe care animalul își sprijinea partea dinapoi a trupului. De la vîrful botului, ce părea că se sfîrșește cu un cioc ascuțit, pînă la rădăcina cozii, animalul măsura vreo opt metri.

— Asta zic și eu lighioană! șopti Gromeko, privind ca și ceilalți vînători neobișnuitul animal; acesta părea o movilă ce se mișca încet de-a lungul malului, devorînd iarba și tufișurile.

— Ce fel de animal o fi oare? întrebă Papocikin.

— Cred că e triceratopsul, un reprezentant al Ordinului dinozaurilor, din care făceau parte diferite reptile gigantice, răspunse Kaștanov.

— Care va să zică e o reptilă! Dar oare au existat reptile cu coarne? exclamă Makșeev.

— Ordinul dinozaurilor cuprindea fel de fel de reptile, și carnivore, și ierbivore, și mai mari, și mai mici, care au apărut în Triasic și au trăit pînă în Cretacic inclusiv.

— Iată-ne așadar și în plin Cretacic! [24]exclamă Papocikin. Cu cît o să plutim mai departe, cu atît o să întîlnim, probabil, mai mulți monștri din aceștia.

— Ar fi bine dacă toți monștrii pe care îi vom întîlni ar fi tot atît de blînzi ca acesta! spuse Gromeko. Drept să spun, nu m-aș bucura de loc să dăm ochii cu o fiară de pradă de o asemenea mărime. Nici n-apuci să tragi un foc de armă, că te și sfîșie.

— Îndeobște, animalele mari sînt greoaie! obiectă Kaștanov. După părerea mea, tigrul machairod e mult mai primejdios decît acești uriași.

— Aș da orice dacă l-am putea face să ridice puțin capul, — spuse Papocikin, — sau dacă am reuși să-l ademenim în cîmp deschis. Am făcut două fotografii, dar în niciuna din ele nu se văd picioarele și vîrful botului.

— Ce-ar fi să tragem în el! propuse Makșeev.

— Asta în nici un caz! Sau se va speria și va fugi, sau se va năpusti asupra noastră. Cred că o asemenea dihanie n-o dobori ușor nici cu un glonț dum-dum.

— Atunci să-l asmuțim pe Generalul.

După multă trudă izbutiră să asmută împotriva monstrului cîinele, care tremura și mîrîia. Generalu o luă la goană spre namilă lătrînd cît îl țineau fălcile, dar se opri la o distanță respectabilă. Acest atac al cîinelui avu însă un efect surprinzător. Dihania se aruncă în lac, ridicînd trîmbe de apă, și dispăru în vîltoarea tulbure.

Rîseră cu toții de această fugă rușinoasă, iar Generalu, mîndru de izbîndă, alergă spre mal și începu să latre cu furie spre undele tulburi, ce făceau cercuri, cercuri. După un timp, în mijlocul lacului răsăriră cele două coarne și gulerul reptilei care scosese capul ca să respire. Papocikin, care stătea tot timpul cu aparatul pregătit, fu nevoit să se mulțumească cu fotografierea capului, căci reptila, după ce înghiți aer, văzu pe mal pe ciudații săi urmăritori și se dădu din nou la fund.

Lîngă un alt lac, Generalu scoase din hățiș un întreg cîrd de păsări ciudate. Acestea semănau cu niște lebede mari, dar aveau corpul mai lung, gîtul ceva mai scurt, iar ciocul mult alungit, ascuțit și înzestrat cu dinți mărunți ca niște ace. Păsările înotau admirabil, cufundîndu-se din cînd în cînd pentru a prinde pește. Exploratorii reușiră să împuște una dintre ele. După ce o cercetă, Kaștanov fu de părere că este un hesperornis — o pasăre cu dinți, fără aripi, care trăia în Cretacic; la corp ea aducea cu pinguinii din zilele noastre. Aripile acestei păsări erau în formă embrionară; ele dispăreau cu totul în penajul moale, asemănător părului.

BRÎUL DE BĂLȚI ȘI LACURI

După ce timp de trei zile străbătură un ținut de șes uscat, exploratorii ajunseră în părțile de miazăzi ale acestor meleaguri, unde vegetația se schimbă dintr-o dată. Malurile rîului erau acoperite aici de o pădure de conifere, palmieri sagotieri [25].și nenumărate specii de ferigi, înalte cît un stat de om, cele mai multe dintre ele nemaiîntîlnite de exploratori. Plante, semănînd cu papura, alcătuiau hățișuri ce se înălțau din apă de-a lungul malurilor, iar bancurile de nisip erau acoperite de equisetacee, înalte de un metru și jumătate și cu un diametru de peste douăzeci și cinci de milimetri. Din hățișuri se-auzea un zumzet neîntrerupt, iar deasupra apei roiau gîze ciudate. Ele semănau cu libelulele, dar măsurau aproape patruzeci de centimetri în anvergura aripilor; corpul lor, cu un luciu metalic, era lung de vreo douăzeci de centimetri; unele erau de un galben auriu, altele de culoarea oțelului, verzi ca smaraldul, sinilii sau de un roșu aprins. Ele zburau în razele soarelui, roiau, se fugăreau, scoțînd sunete melodioase ca de castagnete!

Uimiți de această încîntătoare priveliște, exploratorii încetară să mai vîslească. Barca plutea încet, dusă de curent, iar ei priveau fermecați. Papocikin luă plasa de prins fluturi, și după multă trudă prinse o libelulă; dar cînd s-o scoată din plasă, insecta îl mușcă de deget; exploratorul se fîstîci și o scăpă.

Zidul des de verdeață de pe maluri nu îngăduia călătorilor să acosteze. Osteniți de atîta drum, ei căutau zadarnic cu privirile o pajiște cît de mică în care să poposească peste noapte.

Începu să li se facă foame, iar hățișurile de pe maluri deveneau tot mai dese.

— Trebuia să ne oprim la marginea cîmpiei! spuse Gromeko.

— Altă dată o să fim mai prevăzători, rîse Makșeev.

Pluteau kilometru după kilometru, dar în zidul de verdeață nu se vedea nici o spărtură. În sfîrșit, după o cotitură, zăriră pe malul stîng o fîșie verde cu vegetație pitică. O limbă lungă și îngustă de nisip înainta în apă, transformîndu-se într-un banc. Aici nu creșteau decît eqiuisetacee. În lipsă de ceva mai bun, hotărîră să se oprească aici și să curețe un locșor pentru popas. Traseră bărcile într-un golfuleț între limba de nisip și mal, scoaseră cuțitele de vînătoare și începură să doboare cu furie plantele. Din păcate această treabă nu era prea ușoară: tulpinile groase, tari din cauza siliciului. pe care-l conțineau în mari cantități, rezistau cuțitelor lor, iar cînd în sfîrșit le doborau, rămîneau niște cioturi ascuțite, pe care nu puteai nici să te așezi, nici să te culci.

— Hai să încercăm să le smulgem din rădăcină, propuse botanistul. Cred că nu sînt atît de bine prinse în această aluviune afînată a rîului.

Ideea se dovedi foarte bună: călătorii începură să smulgă plantele din pămînt, și după o jumătate de ceas curățiseră o porțiune de teren moale, îndestulătoare pentru a putea ridica cortul și a aprinde focul. Nu aveau însă cu ce să facă foc: equisetaceele verzi nu ardeau. Nu puteau să-și gătească mîncarea și nici măcar să-și fiarbă apă pentru ceai. Pe lîngă asta, din desișuri se înălțau roiuri de țînțari mari de douăzeci de milimetri, de care nu se puteau apăra decît cu ajutorul fumului.

— Stați puțin, zise Gromeko. Cînd veneam încoace, am zărit în apropiere trunchiul uscat al unui copac care ieșea din desiș. Hai să-l aducem aici.

Înarmați cu topoare și cu o funie, Gromeko și Makșeev desprinseră de plută una din bărci și o luară în susul apei. La vreo sută de pași de locul unde poposiseră, văzură un copac gros, uscat, cu cîteva crengi care ieșeau din desișul verde; dar copacul se afla la o înălțime atît de mare deasupra apei, încît nu puteau ajunge la el nici cu mîna, nici cu toporul.

— Să încercăm să prindem o cracă cu funia, poate se va rupe, propuse Makșeev.

Gromeko ținea barca pe loc, prinzîndu-se cu mîinile de ierburi, iar Makșeev aruncă frînghia peste o cracă groasă și începu să tragă de ea cu putere; ciotul nu ceda de loc, dar copacul începu să pîrîie.

— Lasă barca și ajută-mă să trag! strigă Makșeev.

Apucară amîndoi de frînghie, stînd în barcă, și începură să tragă cît puteau de tare. Rezultatul fu cu totul neașteptat: copacul se prăbuși lovind prora bărcii, care din cauza greutății începu să se cufunde. Gromeko abia avu timp să se apuce cu mîinile de ierburi, apropiind astfel pupa de mal. Între timp, prora bărcii dispăru în apă.

— Asta-i bună! Acum ce ne facem? exclamă Makșeev.

Ședeau amîndoi la pupa, cu picioarele în apă, ținîndu-se cu o mînă de ierburi, iar cu cealaltă de frînghie, care nu permitea ca apa să tragă copacul cu bucluc.

— Pe mal nu putem coborî, iar apa n-avem cu ce s-o scoatem, așa că nu ne rămîne decît să cerem ajutor, spuse Gromeko.

Începură să strige cît îi ținea gura. La început nu răspunse nimeni, dar în cele din urmă se auzi glasul lui Kaștanov, care întrebă ce s-a întîmplat.

— Veniți să ne dați ajutor și aduceți o găleată. S-a scufundat barca!

— Vin îndată! se auzi răspunsul.

În clipa aceea, în dreptul prorei cufundate a bărcii răsări o căpățînă uriașă de culoare verde-închis, cu un bot scurt și lat și ochi mici, sub o țeastă turtită. Dihania cătă un timp spre oameni, care înlemniseră. Apoi căscînd botul, în care se vedeau cîteva rînduri de dinți ascuțiți, începu să se cațere pe prora bărcii; firește, aceasta din pricina greutății, se scufunda tot mai mult. Din apă apăru gîtul scurt și gros al dihaniei, apoi o parte a trunchiului ei; cu ghearele de la labele-i late din față, ea se agăță de marginea bărcii.

Întrucît plecaseră după lemne, la cîțiva pași de locul de popas, vînătorii nu-și luaseră armele și se pomeniră fără apărare în fața unei reptile de o specie necunoscută, care, fără îndoială, era carnivoră și foarte puternică. Topoarele rămăseseră la prora, șt acum se aflau în apă, sub labele monstrului.

— Leagă repede un cuțit de mînerul vîslei! — strigă Makșeev, — iar eu am să încerc să țin în loc lighioana cu vîsla cealaltă.

Spunînd acestea, el scoase cuțitul și, ținîndu-l în dinți, apucă vîsla și o înfipse cu toată puterea în botul întredeschis al animalului. Primind o lovitură puternică în cerul gurii și în limbă, dihania, amețită, strînse convulsiv fălcile. Se auzi un pîrîit: dinții ascuțiți măcinau lemnul și se înfigeau în întăritura de tablă a vîslei. Dar Makșeev nu se lăsă. El băgă vîsla tot mai adînc în botul lighioanei, care o scurta într-una, măcinînd-o cu fălcile. Dihania scuipa așchii de lemn mînjite cu sînge.

Între timp, Gromeko izbuti să prindă, cu ajutorul curelușelor de la cizme, un cuțit mare de vînătoare de mînerul celeilalte vîsle. Postîndu-se în spatele lui Makșeev, el lovi fiara în ochi cu această suliță improvizată. Înnebunită de durere, dihania se aruncă într-o parte, smulse vîsla din mîinile lui Makșeev și dispăru, arătîndu-și pentru o clipă spinarea lată de un verde-închis, cu un rînd dublu de solzi pe spate și coada scurtă și groasă, care lovi apa cu atîta putere, încît cei doi vînători fură udați din cap pînă-n picioare.

Mișcările monstrului depărtaseră barca de mal și ea se scufundă de tot.

Între timp, Kaștanov, care se grăbea să le vină în ajutor, ajunse în apropiere de locul catastrofei; îndată ce apăru cu barca de după o cotitură, el văzu vîrtejul de apă stîrnit de monstru, dar nu putu să înțeleagă ce se întîmplase. În dreptul său, legănîndu-se pe valuri, aci cufundîndu-se, aci ieșind iarăși la suprafață, trecu în viteză copacul cu pricina; Kaștanov îl luă drept un crocodil și puțin a lipsit să-l lovească cu cangea. În vremea asta se auziră strigătele lui Gromeko, care nu avea de gînd să lase să-i scape prada doborîtă cu atîta trudă.

— Prinde trunchiul! Din el o sa ne facem lemne de foc!

Kaștanov prinse copacul cu cangea și se îndreptă în sfîrșit spre tovarășii săi, cărora apa le ajunsese pînă la brîu.

Nu trecu mult și exploratorii scoaseră barca afară, o goliră de apă, apoi se întoarseră la locul de popas, trăgînd trunchiul după ei. Aici îl găsiră pe Papocikin, care nu mai știa cum s-o scoată la capăt cu țînțarii, în vreme ce Generalu, pentru a scăpa de aceste gîze sîcîitoare, se vîrîse în apă pînă la urechi.

Traseră repede trunchiul pe mal, tăiară lemne, și în scurt timp focul pîlpîia vesel; equisetaceele aruncate peste lemne făcură un fum atît de usturător, încît țînțarii dispărură pe dată, în schimb Gromeko și Makșeev, care își uscau hainele la foc, începură să lăcrimeze.

După ce află de la tovarășii săi pățania cu monstrul de apă care îi atacase, Kaștanov spuse:

— Cred că a fost o reptilă dintr-o familie dispărută de pe suprafața planetei noastre prin perioada terțiară.

— Crezi că a fost un ihtiozaur [26]? întrebă Makșeev, care își mai amintea cîte ceva din cursul de paleontologie făcut la facultatea de ingineri de mine.

— Nu, nu cred, cel puțin judecînd după cele povestite de dumneavoastră. Ihtiozaurul era mult mai mare, iar capul său avea altă formă; în afară de asta, a trăit în vremuri mai îndepărtate, în Jurasic. Lighioana noastră aduce mai de grabă cu un crocodil mic, din Cretacic.

— Da, unui ihtiozaur nu i-ați fi venit de hac atît de ușor, — zise Papocikin, — iar pleziozaurul avea gîtul mai lung decît vîsla dumitale și v-ar fi înșfăcat fără să iasă din apă și fără să fi fost nevoit a intra în barcă..

— Fiți siguri că în curînd vom da ochi și cu asemenea reptile uriașe, — zise Kaștanov, — căci după cîte văd, pe măsură ce mergem pe rîu la vale, întîlnim reprezentanți ai unei faune din ce în ce mai vechi. Acum ne aflăm pe la mijlocul sau chiar la începutul Cretacicului.

— E adevărat, atît regnul animal, cît și cel vegetal seamănă tot mai puțin cu ceea ce ne-am obișnuit să vedem pe suprafața Pămîntului, adăugă Gromeko. Schimbările pe care le observăm sînt treptate și uneori nici nu ne dăm seama îndată de ele. Dar dacă stăm să ne gîndim, totul s-a schimbat în jurul nostru: au dispărut o sumedenie de specii foioase, de flori, de graminee, predomină palmierii, rogozul și gimnospermele, au apărut în număr mare criptogamele [27].

— Acest imperiu subteran ne mai rezervă multe surprize. Trebuie să fim cu și mai multă băgare de seamă. Nu trebuie să facem un pas fără arma încărcată cu gloanțe dum-dum!

— Eu zic să ne odihnim puțin, înainte de masă, apoi să mîncăm și să ne continuăm drumul pînă o să dăm de un loc mai potrivit. Aici nu avem lemne destule ca să facem un foc mare pentru a ne apăra de fiare, spuse Gromeko.

Propunerea fu primită îndată de toți. Traseră din apă barca avariată, ca s-o pună la uscat și s-o repare, îmbucară cîte ceva dormiră vreo două ceasuri la adăpostul fumului, apoi porniră iarăși la drum, luînd cu ei restul de lemne. Timp de vreo două ore nu văzură decît hățișuri de nepătruns, cu o fîșie de stuf și de equisetacee. În locurile mai liniștite, peștii plescăiau sau săreau din apă, ca să scape de urmăritori. Uneori, după ce peștii săreau din apă apărea pentru o clipă botul hidos al unei reptile, căscat să înghită, iar apoi se vedeau bulboane și cercuri în apă, care arătau că acolo se scufundase un corp voluminos. Din cînd în cînd, libelule ce zburau nepăsătoare se împrăștiau care încotro, ascunzîndu-se prin frunziș și păduriș de o pasăre mare, albastră, cu un cioc uriaș, care apărea pe negîndite ca o vijelie și înșfăca din zbor cîte o insectă ce nu se ferise la timp.

În cele din urmă, zidul de verdeață începu să se rărească, curentul slăbi, rîul deveni tot mai lat; în cele din urmă, acesta se transformă într-un lac, în mijlocul căruia se zăreau cîteva insulițe. Una din ele atrase atenția exploratorilor. Numai jumătate din ea era acoperită de o pădure înaltă și deasă; pe cealaltă jumătate se întindea o pajiște destul de mare,cu cîțiva copaci răzleți, în parte uscați. Exploratorii se grăbiră să coboare pe această insulă.

Pe pajiște creștea o iarbă măruntă, dar aspră; după ce o examinară constatară că e o specie de licopodiacee. Pajiștea se întindea în partea de sus a insulei. Din susul apei venea o boare plăcută. Aici aveau lemne din belșug, de aceea hotărîră să aprindă cîteva focuri mari la marginea pădurii, ca să alunge fiarele și să poată dormi în tihnă.

Cînd focurile prinseră să ardă cu flacără înaltă și norii de fum începură să învăluie pădurea, de aci se ridicară o sumedenie de păsărele și de gîze. Unele dintre ele cădeau jos, astfel că zoologul putu să strîngă o colecție interesantă de specii necunoscute. Apoi apăru în goană pe pajiște o dihanie ciudată și înfiorătoare, ca un porc țepos, dar de mărimea unui taur uriaș. Țepii animalului erau lungi de aproape un metru.

Zbîrlindu-se și devenind astfel o sferă uriașă și țepoasă, animalul trecu ca fulgerul pe lîngă călătorii uluiți și dispăru în stufăriș.

Dar nu trecu mult și din pădure dădu buzna, în salturi scurte și înalte, o fiară de culoare galben-brună, cu cap de pisică, coadă groasă și destul de lungă, picioarele scurte și botul turtit, rînjit, în care se vedeau niște dinți ascuțiți. Animalul semăna cu o vidră, mare, lungă de vreo doi metri, dar avea urechi mai mari și o coamă scurtă. Deși fiara nu voia în mod vădit să atace și se furișa spre apă, pe sub streașina pădurii, înfățișarea ei îl miră atît de mult pe Kaștanov, încît el o doborî cu un glonț bine țintit.

Într-adevăr, animalul era foarte interesant: nu avea nici incisivi plați, nici molari cu proeminențe ascuțite ca fiarele din perioadele mai tîrzii. Toți dinții erau mai mult sau mai puțin ascuțiți, avînd o formă conică, ca aceea a reptilelor. Numai dinții din față, care țineau locul incisivilor, erau ceva mai mici decît ceilalți și întrucîtva turtiți, dinții laterali erau scurți, iar colții de pe ambele maxilare depășeau în mărime ceilalți dinți, fiind mai proeminenți, în special cel de pe maxilarul superior.

— Iată un exemplar interesant de mamifer primitiv, care mai are dinți de reptilă, dar care e înzestrat și cu caracterele incipiente ale diferențierii, dezvoltate în perioadele mai tîrzii, spuse geologul.

Întrucît năvala animalelor din pădure încetă, exploratorii noștri putură să se bucure în sfîrșit de o odihnă binemeritată. Hotărîră, firește, să întrețină cu rîndul focurile, pentru a fi feriți de înțepăturile insectelor. În felul acesta dormiră liniștiți.

A doua zi înaintară printr-un ținut asemănător acelui străbătut cu o seară înainte. Rîul se prefăcuse într-un adevărat lac, cu o puzderie de insule. Curentul aproape că nu se simțea, astfel că trebuiră să vîslească tot timpul. Deasupra apei și a pădurii roiau libelule multicolore și gîndaci uriași cu coarne, avînd o lungime pînă la treizeci de centimetri; pe alocuri, zăriră și fluturi. Aripile acestor fluturi erau fiecare de mărimea palmei unui om. Din cînd în cînd apăreau păsări ciudate — și mai mari, și mai mici, de culoare albastră cu reflexe cenușii — care aduceau cu bîtlanul, dar aveau picioarele mai scurte, coada lungă, iar ciocul scurt, înzestrat cu dinți mărunți.

Reușiră să doboare din zbor o pasăre și Kaștanov explică tovarășilor săi că acest animal ciudat reprezintă o formă de trecere de la reptile la păsări. Pasărea era de mărimea unui cocor, avînd corpul acoperit cu pene albastre-cenușii; coada-i lungă nu era formată numai din pene, ca la păsări, ci și din nenumărate vertebre, ca la reptile, iar penele creșteau de ambele părți ale acestei cozi. Aripile aveau cîte trei degete lungi înzestrate cu gheare, ca și degetele de la picioare, astfel că pasărea se putea cățăra pe copaci sau pe stînci, agățîndu-se de ele și cu membrele anterioare.

Cercetînd-o, Kaștanov ajunse la concluzia că ea face parte din familia arheopterixului, fiind însă mult mai mare decît exemplarele găsite în depozitele jurasice superioare din Europa.

Spre seară, malul deveni scund de tot și pe întinderi mari se transformase într-un smîrc cu equisetacee și ferigi; deasupra smîrcului se înălțau pe alocuri grupuri de copaci ciudați adaptați mediului acvatic. Aci trăiau fel de fel de insecte mușcătoare, care se năpusteau cu furie asupra exploratorilor de fiecare dată cînd aceștia încercau să acosteze lîngă zidul de verdeață pentru a-și îmbogăți colecțiile, iar apoi îi urmăreau cu stăruință cîtva timp. Țînțari lungi de douăzeci și cinci de milimetri, muște mari cît un bondar, strechii și tăuni de peste patru centimetri, se întreceau parcă în a-i ataca pe oameni, care se vedeau siliți să dea bir cu fugiții; se nelinișteau însă la gîndul că vor fi nevoiți să înnopteze în mijlocul acestor nesuferiți vampiri.

Plutiră cîteva ceasuri prin această regiune de smîrcuri, vîslind de zor pentru a scăpa cît mai repede de aici. Probabil că în acest ținut regnul animal era format doar din insecte și păsări primitive în aer, precum și din pești și reptile, ascunse în apele tulburi și adînci, trădîndu-și prezența prin plescăituri și bolborosiri. Pesemne că patrupedele terestre nu puteau trăi pe aceste coclauri mlăștinoase.

— Ce animal terestru ar putea îndura mușcăturile unui „gnus” [28] atît de groaznic? spuse Gromeko folosind un cuvînt siberian pentru a numi acești vampiri.

Dar iată că dinspre miazăzi începu să sufle o boare răcoritoare și din cînd în cînd se auzea de acolo un vuiet monoton.

— Avem în fața noastră o mare sau un uriaș lac deschis, cu malurile golașe, spuse Makșeev, cel dintîi dintre exploratori care auzise vuietul.

— O mare? se minună Papocikin. Să existe oare și mări în Plutonia?

— De vreme ce există rîuri, ceea ce este neîndoielnic, ele trebuie să se verse la urma urmelor într-un bazin cu apă stătătoare. Doar n-oi fi crezînd că rîurile curg la nesfîrșit.

— Dar rîurile se pot pierde în lacuri mlăștinoase, ca acelea pe care plutim acum, sau pot dispare încetul cu încetul înghițite de nisipuri.

— Ai perfectă dreptate. Dar aceste rîuri sînt foarte bogate în ape și avem mai multe temeiuri sa presupunem că există un bazin deschis, iar lacul acesta, pe jumătate acoperit cu plante, nu este decît o intrare în el.

MAREA REPTILELOR

Toți ardeau de nerăbdare să afle ce mărime are acest bazin, și dacă nu cumva vor fi nevoiți să-și întrerupă expediția în inima Plutoniei, deoarece ar fi fost, firește, cu neputință să se aventureze în largul acestei mări nemărginite, în niște bărci de pînză.

După un ceas, la marginea fîșiei late a rîului-lac, unde curentul era aproape imperceptibil, apăru o dungă sinilie. Gurile rîului erau acum foarte aproape. Vîsliră cu nădejde și o jumătate de oră mai tîrziu se aflau la marginea lacului sau a mării.

Vegetația care creștea pe malurile rîului nu ajungea pînă la litoral, ci era separată de mare printr-o limbă de nisip. Probabil că valurile care spălau țărmul nu îngăduiau plantelor să prindă rădăcini în imediata apropiere a apei.

Exploratorii poposiră peste noapte pe această plajă, unde sufla briza mării și nu existau insecte sîcîitoare.

După ce descărcară lucrurile pe țărm și aprinseră focul, dădură toți fuga la marginea mării, ca să vadă cum e apa. Voiau să știe dacă marea e un bazin închis, cu apă sărată, sau un lac mare, de unde apele curg mai departe. Pe lîngă aceasta, doreau să facă o baie, fiindcă în ultimele zile, de cînd aflaseră că în rîu trăiesc reptile mari, renunțaseră la scăldat.

Se dezbrăcară repede pe țărmul moale, nisipos, și intrară cu toții în apă, care era puțin adîncă la mal. Abia la vreo cincizeci de pași de țărm, marea le ajunse pînă la brîu. Apa era destul de sărată, dar nu ca în oceanele de pe suprafața Pămîntului; ea putea fi comparată cu apa Mării Baltice.

După ce se răcoriră, exploratorii se așezară la sfat ca să hotărască cum să-și continue drumul. Constatară că marea nu e chiar atît de întinsă. În zare, spre miazăzi, puteau desluși țărmul opus chiar cu ochiul liber, iar dacă priveau printr-un binoclu bun vedeau clar un zid verde de desișuri, grupuri de copaci mai înalți și, pe alocuri, mase închise, liliachii — pesemne stînci și coaste rîpoase. Îndărătul zidului de verdeață, datorită concavității suprafeței pămîntului, distingeau de asemenea, dar mai puțin clar, o suprafață compactă, tot de culoare liliachie, iar ici, colo grupuri de munți înalți. Acest relief îi ispiti pe toți exploratorii, dornici acum să cerceteze și țărmul sudic. O asemenea călătorie avea depline sorți de izbîndă; pînă acolo nu puteau fi mai mult de patruzeci-cincizeci de kilometri și într-o zi liniștită, cu vînt ușor, prielnic, care le-ar fi îngăduit să folosească pînzele, ar fi putut porni la drum, fără riscuri prea mari.

Întrucît în ultimele zile, de cînd pluteau pe mlaștini și lacuri, nu vînaseră mai nimic, li se terminară proviziile de carne și seara nu mîncau decît cașă.

Atunci Makșeev și Papocikin se hotărîră să se apuce de pescuit; pe cînd se scăldau văzuseră pești mari și de aceea își luară undițele și porniră pe mal în susul rîului, spre locul unde apa acestuia ieșea din smîrcuri și era mai adîncă. Multă vreme flotorul rămase nemișcat și pescarii tocmai voiau să schimbe locul, cînd deodată undițele fură smucite cu putere.

Makșeev scoase undița și aruncă pe mal un pește de toată frumusețea, dar prada lui Papocikin era atît de grea, încît era mai, mai să rupă sfoara. De aceea el începu să tragă peștele spre mal, ca să-l prindă cu plasa. Dar iată că pe neașteptate apa începu să clocotească, undița fu smucită puternic și o lighioană neagră înșfacă peștele prins, cu tot cu cîrlig; pescarul nu avu timp să-i vadă decît spinarea acoperită cu solzi mari și coada scurtă.

În acea clipă, Makșeev era ocupat tocmai cu scoaterea peștelui din undiță. Cînd auzi plescăiturile puternice ale apei, strigă:

— Strașnic pește ai prins, Semion Semionovici! Trebuie să aibă pe puțin opt kilograme!

— Nu opt, ci opt sute! răspunse zoologul năucit. Mi-a rupt undița și dus a fost.

Makșeev sosi în grabă, aducînd și peștele pe care-l prinsese; era un animal nespus de ciudat, lat și turtit ca un calcan, acoperit cu solzi proeminenți, un fel de lamele de un centimetru pătrat, avînd coada cu o singură aripioară, ochii așezați pe o parte a corpului și țepi lungi pe șira spinării.

— Ce zici, ne putem încumeta să mîncăm asemenea lighioană? întrebă el cu îndoială în glas.

— Firește, seamănă cu calcanul, deși se deosebește întrucîtva de el. Cred că e un pește torpilă. De altfel, în genere, orice pește proaspăt se poate mînca, căci numai icrele, lapții sau membrana neagră care căptușește cavitatea abdominală sînt otrăvitoare, și asta doar la unele specii. Dacă aruncăm toate măruntaiele, putem mînca și un pește de o specie necunoscută. Afară numai dacă carnea lui miroase urît sau are prea multe oase.

— Dacă-i așa, atunci hai să mai pescuim. Dar cum arăta namila aia de pește care ți-a scăpat?

— Cred că n-a fost pește, ci o reptilă uriașă, care a rupt sfoara și a înghițit peștele cu tot cu undiță.

— Ehei, pesemne că și pe aici mișună reptilele: și noi care ne-am scăldat fără teamă în mare.

— Da, da, trebuie să fim mai prudenți. Să nu uităm că în Jurasic au trăit în mări — și ceea ce se întinde în fața noastră este probabil o mare de acest fel — reptile uriașe — ihtiozauri, pleziozauri și alte reptile răpitoare, pentru care era o nimica toată să taie un om în două cu dinții lor puternici.

— Dar rechini nu trăiau pe atunci?

— Ba da. Au apărut încă din Devonian și atingeau dimensiuni uriașe. S-au găsit dinți de rechini lungi de șaptezeci de centimetri. Închipuie-ți, numai, o gură garnisită cu asemenea dinți!

Pescarii aruncară din nou undițele și în scurtă vreme prinseră niște pești mari, ce semănau cu cega de astăzi. Peștii fură curățați îndată și nimeriră în ciorbă. Pe cînd ciorba fierbea, pescarii mai prinseră vreo zece asemenea locuitori ai adîncurilor.

După cină se așezară cu toții lîngă cort și, trăgînd din pipe, începură a făuri fel de fel de planuri pentru călătoria lor pe mare. Valurile scăldau cu un plescăit molcom nisipul presărat de cochiliile diferitelor moluște, care stîrniseră interesul zoologului.

În timp ce tovarășii se aflau la pescuit, geologul adunase o întreagă colecție de moluște și constatase că ele fac parte din ordinul amoniților [29].

— Priviți, — întrerupse Gromeko sfatul exploratorilor, — ce șerpi uriași!

La vreo sută de metri de țărm se înălță din apa mării un cap, apoi încă unul, așezate pe niște gîturi lungi. Capetele erau turtite ca la șarpe, iar gîturile se mișcau grațios. Aveai impresia că pe mare plutesc două lebede uriașe, negre, ale căror trupuri abia ies din apă.

— Nu-s șerpi, spuse Kaștanov, după ce privi atent animalele prin binoclu. Mă prind că sînt pleziozauri [30]. De altfel prezența lor într-o mare din Jurasicul superior nu mă miră de loc.

— Ce namile! se minună Papocikin, care urmărea și el prin binoclu mișcările animalelor. Cred că gîtul lor are cel puțin doi metri lungime.

— Oare n-o să le vină pofta să ne facă o vizită? întrebă Gromeko, care nu uitase încă pățania cu reptila apărută tam-nisam pe marginea bărcii.

— Mai știi! Cred însă că lighioanele astea se mișcă anevoie pe pămînt și în orice caz n-o să ne ajungă din urmă. Oricum, ar fi bine să ne încărcăm armele cu gloanțe dum-dum.

Dar monștrii marini nu vădiră nici o dorință de a ieși pe uscat; ei se cufundau mereu, în urmărirea peștilor. Înotînd încet de-a lungul țărmului, ochiau prada, apoi cu o mișcare fulgerătoare a gîtului și a capului o prindeau, o aruncau în aer și o prindeau de data asta dinspre cap, pentru ca țepii și solzii să nu-i stînjenească la înghițit. Mișcările pleziozaurilor erau foarte iuți și grațioase. Uneori se întîmpla însă ca prada să scape și atunci, urmărind-o, animalul aproape că sărea din apă, spărgea vijelios valurile și înainta cu gîtul întins.

Pescuitul cu care se îndeletniceau pleziozaurii, urmărit cu mare interes de exploratori, se sfîrși cu o încăierare. Lighioanele prinseseră concomitent același pește, pesemne destul de mare, și fiecare căuta să-l smulgă din gura celeilalte.

Unul dintre pleziozauri ieși învingător și o luă la sănătoasa. Celălalt însă îl ajunse din urmă și se încolăci în jurul gîtului dușmanului său, ca să-l silească să lase peștele. Gîturile încolăcite se zvîrcoleau, îndoindu-se cînd într-o parte, cînd într-alta. Trupurile negre se izbeau cu strășnicie, iar cozile scurte și membrele-lopeți loveau cu furie apa, ridicînd trîmbe. În cele din urmă, unul dintre luptători se înfurie, lăsă peștele, își înfipse dinții în gîtul adversarului și-l tîrî în adîncuri. Apa se mai învolbură multă vreme în locul unde dispărură monștrii.

După un ceas, Gromeko și Kaștanov, care strîngeau pe țărm lemne aduse de valuri, pentru focul din timpul nopții, zăriră o matahală neagră purtată de talazuri. Matahala înainta de-a lungul țărmului, apropiindu-se încetul cu încetul. În cele din urmă se opri, nimerind, probabil, pe un banc de nisip.

După ce se întoarseră cu lemnele la cort, unde îi găsiră pe ceilalți dormind, cei doi exploratori dezlegară o barcă și porniră spre locul unde se zărea matahala. Ajunși aci, constatară că e unul din pleziozauri, pe leșul căruia se adunaseră o mulțime de păsări mari de pradă; alte păsări mai mici se roteau în aer, așteptîndu-și pesemne rîndul la ospăț și scoțînd țipete care aminteau orăcăitul unor broaște uriașe. În zbor, ele se mișcau ca liliecii.

Din cîteva împușcături, exploratorii alungară păsările, astfel că putură să se apropie de leș. Capul lighioanei și partea de sus a gîtului abia se mai țineau de bucățile de piele sfîșiate de dinții adversarului. Leșul plutea cu burta în sus, iar uriașele sale membre-lopeți se vedeau deasupra apei. Pîntecul animalului era acoperit de o piele verde-brună.

Pleziozaurul nu putea fi scos pe țărm — corpul său măsura mai bine de doi metri lungime, coada era ceva mai scurtă, iar gîtul era și mai lung; membrele posterioare aveau aproape un metru și jumătate.

Păsările doborîte erau niște reptile zburătoare [31]. și făceau parte din două specii diferite: unele întreceau în mărime un vultur obișnuit, iar altele erau cît o rață mare.

Păsările aveau capul uriaș, ciocul înzestrat cu dinți, și trupul golaș; o membrană cutanee unea membrele anterioare cu cele posterioare, ca la lilieci. Păsările mai mici aveau o coadă lungă.

TRAVERSAREA MĂRII

A doua zi, vremea era prielnică pentru navigație. Cerul se înseninase aproape cu desăvîrșire și dinspre miazănoapte sufla un vînt ușor, care, fără a ridica valuri prea mari, le îngăduia exploratorilor să folosească pînza. Pregătindu-se de drum, exploratorii cercetară cu băgare de seamă bărcile și pluta, apoi întinseră pînza cortului între două prăjini care slujeau drept catarge. Deasupra lemnelor aruncate de valuri și făcute piramidă pe țărm de Makșeev înfipseră o prăjină cu un steag alb, care trebuia să le servească drept punct de reper la înapoiere. Ceva mai departe de țărm, la marginea hățișului, unde nu puteau să ajungă valurile, săpară în nisip o groapă: aci puseră toate colecțiile adunate: probele de rocă, ierbarele, țestele, oasele și pieile animalelor, ca să nu le ude în timpul călătoriei și să nu transporte o povară în plus. Deasupra gropii, pe care o acoperiră cu pămînt, înălțară o altă piramidă de lemne, pentru ca fiarele să nu le dezgroape avutul, atrase de mirosul pieilor. Într-o sticluță atîrnată de piramidă puseră o scrisoare în care făcură o scurtă descriere a drumului parcurs de expediție de la cort pînă la țărmul mării.

După ce terminară toate treburile, exploratorii se suiră în bărci și porniră la drum, îndreptîndu-se către miazăzi, spre țărmul opus, care se zărea în depărtare. După ce ambarcațiunea lor ajunse la oarecare distanță de coastă, vîntul umflă pînzele și începură să înainteze mai repede.

Abia cînd se depărtară de țărmul nordic al mării, exploatatorii putură să-și dea seama mai bine de caracterul general al acestei mări. De o parte și de alta, la răsărit și la apus de gura rîului Makșeev, țărmul era mărginit de același zid de verdeață, spart doar în cîteva locuri de gurile unor rîuri asemănătoare. Piramida cu steagul în vîrf se contura clar pe fundalul verde. Dincolo de hățișuri nu se zăreau nici dealuri, nici colnice. Probabil că regiunea litoralului avea pe o întindere mare înfățișarea unei cîmpii joase, acoperită în întregime de păduri și bălți.

După ce plutiră vreo două ceasuri, hotărîră să se mai odihnească, lăsînd ambarcațiunea să înainteze mînată doar de vînt.

Marea era aproape cu desăvîrșire calmă. O boare dulce încrețea ușor fața pustiului de apă. Aici adîncimea era mare, căci sfoara cu greutate la capăt, lungă de o sută de metri, nu atingea fundul. Alte mijloace pentru măsurarea adîncimii exploratorii nu aveau. După ce se odihniră, apucară din nou ramele și vîsliră încă un ceas.

Acum se aflau cam în mijlocul mării, judecînd după faptul că ambele țărmuri păreau la aceeași distanță. Curînd vîntul se înteți și vasul porni mai repede. Începură să deslușească bine stîncile negre, liliachii și roșiatice, mai scunde pe țărm și din ce în ce mai înalte spre inima ținutului. Stîncile se înșirau de-a lungul țărmului, iar în dreapta lor se ridica zidul verde al pădurii; și mai la dreapta, acest zid dispărea, lăsînd locul unor dealuri înalte, roșiatice, care pe alocuri ajungeau pînă la marginea mării, iar în unele părți erau despărțite de apă de o fîșie îngustă de vegetație.

Pe măsură ce se apropiau de țărm, marea prindea viață; apărură meduze uriașe, măsurînd în lățime pînă la un metru. Corpurile lor străvezii, gelatinoase se legănau pe valuri. Cînd exploratorii încetau să vîslească, puteau desluși în apă cîrduri de pești mari și mici. Cîteodată zăreau diferite specii de nautilus, care pluteau cu pînzele desfăcute. Tentaculele lor roșii se conturau clar pe albul imaculat al cochiliei.

La vreo doi kilometri de țărm, locuitorii mării se înmulțiră. Ici-colo, algele alcătuiau adevărate insulițe plutitoare și vîslele răzbeau cu greu prin această masă verde; o dată cu algele, vîslașii scoteau din mare cochilii mărunte, insecte și fel de fel de peștișori.

Navigatorii aruncară din nou sonda lor improvizată; adîncimea era aici de douăzeci și cinci de metri. Acum deslușeau bine la poalele stîncilor o linie albă — spuma valurilor care se spărgeau de țărm.

Pînă aici exploratorii plutiseră cum nu se putea mai bine, de parcă ar fi făcut o călătorie de plăcere. Dar pe urmă le fu dat să treacă și prin clipe grele. Cam la un kilometru de țărm, la vreo treizeci de metri de ambarcațiune, apăru, din apă capul unui pleziozaur. Mișcîndu-și grațios gîtul lung, animalul le ieși în întîmpinare. Reptila înota alene, cercetînd din ochi oamenii. Pesemne că lighioana, văzînd ambarcațiunea, a crezut că aceasta e o dihanie uriașă, nemaiîntîlnită pînă atunci.

Armele cu gloanțe dum-dum erau gata pregătite. Cînd pleziozaurul se apropie mai mult, răsunară două detunături, amîndouă gloanțele loviră în plin. Gîtul grațios al lighioanei tresări, sîngele țîșni din botu-i întredeschis, capul îi căzu neputincios într-o parte și animalul începu să se zvîrcolească în apă, stîrnind valuri atît de mari, încît exploratorii trebuiră să se depărteze cît mai repede, ca să nu se scufunde.

Vîsleau din răsputeri spre țărm, cînd, pe neașteptate, ridicînd două rînduri de valuri, ca un submarin, trecu repede pe lîngă ei o matahală neagră; din apă nu se zărea decît o spinare cafenie și o căpățînă uriașă, alungită, semănînd cu un cap de crocodil. Cu botul întredeschis, înzestrat cu o puzderie de dinți ascuțiți, monstrul gonea spre pleziozaurul muribund, în nădejdea unei prăzi ușoare.

— E probabil un ihtiozaur! exclamă Kaștanov, urmărind cu privirea fioroasa reptilă.

— Dihania asta e mai primejdioasă decît ailaltă, observă Makșeev. Pentru ea e o nimica toată să înșface un om și să-l taie în două, cu fălcile-i puternice.

— Unde mai pui că e foarte greu s-o observi și s-o împuști în apă, spuse Gromeko.

Țărmul era aproape; înainte de a acosta, navigatorii avură prilejul să vadă un pui de ihtiozaur care vîna pești. Aceștia, vrînd să scape, săreau din apă, așa cum sare rîbița, boișteanul sau văduvița cînd sînt urmăriți de știucă; de altfel botul ihtiozaurului semăna mult cu un bot de știucă.

Ferindu-se de valurile care spumegau la poalele stîncilor golașe, exploratorii vîsliră spre malul scund, mărginit de un zid verde, unde se vedea un loc neted, nisipos, bun pentru popas. Lîngă țărm, însă, apa era atît de mică, încît fură siliți să se dea jos și să tragă ambarcațiunea după ei. Traversarea durase cu totul vreo șase ceasuri. Era către amiază, iar după masă și odihnă puteau să dea o raită prin împrejurimi, căci mai rămînea destul timp. Traseră pe uscat pluta și bărcile, făcură cortul și începură să gătească mîncare. Cu acest prilej constatară că mai aveau foarte puțină apă de băut.

— Am procedat fără pic de socoteală, spuse Papocikin. Cine știe dacă o să găsim aici apă de băut. Trebuie să ne luăm apă pentru cîteva zile.

— Dacă nu găsim apă, va trebui să facem calea întoarsă pe mare, aproape fără să fi cercetat țărmul acesta, spuse Gromeko.

— Cred că îngrijorarea voastră e fără temei, îi liniști Kaștanov. Dacă țărmul ar fi fost lipsit cu totul de vegetație, am fi luat cu noi, firește, apă de băut. Însăși pustietatea litoralului ne-ar fi îndemnat s-o facem.

— Sînt sigur că o să găsim prin apropiere un pîrîiaș sau un izvor, — zise Makșeev, — altfel ar fi inexplicabilă vegetația asta atît de bogată.

După ce mîncară și se odihniră, zoologul și botanistul plecară în pădure după apă, iar Kaștanov și Makșeev porniră în explorarea stîncilor de pe țărm, la răsărit de tabără.

Toți își luară armele încărcate cu gloanțe dum-dum pentru eventualitatea că vor întîlni reptile terestre sau alte fiare. Pe Generalu îl legară lîngă cort, iar la cîțiva pași mai încolo făcură un foc mare, ca să alunge oaspeții nepoftiți.

MILIOANELE ȘI MILIARDELE LUI MAKȘEEV

Stîncile din apropiere erau aproape negre, cu pete sau eflorescențe roșii și galbene la suprafață, fiind alcătuite din magnetită — minereu de fier. Fiecare lovitură de ciocan scotea la iveală acest minereu. Numai pe alocuri se observau pungi și incluziuni de altă rocă, închisă la culoare.

— Ce imense bogății zac aici nefolosite! exclamă Makșeev, după ce examinară cîteva stînci de pe țărm și găsiră pretutindeni minereu, care doar la suprafață era puțin alterat și oxidat.

— Da, aici s-ar putea deschide o mină care să furnizeze minereu întregii populații a globului pămîntesc, observă Kaștanov. De bună seamă însă că mai întîi ar trebui să se construiască o cale ferată prin Plutonia și prin Țara lui Nansen și să se aducă spărgătoare de gheață gigantice în Marea Beaufort.

— Asta e o problemă de viitor, și probabil de un viitor nu prea depărtat! Cînd acolo sus se vor micșora rezervele de minereu de fier, întreprinderi și mai fanteziste ca aceasta vor părea avantajoase și vor fi necesare omenirii.

Cam la un kilometru de locul unde începeau stîncile trebuiră să întrerupă cercetarea țărmului din pricina mării, ale cărei valuri se spărgeau chiar la poalele stîncilor abrupte, fără a lăsa măcar o potecă cît de îngustă pentru trecere.

— Restul litoralului va trebui să-l cercetăm din barcă, pe o vreme mai liniștită, zise Makșeev.

— Ce-ar fi dacă deocamdată am încerca să ajungem sus printr-una din trecătorile pe care le-am zărit adineauri, propuse Kaștanov.

O luară puțin înapoi și intrară în prima văgăună, care părea că se împlîntă în stîncile de magnetită.

Gura văgăunii era astupată de uriașe blocuri de minereu, pe care exploratorii izbutiră cu mare greutate să le escaladeze.

În timpul acestor exerciții sportive, Makșeev se opri deodată, cuprins de uimire.

— Ia priviți, ce-o fi asta? exclamă el, arătînd un filon de un galben strălucitor, lat de vreo cinci-zece centimetri, care străbătea un bloc uriaș de magnetită. Fac prinsoare că e aur curat!

— Ai perfectă dreptate! răspunse Kaștanov. E aur în stare nativă și de un titlu destul de ridicat.

— Ce bogății zac aici! exclamă fostul căutător de aur. Am văzut zăcăminte de aur în California și în Alaska, dar un filon ca ăsta n-am mai întîlnit și nici n-am auzit să existe pe undeva.

— Nici eu n-am avut prilejul să citesc despre asemenea filoane, încuviință Kaștanov. Să nu uităm însă că el străbate numai blocul, nu și stînca, așa că, la urma urmelor, are cel mult cîteva zeci de kilograme.

— Dacă există un filon în blocul acesta, de ce nu s-ar continua în stînca din care s-a desprins blocul?

— Tot ce se poate! Desigur, o să mai căutăm, dar e posibil să găsim filonul într-o stînca inaccesibilă și atunci o să privim la el cu jind ca vulpea la struguri.

— Nu există stînci inaccesibile dinamitei și lucrărilor miniere! exclamă cu înflăcărare Makșeev. Numai de-am descoperi noi aur!

— Cred că interesul nostru în această descoperire ar fi pur teoretic. Cu bărcile noastre nu putem transporta nici măcar o sută de kilograme de aur, dar’mite o tonă!

— Ce-are a face! Luăm cît putem, pe urmă trimitem o expediție specială în adîncul Pămîntului, în căutare de aur.

După ce examinară stîncile ce se înălțau la intrarea în văgăună deasupra unui morman de blocuri și se încredințară că nicăieri nu mai există aur, geologii urcară prin trecătoare, care mai departe se lărgea. Pereții ei se ridicau drept în sus, iar fundul era presărat cu pietriș și sfărîmături de rocă. În pereți nu se vedea decît magnetită, dar în pietriș, Kaștanov descoperi și alte roci.

— Uite și aici aur! exclamă Makșeev, după ce urcă vreo cincizeci de pași prin trecătoare. El luă de jos o bucată de rocă încrustată cu aur.

La vreo două sute de pași de gura văgăunei, terenul începu să urce, iar apoi dădură de un șir de terase. După ce trecură de primele terase, geologii se pomeniră în fața unei stînci cu desăvîrșire abrupte, de vreo patru metri înălțime, care le închidea drumul. De escaladarea peretelui neted de magnetită nici vorbă nu putea fi.

Makșeev lovi înciudat cu ciocanul în peretele abrupt și exclamă:

— Trebuie să ne oprim aici, iar nădejdea de a descoperi un filon de aur s-a dus pe apa sîmbetei!

— Da. da, va trebui să căutăm altă trecătoare.

— Ei drăcie! se înfurie Makșeev. În loc să ne dea aur, stînca vrea să-mi fure ciocanul!

Aceste cuvinte ciudate se datorau faptului că ciocanul se lipise parcă de perete și căutătorul de aur încerca zadarnic să-l desprindă.

Între timp, Kaștanov, care cerceta o rocă în apropierea stîncii, se întoarse la ea cu spatele. Deodată se simți tras de o forță puternică; arma pe care o purta în spate se lovi de perete și geologul, cu toate sforțările sale, rămase țintuit de stîncă.

— Ce uriașă e forța magnetică a acestui minereu! exclamă el, cînd înțelese în sfîrșit despre ce e vorba. Magnetita asta a atras și ciocanul dumitale și pușca mea!

— Și-acum ce facem? Doar n-o să lăsăm aici aceste lucruri atît de necesare spre veșnică amintire a excursiei noastre neizbutite!

Kaștanov își scoase umărul din bandulieră și arma rămase pironită de perete. În vremea asta, Makșeev apucă cu amîndouă mîinile ciocanul, și, smucindu-l o dată cu toată puterea, reuși să-l desprindă de zid. Apoi apucară amîndoi pușca și, cu forte unite, o smulseră și pe aceasta.

— N-avem încotro, trebuie să ne întoarcem! zise Kaștanov. E un chin să vii aici cu lucruri de fier.

— Stai, am o idee! Știu cum să ajungem sus. Lăsăm armele aici, pentru că în văgăuna asta pustie n-o să întîlnim nici o fiară.

— Bine, și pe urmă?

— Pe urmă iată ce fac I Și zicînd acestea, Makșeev începu să adune cîteva bucăți de rocă colțuroase, destul de mari, pe care le așeză cu partea netedă pe peretele abrupt al terasei; pietrele se lipeau îndată și se țineau bine. Din ele se formă un fel de scară, pe care se putea urca, ce-i drept, cu oarecare riscuri.

— Ești nemaipomenit de ingenios, spuse Kaștanov. Un adevărat căutător de aur și descurcăreț cum nu-s mulți.

— Îți mulțumesc pentru compliment! Dar ideea asta mi-a sugerat-o ciocanul. Cînd s-a lipit de zid cu coada spre mine și nu l-am putut mișca din loc, deși apăsam cu toată puterea pe coada lui, mi-am zis: uite o treaptă pentru scară. Restul e lesne de înțeles.

Lăsînd în văgăună puștile, cartușierele și traista cu probele de rocă adunate pentru colecție, geologii începură suișul. Primul se urcă Makșeev, care construia mereu scara din pietrele aruncate de jos de tovarășul său. După cinci minute, amîndoi erau sus.

Aici, înfățișarea văgăunei era aceeași: în stînga și în dreapta — pereți abrupți, pe fund — un șir de terase și pretutindeni — minereu magnetic. După ce mai urcară vreo două sute de pași, geologii zăriră pe fundul văgăunei un bolovan de un galben strălucitor, cît un cap de bou. Bolovanul era din aur curat.

— Acu să te văd, căutătorule de aur, cum ai să cari bulgărașul ăsta pînă la campament, glumi Kaștanov.

— Da, bună bucată, răspunse Makșeev, izbind cu piciorul bolovanul, care însă nici nu se clinti. Cred că bulgărașul ăsta cîntărește cam optzeci de ocale și valorează vreo sută de mii de ruble! Vîna de aur trebuie să fie pe aproape!

Ridicară amîndoi privirile și începură să cerceteze cu luare-aminte marginile abrupte ale văgăunei. Curînd zăriră în partea dreaptă, la vreo patru metri înălțime, un filon galben de aur, care tăia în diagonală masa neagră de magnetită. Filonul ba se lățea, ajungînd pînă la o jumătate de metru, ba se subția, și atunci din el porneau în sus și în jos vinișoare strălucitoare.

— Aicea-s milioane! oftă Makșeev, după ce măsură din ochi lungimea filonului. Filonul acesta are zeci de mii de tone de aur!

— Prea te pasionează aurul, observă Kaștanov. Să admitem că acest filon valorează zeci de milioane de ruble, dar nu e decît un filon! În jur însă e un munte întreg de magnetită, miliarde de tone de minereu, prețuind miliarde de ruble.

— Dar e foarte probabil că nici acest filon nu e singurul; s-ar putea ca porțiuni întregi să fie formate din aur. Atunci cantitatea de aur care s-ar afla aici ar valora de asemenea miliarde de ruble.

— Dacă am extrage cantități atît de mari de aur, prețul lui ar scădea repede. Aurul e scump pentru că e rar. Pentru om însă aurul e mai puțin important decît fierul, de care tehnica modernă nu se poate lipsi. Dacă s-ar renunța la monezile de aur și la bijuterii cu totul inutile, acest metal ar fi foarte puțin căutat.

— Exagerezi însemnătatea fierului, obiectă Makșeev. Dacă s-ar găsi aur din belșug, el ar putea înlocui multe metale, mai ales în aliajele cu cupru, zinc și cositor. Tehnica are nevoie de mari cantități de metale și aliaje rezistente, inoxidabile. Din aur ieftin s — ar fabrica bronz, sîrmă și multe alte produse, pentru care, de nevoie, este folosit cuprul și aliajele sale.

— Și totuși, nu poți tăgădui că aici se găsesc cantități uriașe de fier, iar existența unor rezerve de aur relativ mici este problematică.

— Fie și așa, ia pentru dumneata tot fierul, iar mie lasă-mi aurul; cînd o să ne înapoiem aici, o să-l exploatăm, rîse Makșeev.

— Eu îți las și minereul de fier, stăpînește sănătos aceste milioane sau miliarde! răspunse Kaștanov pe un ton de glumă.

Cînd se întoarseră pe litoral, mai cercetară și alte văgăune asemănătoare. Pretutindeni pereții erau formați din minereu de fier, cu vinișoare și cuiburi de aur pe alocuri. Dar nu mai descoperiră nicăieri un filon de grosimea celui din prima trecătoare. Astfel că pînă la urmă, Makșeev fu nevoit să admită că bogăția pe care o reprezenta magnetita era nemăsurat mai mare decît aceea a aurului. Încărcați din greu cu probele din minereul ce valora milioane și miliarde de ruble, geologii ajunseră în sfîrșit la campament. Ceilalți exploratori, înapoiați ceva mai devreme, rămaseră uluiți de descoperirile lor.

PĂDUREA DE EQUISETACEE

Spre uscat, plaja acoperită cu nisip și pietriș era mărginită de o vegetație deasă: aici creșteau de-a valma equisetacee uriașe, înalte de opt pînă la zece metri. Crengile lor verzi începeau de la mică înălțime, așa că nu puteai trece pe sub ele decît de-a bușilea sau foarte aplecat. Printre equisetacee creșteau fel de fel de ferigi dendriforme. Desișul era aproape de nestrăbătut pentru om.

Papocikin și Gromeko începură să caute o cărare sau o spărtură în hățiș. În cele din urmă descoperiră o albie îngustă, secată, care trecea la hotarul dintre stînci și pădure. În apropierea mării, albia se împărțea în două brațe: brațul stîng șerpuia mai departe printre stînci și pădure, iar cel drept se pierdea în desiș.

Vegetația se schimbase întrucîtva; în afară de equisetacee și ferigi, întîlniră sagotieri și alți palmieri cu cîțiva metri mai înalți decît equisetaceele. În pădure, pămîntul era acoperit de o iarbă măruntă, aspră ca părul de porc. De-a lungul albiei, la marginea pădurii, creșteau de-a valma alte plante. Gromeko rostea mereu alte denumiri. Uimirea sa creștea necontenit.

— Știți în ce perioadă geologică ne aflăm acum? întrebă el în cele din urmă.

— În Carbonifer, poate? bombăni zoologul, care deocamdată nu agonisise nimic pentru știința sa, alegîndu-se doar cu cîteva zgîrieturi la mîini din pricina ierbii țepoase.

— Vino-ți în fire, omule! Ihtiozaurii și pleziozaurii n-au trăit în Carbonifer! Am mai învățat și noi cîte ceva de cînd trăim printre geologi. Nu, frate, acum ne aflăm în perioada jurasică. Ia uite aici: o ferigă caracteristică acestei perioade, un arbust zvelt numit gyngko și iarba asta aspră, care a fost găsită pentru prima oară în depozitele jurasice din gubernia Irkutsk, pe malul Angarei, și a fost botezată cu numele geologului Cekanovski, descoperitorul ei.

— Strașnică plantă, nu știu dacă-i merită numele! E mai afurisită decît urzica noastră și n-o poate mînca decît vreo lighioană cu gîtlejul tăbăcit.

— Vorbești de lup… îl întrerupse Gromeko pe tovarășul său, care se cam înfierbîntase. Ia privește urma asta micuță; tare mi se pare că e de domeniul dumitale.

Botanistul se oprise în mijlocul albiei și arăta cu degetul niște urme adînc întipărite în nisipul fin. Erau urmele unor labe uriașe cu cîte trei degete, ce se terminau cu gheare boante; fiecare urmă avea pe puțin treizeci de centimetri lungime.

— Ce namilă o mai fi trecut pe aici!exclamă zoologul, cu un ușor tremur în glas. De bună seamă o reptilă! Aș fi curios să știu dacă animalul e ierbivor sau carnivor, căci dacă e carnivor, n-o să fie prea plăcut să dăm ochii cu el.

Papocikin cercetă cu atenție urmele: ele se vedeau bine pe nisip, dar dispăreau în locurile unde pămîntul era acoperit cu pietriș.

— E ciudat că toate urmele au aceeași mărime, spuse Gromeko. După cîte știu, membrele anterioare ale reptilelor sînt mai mici decît cele posterioare. Dar cu dîra asta dintre urmele labelor din dreapta și din stînga ce-o mai fi? Ai putea crede că animalul a tîrît după el o coșcogea bîrnă.

Papocikin izbucni în rîs:

— E dîra lăsată de coada reptilei. Dacă ar fi să ne luăm după mărimea acestei dîre și după faptul că urmele labelor au toate aceleași dimensiuni, cred că animalul a mers numai cu picioarele dinapoi, sprijinindu-se în coadă.

— Să fi existat oare asemenea reptile bipede?

— Da, au existat, și anume în Jurasic. De pildă, iguanodonul, care semăna cu un cangur uriaș. Pe cît de mari erau picioarele dinapoi, pe atît de mici erau cele din față.

— Și ce mînca?

— Plante, judecînd după forma dinților săi. Dacă aceste urme sînt într-adevăr de iguanodon, n-avem de ce să ne temem, deși în Jurasic acest monstru avea o lungime de cinci pînă la zece metri.

— Atunci totul e în regulă! răsuflă ușurat botanistul. N-am uitat încă reptila aceea hidoasă care voia să se ospăteze cu mine sau cu Makșeev, acolo pe rîu.

Cînd albia se împărți în două, exploratorii hotărîră s-o ia pe brațul din dreapta, care ducea spre poalele stîncii, unde puteau nădăjdui să găsească mai curînd un izvor de apă — ținta cea mai de seamă a expediției lor din ziua aceea. Și într-adevăr, pe măsură ce înaintau, pămîntul devenea tot mai umed, iar vegetația măruntă de pe mal — tot mai bogată și mai variată.

Curînd, zăriră în fața lor printre copaci luciul apei.

— Sîntem salvați! exclamă Papocikin. Izvorul este aproape de tabăra noastră.

— Ce te faci însă dacă apa e sărată? încercă să-l necăjească Gromeko.

— N-ai decît s-o guști! După cîte se pare, e potabilă.

— Cum poți deosebi din ochi o apă potabilă de una sărată? Eu, unul, nu mă pricep.

— Halal de așa botanist, care nu știe ce plante cresc lîngă o apă sărată!

— Mai întîi să nu uităm că ne aflăm în Jurasic și nu știm încă ce plante creșteau pe atunci lîngă o apă sărată. Și apoi, mi-ai spus că știi din ochi dacă o apă e sărată, sau nu, iar nu după plantele care cresc în jur.

— Nu m-am exprimat bine, voiam să spun: după felul cum arată albia. Dacă izvorul ar fi avut apă sărată, toată albia ar fi fost acoperită cu straturi de diferite săruri.

În timp ce discutau, Papocikin și Gromeko înaintau cu pași repezi de-a lungul albiei; aceasta se termină curînd într-o crăpătură dintre două stînci înalte, unde curgea un pîrîiaș cu apă potabila, ce se pierdea în nisip. Aici se vedeau nenumărate urme, mari și mici, de reptile; animalele veneau pesemne la adăpat.

— Da’ multe animale mai vin la izvor! exclamă Gromeko. În orice clipă putem întîlni un monstru biped!

După ce își astîmpărară setea, exploratorii porniră mai departe, tot mai adînc în trecătoare, urmînd cursul pîrîiașului. Mergeau foarte atenți, cu armele gata pregătite. Trecătoarea se lărgi, transformîndu-se în cele din urmă într-o zănoagă, împrejmuită de stînci conabii, aproape abrupte, care nuanțau minunat verdele tufelor și al copacilor de la poalele lor. În mijlocul unei pajiști verzi, în adîncul zănoagei, lucea un mic lac; pe fundul său se aflau cîteva izvoare. Spre el, tăind pajiștea, ducea o cărare lată, bine bătătorită. Fundul lacului abia se deslușea prin apa străvezie.

După ca își umplură cu apă bidoanele, vînătorii hotărîră să se ascundă în tufișurile din zănoagă și să aștepte pînă ce va veni vreun animal la adăpat. Dar vremea trecea și nici o sălbăticiune nu-și făcea apariția. În văzduh, deasupra zănoagei, roiau cîteva libelule, mai mari decît acelea de pe rîul Makșeev; Papocikin urmărea cu privirea libelulele, dar deodată luă pușca în mînă.

— Ce-ți veni?Cred că n-ai de gînd să tragi în libelule cu gloanțe dum-dum? îl întrebă Gromeko, rîzînd.

— Sssst! Ia te uită colo sus pe stîncă! îi șopti zoologul, arătînd spre stîncile ce se înălțau la intrarea în depresiune.

Pe o mică terasă stătea ridicată pe picioarele dindărăt și proptindu-se în coada-i lungă și groasă o reptilă ce aducea mult cu un cangur. Se deosebea însă de acesta prin culoarea-i verde-închis, cu pete tuciurii. Capul său semăna cu cel al tapirului. Buza superioară, mai lungă, avea formă de trompă.

— E un iguanodon, probabil! șopti Papocikin.

— Păcat că nu e un cangur, răspunse botanistul. L-am fi mîncat la cină, pe cîtă vreme carnea de reptilă nu cred că se încumetă careva dintre noi s-o mănînce.

— Nu uita, dragul meu, că sîntem în Jurasic și deci nu putem întîlni păsări sau mamifere. Dacă nu vrem să pierim de foame, trebuie să mîncăm carne de reptilă. Deși ești încîntat de descoperirile dumitale botanice, pînă acum n-ai găsit rădăcini, fructe sau ierburi comestibile. N-oi fi vrînd să rumegăm equisetacee sau afurisita aia de iarbă a lui Cekanovski!

— Dar peștele? Doar în mare trăiesc atîția pești!

— Nu ți-e frică să mănînci pești, în schimb te temi să te hrănești cu carnea unei reptile ierbivore. Toate astea sînt prejudecăți, de care va trebui să te debarasezi în această lume subterană.

Curînd răsună o detunătură. Animalul făcu un salt și se prăbuși bufnind pe pajiște. Cînd încetă să se mai zbată, vînătorii ieșiră din ascunzișul lor și se apropiară de dihania doborîtă.

Reptila era tînără și mai mare de un stat de om; trupul ei greoi se sprijinea pe picioarele-i dindărăt, groase și lungi, și pe o coadă groasă, care se subția dintr-o dată la capăt; picioarele din față, scurte și subțiri, aveau cîte cinci degete, ce se terminau cu gheare mici și ascuțite. Cele dindărăt aveau cîte trei degete cu gheare mari, dar boante. Conformația corpului vădea preferința animalului pentru poziția verticală, deoarece dacă umbla în patru labe, partea dinapoi a corpului său se ridica mai sus decît cea din față. Capul său era mare și hidos, ochii mici, dar buzele cărnoase atîrnau în jos. Trupul era golaș, ca al broaștei, iar pielea — tot atît de lunecoasă și rece la pipăit.

— Nu e prea îmbietor! exclamă Gromeko, izbind cu cizma în pulpa groasă a reptilei. Parca ar fi o broască uriașă!

— De vreme ce francezii savurează tocana de broaște, de ce niște exploratori ruși să nu mănînce un biftec de iguanodon? Dar mai întîi, hai să-l descriem, și pe urmă să-l despicăm.

După ce măsurară, descriseră și fotografiară reptila, vînătorii îi tăiară picioarele dindărăt, mai cărnoase, care cîntăreau fiecare vreo șaisprezece kilograme și porniră înapoi spre campament, încărcați cu hălci de carne și bidoane pline de apă.

Carnea reptilei, friptă felii în tigaie, era atît de gustoasă și de fragedă, încît pînă și Gromeko, care încerca o nemăsurată scîrbă cînd vedea reptile sau amfibii, mîncă cu multă poftă.

În timpul cinei se sfătuiră cum să-și continue călătoria. Se putea întîmpla să nu poată înainta cu barca, deși pînă în ultima vreme aceasta le fusese de mare folos, afară numai dacă nu ar fi dat de un rîu navigabil care să se verse în mare dinspre miazăzi. Deci, trebuiau mai întîi de toate să caute gura unui asemenea rîu.

Cu acest prilej puteau cerceta regiunea, pentru ca la nevoie, dacă nu vor găsi vreun rîu, să știe pe unde s-o apuce. În acest caz însă urmau să meargă pe jos, ceea ce, firește, n-ar fi fost prea ușor pentru călătorii noștri.

REPTILE CARNIVORE ȘI IERBIVORE

A doua zi, un vînt destul de puternic stîrni valuri atît de înalte pe mare, încît stropii de apă ajungeau pînă la cort. De bună seamă că nu puteau naviga pe o asemenea vreme cu bărcile lor șubrede. Hotărîră să pornească toți patru în inima ținutului necunoscut, urmînd albia care străbătea pădurea.

Întrucît nu se puteau aștepta ca reptilele marine să atace cortul gol, lăsară aici numai pe Generalu, dar nu-l legară, pentru ca la nevoie cîinele să se poată ascunde în desiș.

Mai sus de locul unde albia se bifurca, de-a lungul brațului stîng pe care îl urmară vînătorii, se înălța de ambele părți un zid verde de equisetacee și ferigi. Doar pe alocuri șerpuiau prin hățiș poteci înguste, bătătorite de animale mici. În văzduh, deasupra copacilor, roiau libelule uriașe și alte insecte, la fel de mari; cînd și cînd treceau în zbor pterodactili nu prea mari, care vînau insecte. Desișul, însă, părea lipsit de viață. Nu se auzea nici ciripit de păsări, nici foșnete atît de obișnuite în pădurile de pe malurile rîului Makșeev. O singură dată Gromeko, care pășea în frunte, zări pe poteca îngustă un animal tuciuriu, de mărimea unui cîine obișnuit. Dar jivina se mistui în desiș într-o clipită, astfel că Gromeko nici nu avu timp să ochească. Fură nevoiți să se mulțumească cu vînatul insectelor. Papocikin prinse un fluture de treizeci și cinci de centimetri lățime, care se așezase pe floarea unui palmier, precum și cîțiva gîndaci, mari cît un pumn, care mușcau și zgîriau strașnic.

În cele din urmă, pădurea se sfîrși, iar vînătorii ajunseră într-o poiană întinsă, acoperită de aceeași iarbă măruntă și aspră. Pe alocuri, unde pămîntul era mai umed, creșteau licopodii, mușchi și tufe mici de ferigi tîrîtoare. Spre miazăzi, poiana se întindea pînă la costișa abruptă și golașă a unui șir de dealuri conabii, înalte de vreo două sute de metri și brăzdate de o văgăună adîncă; de acolo venea probabil apa care inunda poiana și care, cînd ploua, se vărsa în mare prin albie. Luminișul avea mai bine de un kilometru lungime și vreo sută sau două sute de metri lățime.

Pe geologi îi interesa văgăuna dintre dealuri, de aceea se îndreptară cu toții într-acolo. Nu merseră mult și zăriră la marginea dinspre miazănoapte a poienii, după o ieșitură a pădurii, o mică turmă de reptile, care păștea.

Unele dintre ele, stînd pe picioarele dindărăt, rupeau cu buzele lor cărnoase frunzele palmierilor și lăstarele mai fragede ale equisetaceelor și ferigilor. Altele, tinere de tot, pășteau iarbă, ridicîndu-și caraghios mai sus de cap partea dinapoi a corpului și dînd din coadă. Uneori se zbenguiau și se fugăreau cînd în patru picioare, cînd în două picioare, sărind greoi.

Exploratorii nu puteau să scape prilejul de a fotografia niște iguanodoni care pășteau și se hîrjoneau Ei intrară repede în desiș și căutară să se apropie tiptil de turmă, pe sub streașina pădurii. Izbutiră să ajungă în preajma lor și să-i fotografieze. Deodată, iguanodonii fură cuprinși, parcă, de o spaimă: animalele adulte încetară să mai mănînce, deveniră atente, apoi scoaseră un fluierat ascuțit. Auzind acest semnal, animalele mai tinere se ridicară pe picioarele dinapoi și o luară în goană, șontîc-șontîc, spre părinții lor, care se strînseră roată în jurul puiendrilor, cu capul spre centrul cercului, iar cu spatele în afară.

Două fotografii eternizaseră pe peliculă spaima iguanodonilor, spaimă, care, precum se vădi mai tîrziu, nu era fără temei. De la capătul celălalt al poienii se apropia de-a lungul lizierii, făcînd salturi de cîțiva metri, o namilă, pe care vînătorii o luară la început drept tot un iguanodon.

Era de aceeași înălțime cu iguanodonul și, asemenea acestuia, înainta pe picioarele dindărăt; cînd însă animalul se apropie, constatară că spre deosebire de reptilele ierbivore, avea corpul mai mlădios și mișcările mult mai repezi. Ajunsă lîngă cercul iguanodonilor, namila se opri și scoase un șuierat puternic, la care vrăjmașii săi răspunseră printr-un fluierat prelung, tînguitor. Apoi animalul începu să se rotească în salturi scurte în jurul reptilelor, dar dădea pretutindeni de spatele lor ridicate și de cozile grele care se mișcau într-una. Probabil că loviturile de coadă sau de picioare erau cumplite.

Văzînd că nu poate pătrunde în cerc pentru a răpi vreun puiandru, fiara făcu deodată un salt uriaș, pe deasupra capetelor victimelor, și căzu asupra iguanodonilor tineri care se înghesuiau în mijloc, lipiți unul de altul. Fricoasele ierbivore o zbughiră care încotro, pentru a scăpa de dușman; profitînd de acest neașteptat prilej, dihania înșfăcă unul din puiendri și îi sfîșie pe loc beregata.

Fazele atacului fură și ele fotografiate, apoi răsunară două detunături și dihania căzu cît era de lungă alături de prada ei. După ce își dădu ultima suflare, vînătorii se apropiară de ea și putură examina în voie acest nou reprezentant al reptilelor mari. Se încredințară că se aseamănă într-adevăr cu iguanodonul prin membrele sale posterioare, lungi, și prin coada-i groasă, pe care se sprijinea.

Membrele anterioare erau foarte scurte și se terminau cu patru degete, înzestrate cu gheare ascuțite. Pe gîtu-i scurt se sprijinea un cap mic, cu o gură uriașă, în care se vedeau niște dinți ascuțiți. La rădăcina nasului avea un corn scurt și turtit, care era mai degrabă o podoabă decît o armă de atac.

Deasupra ochilor mai avea două cornițe, și începînd de la cerbice, pe șira spinării și pe coadă, se întindea un șir de țepi mărunți, foarte ascuțiți. Pielea-i încrețită era de culoare verde cu reflexe cenușii. Animalul măsura vreo cinci metri în lungime și avea, fără tăgadă, o putere nemaipomenită; cît despre agerimea și cutezanța sa, stătea mărturie atacul împotriva turmei de iguanodoni.

După ce examină reptila, Kaștanov fu de părere că este un ceratozaur, aparținînd aceluiași ordin al dinozaurienilor din care fac parte iguanodonii și alte reptile terestre din era mezozoică.

— Trag nădejde că n-o să încingem un ospăț cu carnea acestei dihănii scîrboase! zise Gromeko după ce terminară măsurarea și descrierea animalului.

— Și de ce nu? Dacă n-am fi avut altă carne, am fi fost siliți să ne mulțumim cu asta, răspunse Makșeev. Avem însă la dispoziție iguanodonul, pe care ceratozaurul n-a avut timp decît să-l răpună.

— Trebuie să-l ascundem bine. Altfel, pterodactilii nu ne vor lăsa nici o bucățică. Ia priviți cum ne mai dau tîrcoale. Au simțit, pesemne, că-i rost să se ospăteze.

Într-adevăr, deasupra poienii se roteau reptile zburătoare, scoțînd un fel de croncănit. De aceea vînătorii tăiară picioarele dinapoi ale puiului de iguanodon și le ascunseră în desiș, atîrnate de crengi, apoi porniră spre văgăună, care acum, după luptă și după detunăturile care răscoliseră împrejurimile, era pustie.

VĂGĂUNA PTERODACTILILOR

Gura văgăunii se căsca larg. Pe fundul trecătoarei șerpuia un pîrîiaș străjuit de smocuri de ferigi. Vegetația se oprise la poalele povîrnișurilor abrupte; ele erau stîncoase, golașe, de culoare roșiatică, neagră sau galbenă. Kaștanov și Makșeev iuțiră pasul spre stînci. Gromeko porni în căutare de noi plante pe malurile pîrîiașului, iar Papocikin — la prins de fluturi uriași.

Prima stîncă de care se apropiară geologii era conabie [32]. Kaștanov se aștepta să dea și aici de minereu de fier. Dar după ce desprinse o bucată de rocă și o cercetă cu lupa, dădu din cap și murmură:

— Ceva nou!

Bucățile pe care le desprinse din alte locuri aveau același aspect. Stîncile erau dure și netede, încît nu era chip să desprindă o bucată mai mare. Atunci cei doi geologi își uniră forțele ca să zdrobească un bloc din această rocă aflat la poalele stîncii. În sfîrșit blocul crăpă și se despică în două; în miezul său luceau vinișoare și cuiburi formate dintr-un metal alb.

Kaștanov se aplecă și exclamă uimit:

— Argint în stare nativă, ascuns probabil într-un minereu roșiatic compact, de argint.

— Iarăși bogății de milioane! zise Makșeev zîmbind.

După descoperirea filonului de aur, despre însemnătatea căruia savantul său tovarăș se arătase atît de sceptic, Makșeev privea cu un oarecare dispreț comorile minerale ale acestui ținut miraculos.

Înaintînd pe la poalele stîncilor, geologii ajunseră în scurt timp într-un loc unde culoarea conabie dispăru, fiind înlocuită de culoarea neagră cu pete și vinișoare galbene sau roșii. Aici dădură iarăși de magnetită. Puțin mai departe se zăreau stînci dezagregate brăzdate de vîlcele. Aceste stînci erau galbene ori galbene-verzui. Kaștanov constată că ele sînt formate din ocru de plumb și minereuri de plumb oxidate, în măruntaiele cărora puteau fi ascunse bucăți masive de galenă.

Cînd urcară mai sus, zăriră pe o pantă o stîncă uriașă, care le atrase luare-aminte prin culoarea ei verde-închis; de departe, stînca părea acoperită de mușchi sau licheni. Dacă loveai în această stîncă cu ciocanul, el ricoșa scoțînd un sunet melodios; numai după multă trudă exploratorii izbutiră să desprindă cîteva bucăți de rocă, care sporiră și mai mult uimirea lui Kaștanov.

— Cupru în stare nativă, în masă compactă, oxidat la suprafață, constată el.

— Ce de bogății sînt pe meleagurile astea! se minună Makșeev. Găsești orice minereu îți poftește inima. Aici s-ar putea constitui o uzină metalurgică universală!

— Ai dreptate! Cînd la suprafața planetei noastre nu va mai fi destul minereu pentru nevoile crescînde ale omenirii, vrînd-nevrînd oamenii vor trebui să coboare aici după metalele necesare. Ei vor înfrunta ghețuri, neguri și vijelii.

— Sau poate vor săpa un puț adînc în scoarța Pămîntului, ca să ajungă pe calea cea mai scurtă la aceste bogății imense! glumi Makșeev.

În vremea asta, deasupra geologilor absorbiți de examinarea acestor bogății trecu cu repeziciune o umbră uriașă, și în același timp îl auziră pe Gromeko strigînd:

— Atenție, o reptilă zburătoare.

Apucară amîndoi armele și ridicară capul. La o înălțime de vreo douăzeci de metri plana deasupra lor un animal uriaș de culoare închisă; după felul cum zbura, puteai să-ți dai seama cu ușurință că este o reptilă zburătoare din familia pterodactilului; era mult mai mare decît acelea pe care le văzuseră pe țărmul mării și măsura aproape șase metri în anvergura aripilor. Plecîndu-și capul înarmat cu un cioc uriaș, reptila căuta o pradă și privea uimită spre animalele bipede nemaiîntîlnite pînă atunci.

Dar vînătorii nu puteau aștepta ca animalul să-și revină din uimire, căci dacă reptila s-ar fi năpustit asupra unuia dintre ei de la înălțimea aceea, l-ar fi putut ucide sau răni grav cu ghearele sau cu dinții. Makșeev ochi repede și trase. Pterodactilul se aruncă într-o parte, dînd puternic din aripi, mai zbură puțin și se așeză pe un colț de stîncă unde începu să clatine capul, aci deschizînd ciocul plin de dinți, aci închizîndu-l.

— Se vede că totuși l-am atins! zise Makșeev, fără a se hotărî să mai tragă o dată, căci animalul era prea departe.

În acea clipă, în poiana unde rămăseseră zoologul și botanistul răsună un strigăt puternic, urmat de o detunătură.

De după fîșia de equisetacee și ferigi care despărțea albia de poalele stîncilor apăru un alt pterodactil, care ducea în gheare ceva negricios. Surprins, Kaștanov crezu ca reptila a răpit pe unul din tovarășii săi și trase la iuțeală. Animalul mai fîlfîi o dată din aripi, scăpă prada și se prăbuși dincolo de copaci.

Geologii alergară într-acolo cit îi țineau picioarele, ca să-și ajute tovarășul căzut de la o înălțime de cîțiva metri. Cum intrară în hățiș, se izbiră nas în nas cu Gromeko și Papocikin, care alergau din direcția opusă.

— Sînteți amîndoi vii, teferi? Care dintre dumneavoastră a căzut acum cîteva clipe din ghearele reptilei?

Tovarășii lor începură să rîdă:

— Reptila mi-a furat mantaua în care învelisem plantele adunate și pe care am lăsat-o în poiană. A luat-o probabil drept un leș, explică botanistul.

— Și eu am tras în ea, dar cred că n-am nimerit-o! adăugă zoologul.

Liniștiți în privința soartei tovarășilor lor, porniră cu toții spre locul unde se zvîrcolea reptila împușcată. La apropierea oamenilor, dihania sări în picioare și alergă în întîmpinarea lor, agitînd o aripă și tîrînd-o pe cealaltă, frîntă pesemne.

Animalul alerga ca o rață, întinzînd gîtul cu capul său uriaș, căscînd gura și orăcăind cu furie. Excrescența cărnoasă de la rădăcina ciocului devenea stacojie. Reptila era de înălțimea unui om și, deși rănită, se putea dovedi un vrăjmaș periculos; de aceea vînătorii o doborîră cu un glonț.

În timp ce Kaștanov și Papocikin examinau pterodactilul, Makșeev și Gromeko se duseră să caute mantaua furată. Ei cercetară poiana pînă la poalele stîncilor, răscoliră desișul, dar nu găsiră nimic.

— Asta-i bună! Unde o fi? bombăni botanistul, ștergîndu-și nădușeala care-i curgea șiroaie pe față. Doar n-o fi înghițit-o.

— Am văzut foarte bine cînd reptila a scăpat-o din gheare, după ce am tras, zise Makșeev.

Între timp, al doilea pterodactil, care pînă atunci stătuse pe un colț de stîncă, se înălță în văzduh, plană deasupra equisetaceelor și, după ce înșfăcă ceva negricios din vîrful acestor plante, zbură mai departe.

— Ei drăcia dracului! exclamă botanistul. E mantaua mea! Noi o căutam pe jos și ea era în copaci!

Makșeev ridică arma și ochi reptila, care zbura pe deasupra lui. Deodată însă mantaua se desfăcu și din ea căzu un snop de plante. Speriată, dihania dădu drumul mantalei, astfel că vînătorul lăsă pușca în jos.

— Se vede treaba că acești pterodactili nu strălucesc prin istețime, de vreme ce înșfacă și lucruri ce nu se pot mînca, spuse Gromeko, îndreptîndu-se spre mantaua căzută în poiană.

— Sau sînt mai isteți decît îți închipui. Poate aveau de gînd să-ți fure mantaua și fînul ca să facă un cuib confortabil pentru puii lor! glumi Makșeev.

— Fîn? Cîtă lipsă de respect pentru colecțiile mele botanice! O să-mi spui, poate, pentru a dovedi cît de istețe sînt reptilele dumitale, că au vrut să-mi fure mantaua ca să-și îmbrace puii.

— Nu, n-am vrut să spun asta! pufni în rîs Makșeev. Afară numai dacă am admite că în Jurasic reptilele zburătoare erau un fel de suverani și se aflau pe o foarte înaltă treaptă de dezvoltare. Dar de ce ai adunat atîtea ierburi de același fel? adăugă el, văzînd că botanistul strînge plantele — un fel de trestii — căzute din manta și împrăștiate în poiană.

— Ia ghicește ce-i asta! răspunse Gromeko, dînd tovarășului său una dintre plante.

— O trestie oarecare, groasă și destul de bățoasă. Numai iguanodonii ar putea mînca așa ceva.

— Ai ghicit, iguanodonii o devorează cu plăcere, dar nici noi nu ne-am da în lături.

— Oare! Să fie bună și pentru supă?

— Pentru supă nu, dar pentru ceai, da. Ia rupe-o!

Makșeev rupse trestia, din care începu să curgă un lichid străveziu.

— Gustă, rogu-te, sucul acestei netrebnice trestii.

Sucul era lipicios și dulce.

— O fi trestie de zahăr?

— Dacă nu o trestie de zahăr asemenea aceleia care crește pe suprafața planetei noastre, în orice caz o altă plantă zaharoasă.

— Cum de ți-ai dat seama că e dulce?

— În gura puiului de iguanodon pe care l-a răpus monstrul acela în poiană, am găsit tulpina unei plante, care era lipicioasă la pipăit. Am făcut cercetări ca să aflu unde crește această plantă și am găsit-o crescînd din abundență de-a lungul unui pîrîiaș; firește, m-am grăbit să-i gust sucul. Întrucît proviziile noastre de zahăr sînt pe terminate, putem înlocui zahărul cu sucul acestei trestii, sau chiar putem fabrica zahăr din ea; vezi, deci, că uneori și fînul meu e bun la ceva!

Întorcîndu-se la pterodactilul ucis, Gromeko anunță și celorlalți tovarăși descoperirea sa, care a prilejuit pățania cu mantaua. Găsiră cu toții că planul său e minunat și hotărîră să strîngă la întoarcere cît mai multă trestie, ca să încerce să extragă zahăr din ea.

Vînătorii își continuară drumul prin trecătoare; pe fundul acesteia curgea un pîrîiaș, mărginit de o fîșie îngustă de equisetacee pitice și de iarbă aspră.

După puțin timp, trecătoarea se transformă într-o adevărată crăpătură, cu fundul acoperit în întregime de apă. Locul era sinistru, întunecos și umed. Vînătorii mergeau unul în spatele altuia, în frunte pășea Makșeev cu arma în mînă, iar ultimul era Kaștanov, care cerceta stîncile cu ciocanul.

Dar iată că în față orizontul se mai lumină și pe alocuri se iviră plante. Crăpătura se lărgi repede, transformîndu-se într-o depresiune destul de mare, împrejmuită de stînci, care în partea de jos erau abrupte, iar mai sus se retrăgeau sub formă de terase, alcătuind un fel de amfiteatru. Fundul depresiunii era acoperit de o iarbă verde, groasă. În mijloc se afla un iezer din care izvora pîrîiașul.

— Ptiu, ce duhoare! exclamă Gromeko, cînd vînătorii se apropiară de lac.

— Într-adevăr, e un miros groaznic, de hoit! întări Makșeev.

— O fi un lac mineral, de pildă, cu izvoare sulfuroase, zise Papocikin, aplecîndu-se deasupra apei ca s-o miroasă.

Vînătorii își rotiră privirile în jur. Atenția le fu atrasă de un șuierat ciudat, care alterna cu un fel de scîncete, amintind sunetul produs cînd freci o sticlă cu un dop. Sunetele veneau de undeva de sus, de pe pereții depresiunii, dar nu se vedea nimic.

În vremea asta, deasupra poienii trecu în zbor dihania mare, întunecată, care se lăsă pe unul din colțurile teraselor. Atunci scîncetele și șuieratul se întețiră.

— Un pterodactilus! exclamă Makșeev.

— Se vede treaba că aici sînt cuiburi de reptile zburătoare, spuse zoologul.

— Iată, deci, de unde vine duhoarea! Pesemne că dihăniile astea nu prea îndrăgesc curățenia.

Între timp, reptila se înălță din nou în văzduh și, zărindu-i pe oameni, începu să se rotească deasupra depresiunii, orăcăind puternic. Scîncetele și șuieratul conteniră pe dată.

— Puii au tăcut!

— Ce bine ar fi dacă am putea lua niște ouă și vreun pui din cuiburi, spuse zoologul.

— Încearcă numai să te cațeri pe acest repeziș și să te încaieri cu părinții lor. O să-ți dea ei atunci ouă și pui!

— Ehei, dar aici e un cîrd întreg! exclamă Kaștanov, arătînd un alt pterodactilus apărut de după un colț al stîncii, în vreme ce alți doi se roteau în văzduh.

— Ce facem, tragem? întrebă Makșeev, dornic să se reabiliteze ca țintaș după nedibăcia de care dăduse dovadă data trecută.

— La ce bun? Am doborît unul, l-am cercetat, ne ajunge, și apoi trebuie să cruțăm cartușele, fu de părere Kaștanov.

— Mai bine să ne luăm tălpășița, pînă n-apucăm să stîrnim toate cuiburile, spuse botanistul, care nu avea poftă să mai rămînă în depresiunea aceasta rău mirositoare.

Deasupra poienii se învîrteau orăcăind cîteva reptile și vînătorii socotiră că e mai înțelept să urmeze sfatul lui Gromeko. Pe cînd se îndreptau spre ieșirea din depresiune, văzură la poalele zidului mormane de oase de diferite mărimi, amestecate cu excremente de pterodactili.

— Am nimerit în groapa de gunoi a acestor reptile! glumi Makșeev..

— Pterodactilii și-au făcut sălașul aici, ca să fie la adăpost. Văgăuna asta e o adevărată cetățuie.

— Probabil că alte reptile le fură ouăle și puii, îi lămuri zoologul. Ați observat, cred, că deși pterodactilul e reptilă, are totuși apucături de pasăre.

— Ai dreptate. Avînd aripi, a putut să trăiască altfel decît strămoșii săi îndepărtați.

— Păcat însă că n-am reușit să vedem cum sînt construite cuiburile lor și cum arată ouăle și puii, mai ales ouăle clocite.

— Cred că pterodactilii nu-și clocesc ouăle ca păsările, — zise Kaștanov, — ci lasă treaba asta în seama soarelui, ca și celelalte reptile.

— Nu-ți face inimă rea, că găsim noi și-n altă parte ouă de iguanodon sau de pleziozaur, încercă Gromeko să-l consoleze pe zoolog.

— Dacă o să fie proaspete, facem o omletă cît toate zilele. Îmi închipui cît de mari sînt ouăle acestor dihănii. Cred că unul singur ar ajunge pentru noi toți! glumi Makșeev.

Exploratorii ieșiră din văgăună și ajunseră în luminișul de la poalele stîncilor; strîngînd pe drum trestii zaharoase, ei se îndreptară spre locul unde zăcea reptila carnivoră răpusă.

Aici era zarvă mare. În văzduh se roteau reptile de diferite mărimi; pe leșurile ceratozaurului și iguanodonului se strînseseră o puzderie de pterodactili. Rupînd bucăți de carne din leșuri, unii le înfulecau pe loc, alții le cărau spre sud, către văgăunile munților, unde își aveau, probabil, cuiburile. Scîncetele, orăcăitul și șuieratul îți luau auzul.

La apropierea oamenilor, întreg stolul care se ospăta aici intră în fierbere. Unele dintre reptile se înălțară în văzduh și începură să se învîrtească deasupra poienii, altele, clătinîndu-se pe picioarele lor scurte și tîrîndu-și aripile pe jumătate desfăcute, fugiră care încotro; acestea din urmă se îmbuibaseră, pesemne, într-atîta, încît nu mai puteau zbura. Papocikin reuși între timp să facă două fotografii.

Reptilele sătule nu atacară pe oamenii care le tulburaseră ospățul, dar umpleau văzduhul cu larma lor, prin care își exprimau probabil nemulțumirea.

După ce luară din ascunziș pulpele de iguanodon, vînătorii porniră prin pădure, urmînd aceeași albie secată. Cînd ajunseră aproape de zănoagă, Gromeko, care mergea în frunte, se opri pe neașteptate și arătă celorlalți urmele unor labe uriașe, adînc întipărite în nisipul umed al albiei.

— Nu e un iguanodon, constată Papocikin. Animalul acesta umblă în patru labe. Iată aici urmele picioarelor dinapoi, cu trei degete, iar aici urmele picioarelor din față, cu cinci degete!

— Laba are și ea altă formă și e mai mare decît a iguanodonului, adăugă Kaștanov.

— Am putea ști după forma labei dacă animalul e carnivor sau ierbivor? întrebă Makșeev.

— Cred că e ierbivor. Degetele nu se termină cu gheare, ci cu un fel de copite, cu care animalul nu poate apuca prada.

— Uite și urma cozii, mai scurtă și mai subțire decît a iguanodonului, observă zoologul, arătînd o dîră șerpuitoare între urmele lăsate de labe.

— În orice caz, animalul e uriaș și se află, probabil, prin preajma lacului nostru, deoarece nu se văd urme care să vină din direcția opusă, spuse Gromeko.

— Atunci, să ținem armele gata pregătite și să înaintăm cu băgare de seamă! îi avertiză Makșeev.

Înaintau încet, pas cu pas, prin albie, privind cu atenție în față. Dar nu se vedea nimic. Numai libelule și gîndaci roiau deasupra equisetaceelor și ferigelor. Străbătură un coridor îngust, mărginit de plante verzi, și ajunseră pînă la stînci. Aici vînătorii se opriră nehotărîți.

După ce spuse în șoaptă tovarășilor săi să-l aștepte acolo, Makșeev străbătu în fugă trecătoarea, apoi făcu celorlalți semn să se apropie. Se adăpostiră cu toții în zănoagă, ascunzîndu-se după copacii ce creșteau la intrare, și avură prilejul să vadă un spectacol interesant.

În luminiș păștea un monstru care, după dimensiunile și aspectul său ciudat, depășea tot ceea ce văzuseră pînă atunci exploratorii noștri în Plutonia — țara giganților dispăruți de pe fața Pămîntului.

Matahala măsura vreo opt metri în lungime și vreo patru în lățime. Picioarele din față erau mult mai scurte decît cele dinapoi. Trupul său masiv, plecat înainte, se termina cu un cap uimitor de mic, ca de șopîrlă. De-a lungul șirei spinării avea două rînduri de lamele, care stăteau țepene și puțin plecate într-o parte, asemenea unor aripioare. Patru perechi de lamele mai mari decît celelalte se ridicau pe trunchi, trei perechi de lamele mai mici, pe gîtu-i gros, iar alte două perechi, pe coadă. Puțin mai subțire și mai scurtă decît aceea a iguanodonului și ceratozaurului, coada acestui animal era înzestrată cu încă trei perechi de țepi lungi, mai jos de lamele. Pielea încrețită a acestui monstru avea din loc în loc niște excrescențe ca niște negi, mai mici și mai dese pe gît și cap, mai rare și mai mari pe restul trupului și pe coadă. Petele și liniile șerpuitoare, de un brun-închis pe fondul verde murdar al pielii, făceau ca animalul să fie și mai monstruos.

Dihania păștea liniștită pe malul lacului, prinzînd smocuri de trestie dulce și de equisetacee mărunte cu gura ei mare; dimensiunile gurii contrastau vădit cu capul mic. Cînd trupul animalului se mișca, lamelele de pe spinare fluturau ca niște aripioare.

— Parcă ar fi aripioarele zeului Amor! zise în șoaptă Makșeev.

— Nimic de zis, e tare frumușel acest amoraș din Jurasic! spuse Gromeko, rîzînd. Nu mi-aș fi închipuit vreodată că există asemenea monștri.

— Înfățișarea sa înfricoșătoare, lamelele, țepii, negii, desenele de pe trupul lui, toate laolaltă slujesc pentru a înspăimînta pe vrăjmașii acestui animal pașnic și, probabil, cu desăvîrșire inofensiv, spuse zoologul, care între timp luase cîteva fotografii. Cum se numește acest amoraș? îl întrebă el pe geolog.

— Este, fără îndoială, un stegozaur, animalul cel mai original din ordinul dinozaurienilor, din care fac parte iguanodonul, ceratozaurul și triceratopsul pe care-l văzurăm adineauri. În jurasicul superior au existat cîteva varietăți ale acestor monștri. Rămășițe de-ale lor s-au găsit în America de Nord.

După ce priviră pe îndelete reptila, vînătorii traseră din locul unde stăteau ascunși un foc de armă. Repetat de stînci ca un ecou, iar apoi începură să strige în cor cît îi ținea gura.

Înspăimîntat, animalul o rupse la fugă, clătinîndu-se ca un buiestraș. În timp ce gonea, lamelele de pe spinarea sa se loveau unele de altele, producînd niște sunete ca de castaniete.

Îndată ce animalul dispăru, vînătorii ieșiră din ascunziș, luară apă din lac și porniră agale pe albie în jos, spre tabără, gîndindu-se cu jind cît de gustoasă va fi carnea friptă a puiului de iguanodon și cît de plăcută odihna pe țărmul mării liniștite.

PRĂDAȚI FĂRĂ MILĂ

Mare le fu mirarea însă cînd, ieșind din pădure pe țărmul mării, constatară dispariția cortului.

— Am rătăcit drumul, probabil, și am ieșit în alt loc, zise Kaștanov.

— Da de unde! replică Makșeev. Chiar acum am sărit îngrăditura pe care am ridicat-o aseară la gura albiei secate, în apropiere de campament.

— Ai dreptate, dar atunci unde-i cortul?

— Și unde sînt toate lucrurile?

— Dar Generalu?

Uluiți, exploratorii alergară într-un suflet spre locul unde trebuia să fie cortul. Dar aici, nu găsiră nimic: nici cortul, nici lucrurile, nici un petic de hîrtie măcar. Nu rămăsese decît cenușa focului și găurile unde fuseseră înfipți în pămînt parii de susținere ai cortului.

— Ce-o fi însemnînd asta? se întrebă nedumerit Gromeko, cînd toți patru se strînseră roată în jurul tăciunilor stinși. Și ei care trăgeau nădejde să pună la frigare puiul de iguanodon!

— Nu pricep absolut nimic, murmură Papocikin, abătut.

— E clar ca bună ziua că am fost prădați! spuse Makșeev.

— Dar cine, cine a putut s-o facă? se întrebă la rîndu-i Kaștanov. Numai niște ființe înzestrate cu rațiune ar fi putut face așa ceva, or asemenea ființe n-am întîlnit de cînd am părăsit „Steaua Polară”.

— Doar n-ai să spui că ne-au prădat iguanodonii!

— Sau stegozaurii!

— Ori pleziozaurii!

— Poate blestemații de pterodactili au cărat lucrurile noastre în cuiburile lor? încercă sa găsească o explicație Gromeko, aducîndu-și aminte de pățania cu mantaua.

— E absurd! Cum poți să crezi că au cărat și cortul, și vasele, și așternuturile, și toate lucrușoarele! E cu neputință să fi fost atît de isteți și de vicleni, răspunse Kaștanov.

— Dar cu bărcile ce s-o fi întîmplat, exclamă Makșeev.

Îndată ce auziră aceste cuvinte, porniră cu toții în fugă spre marginea pădurii, în desișul unde își ascunseseră bărcile și vîslele, înainte de a porni în expediție. Găsiră totul neatins.

— Aflați că a dispărut și pluta pe care am lăsat-o pe țărm în fața cortului, îi anunță Gromeko.

— Ce ne facem? exclamă zoologul, exprimînd gîndul care-i frămînta pe toți. Fără cort, fără provizii, fără haine, fără vase, o să pierim pe țărmul acestei mări blestemate!

— Eu zic să cumpănim bine situația, fără a ne pripi propuse Kaștanov. În primul rînd să ne odihnim și să îmbucăm cîte ceva: oboseala și foamea nu sînt sfetnici buni. Să facem focul, iar pe urmă să frigem carnea.

— Și să bem apă cu zahăr, adăugă Gromeko, arătînd spre bidonul cu apă și spre snopul de trestie dulce pe care îl aduseseră cu ei.

Aprinseră focul, tăiară carnea bucățele, o înșirară pe niște bețișoare și o puseră la frigare. Apoi se așezară toți în jurul focului și, sugînd bucăți de trestie sau bînd apă, continuară să discute despre misterioasa dispariție a cortului.

— Ne aflăm acum în situația lui Robinson pe insula aceea pustie! glumi Makșeev.

— Cu singura deosebire că sîntem patru, avem arme și o oarecare rezervă de cartușe, observă Kaștanov.

— Trebuie să numărăm cartușele și să le folosim cu multă socoteală.

— În bidonul meu au mai rămas vreo două păhărele de coniac, spuse Gromeko, care, ca medic, păstra această băutură pentru cazuri grave.

— Iar în geanta mea se află un ceainic, un pahar și cîteva lingurițe de ceai, adăugă zoologul, care nu pornea în expediție fără asemenea lucruri.

— Minunat! Cel puțin din cînd în cînd ne vom putea permite să bem ceai, spuse Makșeev. În ce mă privește, nu am în buzunare nimic altceva decît tutun, o pipă, busola și bloc-notes-ul.

— Cam asta am și eu prin buzunare, dacă nu punem la socoteală ciocanele.

— Gata frigăruile! anunță botanistul, care supraveghea bețișoarele cu carne.

Fiecare luă cîte un bețișor și începură să se ospăteze. Cum însă nu o săraseră, carnea nu avea un gust prea plăcut.

— Trebuie să căutăm sare pe țărm! zise Makșeev. Carnea ar fi fost mai gustoasă, dacă am fi muiat-o măcar în apa mării.

Pînă mîncară carnea, fierse și apa din ceainicul zoologului, și fiecare primi pe rînd cîte un păhărel de ceai, îndulcit cu suc de trestie. După ce-și băură ceaiurile și-și aprinseră pipele, reîncepură sfatul. Toți fură de acord că trebuie să pornească îndată pe urmele jefuitorilor, după ce vor fi stabilit direcția în care plecaseră aceștia cu lucrurile furate.

— Trebuie să cercetăm cu atenție împrejurimile taberei, propuse Makșeev. Hoții, sau au venit și au plecat prin văzduh, cum presupune Mihail Ignatievici, lucru care îmi pare greu de crezut, sau pe apă, folosindu-se de pluta noastră, sau pe uscat. Dar pînă la apă, ei n-au putut ajunge decît mergînd pe uscat. Prin urmare, dacă hoții n-au venit în zbor, trebuie să găsim urme într-o direcție sau alta de la cortul nostru.

— Păcat că nu ne-am gîndit de la început la asta și am alergat în toate părțile. Chiar dacă au existat urme, le-am șters.

— După cum ne-am încredințat ieri, dacă mergi spre răsărit, de-a lungul stîncilor, nu poți ajunge departe, continuă Makșeev. Nu cred de asemenea să fi urmat cursul albiei: îngrăditura a rămas neatinsă și apoi noi n-am întîlnit pe nimeni și n-am văzut urme suspecte. Prin urmare, urmele jefuitorilor trebuie căutate ori pe țărmul mării, ori spre apus, pe litoral.

— Ai dreptate! încuviință Kaștanov. E probabil să fi plecat într-una din aceste două direcții.

— Așadar, să pornim la treabă. Întrucît mă pricep mai bine decît dumneavoastră toți să cercetez urmele, — spuse Makșeev drept încheiere, — vă rog să rămîneți pe loc pînă voi cerceta împrejurimile taberei.

Lăsîndu-se în genunchi, Makșeev începu să examineze cu migală terenul în jurul locului unde înainte fusese cortul; apoi se îndreptă spre țărmul marii, cercetă pămîntul acolo unde se afla pluta, se întoarse și porni spre apus, de-a lungul litoralului. După ce făcu vreo două sute de pași, înfipse în nisip o cracă uscată și se înapoie la tovarășii săi.

— N-am fost prădați de oameni și nici de reptile. Avutul nostru l-au cărat de aici niște insecte uriașe, dacă ar fi să judec după urmele care se văd pretutindeni; am descoperit zeci și zeci de urme. La început m-am gîndit că lucrurile au fost duse pînă la plută și apoi transportate pe apă, dar am constatat că urmele nu ajung pînă la apă și nimic nu arată că pluta ar fi fost trasă spre mare. Pluta a dispărut într-un chip absolut misterios. Cortul și lucrurile au fost parte cărate, parte tîrîte pe nisip, spre apus, de-a lungul țărmului. Hoții care ne-au prădat au șase picioare, iar trupul lor e lung de aproape un metru, judecind după urmele lăsate pe nisip.

— Grozave vietăți! exclamă Papocikin.

— Dar cu Generalu ce s-a întîmplat? întrebă Kaștanov. L-or fi ucis, l-or fi dus cu ele viu, pentru ca apoi să-l devoreze, sau cîinele o fi fugit, speriindu-se de hoți?

— În jurul cortului am descoperit multe urme ale lui Generalu, dar în cea mai mare parte ele sînt acoperite de urmele insectelor, ceea ce înseamnă că sînt mai vechi. Nicăieri nu se văd urme de sînge proaspăt și nici bucăți din trupul insectelor sfîșiate de cîine.

Înclin să cred că Generalu a luat-o la sănătoasa cînd a apărut această armată de dușmani cum nu mai văzuse pînă atunci și se ascunde pe undeva prin hățiș. De altfel, trebuie să mai cercetez pămîntul la marginea pădurii.

Spunînd aceste cuvinte, Makșeev începu să examineze din nou urmele; el porni din locul unde în ajun se afla cortul și înainta spre marginea pădurii. Apoi trecu de cîteva ori, înainte și înapoi, de-a lungul lizierei, cercetînd cu băgare de seamă pămîntul. În cele din urmă se opri și-și chemă tovarășii:

— Aici, Generalu a intrat în desiș; dar înainte de asta s-a întîmplat ceva cu el; își tîra picioarele dinapoi.

După ce tăie cu cuțitul său de vînătoare crengile de jos ale equisetaceelor, Makșeev porni de-a bușilea în desiș, fluierînd mereu cîinele și oprindu-se din cînd în cînd în așteptarea răspunsului. În cele din urmă auzi un schelălăit slab și peste puțin timp de sub crengile ce atîrnau pînă la pămînt apăru Generalu; bietul animal era de nerecunoscut. Tot corpul i se umflase, iar partea dinapoi abia și-o tîra.

— Ce-ai pățit, măi cuțulache? zise Makșeev, mîngîind cîinele, care îi lingea mîinile, scheunînd prietenos. Inginerul ieși de-a bușilea din hățișul întunecos, urmat de cîine. Înfățișarea jalnică a animalului îi înduioșă pe toți.

— Să-i fi rupt oare hoții șira spinării? întrebă Papocikin.

— N-aș crede! răspunse Gromeko, în timp ce examina cîinele. Nu, nicidecum, urmă el. Mai curînd l-au rănit cu niște săgeți otrăvite.Pe spate are cîteva răni mici, acoperite de sînge închegat, dar șira spinării e neatinsă.

— Ce tot îndrugi de săgeți? se miră Makșeev. Doar hoții care ne-au prădat n-au fost decît niște insecte.

— Ai dreptate, uitasem! În cazul ăsta, ele au mușcat sau au împuns cîinele cu fălcile ori cu acele lor veninoase.

— Ce facem însă cu Generalu? Îl putem vindeca?

— Cred că da! Dacă veninul ar fi fost mortal, cîinele ar fi murit de mult. Din păcate, farmacia ne-a fost furată o dată cu toate celelalte lucruri. Să încercăm să-i punem comprese reci.

Makșeev luă în brațe cîinele, care scheuna de ți se rupea inima, și îl duse pe țărm. Aci, Gromeko începu să toarne apă pe corpul animalului. La început, cîinele se zbătea ca în gură de șarpe, dar curînd apa rece își făcu efectul și Generalu se potoli. Atunci îl băgară cu partea dinapoi a corpului în apă.

În vreme ce botanistul îl dădăcea pe Generalu, ceilalți scoaseră din desiș bărcile și vîslele, le puseră pe apă și strînseră aici lucrurile pe care le avuseseră cu ei în timpul buclucașei expediții. Apoi doi dintre ei se mai duseră o dată la iezerul dintre stînci, ca să-și sporească rezerva de apă, iar ceilalți fripseră carnea de iguanodon, pentru ca atunci cînd vor porni pe urmele jefuitorilor, să nu-și mai piardă vremea cu gătitul.

Toate pregătirile durară cam vreun ceas. Între timp, umflăturile de pe trupul cîinelui începură să dea înapoi și animalul se ridică pe picioare. Exploratorii hotărîră să-l ia în barcă. Planul lor era următorul: doi dintre ei să plutească de-a lungul țărmului cu bărcile în care-și aveau avutul, iar ceilalți doi să meargă pe urmele jefuitorilor, atîta vreme cît ele vor înainta pe lîngă coastă. Astfel, la nevoie, luntrașii își puteau ajuta tovarășii, iar aceștia îi puteau opri pe navigatori, cînd urmele ar fi dus spre inima ținutului.

PE URMELE JEFUITORILOR

Makșeev șl Gromeko porniră pe jos, iar Kaștanov și Papocikin se urcară în bărci, străduindu-se să nu rămînă în urmă, dar nici s-o ia înaintea tovarășilor lor. Din fericire, vremea era liniștită și apa mării scălda țărmul clipocind ușor. Makșeev mergea în frunte, pe urmele jefuitorilor. Din cînd în cînd se oprea, pentru a-i împărtăși botanistului constatările sale. Într-un loc, bunăoară, găsiră urmele multora dintre lucrurile furate, pe care hoții le lăsaseră jos, pentru a se odihni, probabil; în alt loc se vedeau clar urmele plutei. Cînd dădu de ele, Makșeev exclamă:

— Enigma plutei e dezlegată: jefuitorii au dus-o în spinare.

— La ce naiba le-o fi trebuind? întrebă Gromeko.

— Dar cortul, așternutul și celelalte lucruri? Au luat pînă și bucățile de aur și probele de magnetită pe care le-am strîns ieri cu Piotr Ivanovici.

— Nu mă taie capul de loc ce soi de vietăți or mai fi și astea! Ai crede că sînt niște ființe înzestrate cu rațiune. Nu m-ar mira dacă ar face cortul, ar dormi în așternutul nostru și ar mînca din străchinile noastre.

— Toate sînt cu putință în această miraculoasă țară a perioadelor geologice străvechi. Se prea poate ca în Jurasic anumite insecte să fi atins un înalt grad de dezvoltare, devenind un fel de regi ai naturii.

— Dar și în zilele noastre există insecte inteligente, care trăiesc în comunități și se supun anumitor legi, ca de pildă, albinele sau furnicile.

— Stai, mi-ai dat o idee! După părerea mea, avutul ne-a fost furat de furnici.

— De ce nu de albine sau de viespi?

— Dacă ai cunoaște obiceiurile furnicilor de pe fața planetei noastre, ți-ai da seama că există mai multe temeiuri să credem că ele ne-au furat lucrurile. Să nu uităm că furnicile cară în mușuroaiele lor tot ce găsesc, chiar lucruri care nu le trebuie și au o putere uriașă în comparație cu mărimea lor.

— Bine zici, albinele nu sînt atît de puternice și strîng în stupul lor doar miere și ceară, iar viespile nu aduc decît hrană. În plus, și unele și celelalte au aripi, iar jefuitorii nu par să fie înaripații.

— Asta-i și părerea mea, deși nu văd de ce insectele înaripate n-ar putea tîrî pe pămînt lucrurile prea grele.

— Cred că sîntem pe calea cea bună: dintre bănuiți, primele sînt furnicile, apoi viespile și abia la urmă albinele.

— Toate fac parte dintre insectele care mușcă sau înțeapă, injectînd venin în rană. Cred că ele l-au înțepat pe Generalu, cînd acesta a încercat să apere cortul.

— Așa-i! Mușcăturile acestor insecte provoacă umflături și sînt foarte dureroase. Dacă ținem seama de mărimea lor, putem fi siguri că veninul pe care îl injectează în corp pricinuiește și o paralizie temporară. Făcînd fel de fel de presupuneri asupra jefuitorilor, exploratorii merseră vreo două ceasuri și obosiră strașnic, căci picioarele le intrau adînc în nisipul de pe plajă.

— Eu, unul, nu mai pot! spuse în cele din urmă Gromeko, oprindu-se și ștergîndu-și nădușeala care-i șiroia pe față. Azi e mare zăpușeală, și nu se simte nici o boare de vînt.

— În schimb, marea e liniștită și tovarășii noștri nu rămîn în urmă.

— Ce-ar fi să facem schimb cu ei? Pe noi ne dor picioarele, iar pe ei mîinile.

— Întrebarea e dacă vor ști să meargă după urme. Nu strică însă să încercăm.

Makșeev îi strigă pe luntrași, și cînd aceștia acostară, el le arătă urmele insectelor și îi însoți un timp, ca să vadă dacă se pot descurca. Apoi se sui în barcă împreună cu botanistul și începură amîndoi să vîslească.

Înfățișarea ținutului nu se schimbase de loc. De-a lungul țărmului se întindea plaja lată de vreo sută-două de pași, acoperită cu nisip și pietriș: în timpul furtunilor ea era spălată, probabil, de valuri. Plaja era mărginită de un zid viu, alcătuit din equisetacee și ferigi, în care se zărea arar cîte o mică spărtură — o albie secată, ca aceea cercetată în ajun. Pe nisip se încălzeau la soare iguanodoni, care la apropierea oamenilor și a bărcilor dispăreau în pădure. Cînd și cînd în mare se zăreau pleziozauri, care înotau curbîndu-și grațios gîturile, asemenea unor uriașe lebede negre. Pe deasupra pădurii treceau adesea reptile zburătoare: ele cercetau țărmul, în căutarea prăzii.

După vreo două ceasuri de cînd se urcaseră în bărci, Makșeev și Gromeko zăriră în fața lor niște coline roșiatice, care ajungeau pînă la țărmul mării, curmînd zidul pădurii. Aici descoperiră o albie uscată, mai adîncă și mai largă. Această albie ducea în adîncul ținutului și despărțea marginea pădurii de coline, care nu erau decît niște grămezi de nisip roșiatic. Urmele insectelor coteau aci, pentru a continua de-a lungul albiei. Cei doi exploratori ce mergeau pe țărm strigară la tovarășii lor din bărci să tragă la mal.

Îndată ce se încredințară că insectele cotiseră într-adevăr de pe mal spre inima ținutului, exploratorii se opriră să se sfătuiască ce să facă mai departe.

Erau nevoiți să continue urmărirea pe jos, părăsind bărcile.

Dar umbletul, truda și emoțiile din timpul zilei îi istoviseră; pe lîngă asta, Generalu era încă mult prea slăbit. Hotărîră, deci, să se odihnească cîteva ceasuri pe țărmul mării, unde era mai răcoare; departe de mare ar fi fost nespus de cald pe o zi de arșiță ca aceasta.

Traseră bărcile pe mal, apoi făcură repede focul, fripseră carnea și puseră ceaiul la fiert. Lui Generalu îi aplicară din nou comprese reci.

După ce se mai întremară, trei dintre ei se culcară pe nisip, iar al patrulea rămase de pază, deoarece trebuiau să ia măsuri de precauție, ca să nu fie atacați pe neașteptate de reptile sau de misterioasele insecte.

Trei ceasuri se scurseră în liniște. Kaștanov se nimeri să fie ultimul de pază. El se lungi pe nisip, chiar lîngă apă, și se gîndea că dacă nu vor izbuti să-și redobîndească lucrurile, expediția era sortită unui sfîrșit tragic. Încetul cu încetul, din pricina zăpușelii toropitoare, ațipi. Deodată se trezi dintr-un vis urît: se făcea că o reptilă uriașă tăbărîse pe el și-l lingea pe față cu limba ei băloasă.

Cuprins de groază, deschise ochii gemînd și văzu deasupra-i botul cîinelui, care, sprijinit cu o labă pe pieptul geologului, scheuna tînguitor.

Credinciosul animal nu-l trezise fără rost. Ridicînd capul, Kaștanov văzu că spre miazănoapte cerul se făcuse ca smoala: se apropia o furtună tropicală, cum îi mai prinsese pe exploratori pe rîul Makșeev. Tunetele se țineau lanț, iar masa de catran a norilor era brăzdată într-una de fulgere orbitoare.

N-aveau timp de pierdut. Trebuiau să se depărteze cît mai repede cu putință de țărmul mării, care în scurtă vreme avea să devină extrem de agitată.

Kaștanov își trezi tovarășii. Hotărîră să fugă spre coline, căci în pădure primejdia nu era mai mică decît pe țărmul mării. Avură grijă însă să tragă după ei și bărcile, ca să nu fie luate de valuri.

Ajunși pe creasta primului șir de coline, în care Kaștanov recunoscu îndată dune marine [33], exploratorii zăriră dincolo de ele o vale adîncă, paralelă cu țărmul mării și cu desăvîrșire stearpă, ca și cei doi versanți ai șirului de coline. Cît vedeai cu ochii se întindea un ocean de nisip roșiatic, cuprins parcă de flăcări sub razele lui Pluton, care nu dispăruse încă îndărătul norilor aducători de furtună.

Călătorii socotiră că lucrul cel mai înțelept este să aștepte în această vale pînă va trece furtuna. Și ca să se adăpostească mai bine, întoarseră bărcile cu fundul în sus și se băgară sub ele. Numai astfel se puteau apăra de ploaia torențială, căci mantalele lor impermeabile fuseseră furate odată cu celelalte haine.

Furtuna nu se lăsă mult așteptată. Masa albastră-stacojie a norilor acoperi jumătate din tăriile cerului. Pluton dispăru. Întunericul se lăsă repede și primele răbufniri ale vîntului străbătură valea, ridicînd trîmbe subțiri de nisip pe crestele dunelor. Aveai impresia că dunele fumegă. Văzduhul era împînzit de pulbere încinsă. Zăpușeala deveni și mai înăbușitoare. În sfîrșit se dezlănțui uraganul. Kaștanov aruncă o privire de sub barcă. I se păru că primul șir de dune se ridică în văzduh și vine de-a rostogolul în vale. Șuvoaie de nisip potopeau bărcile. Sub suflarea năprasnică a vijeliei, pădurea de equisetacee din gura largă a văii fremăta toată, asemenea unui stufăriș. Trunchiurile zvelte ale equisetaceelor se plecau aproape pînă la pămînt, crengile fluturau în aer ca niște plete verzi, iar prin văzduh zburau vîrfuri de copaci, crengi, tulpini subțiri. Cînd și cînd bezna era străpunsă de fulgere orbitoare, devenind apoi parcă și mai adîncă. Tunetele nu conteneau o clipă.

Iată însă că picuri mari de ploaie începură să bata în bărci și se porni o ploaie care purifică numaidecît aerul de nisip și praf. Vîntul nu se domolise încă, dar nisipul ud nu se mai ridica în aer. Deși ploua cu găleata, pe costișele dunelor șiroiau doar niște pîrîiașe, care dispăreau de îndată, înghițite de nisip.

Furtuna se potoli repede. Printre scamele de nori se zărea Pluton. Ploaia încetă și ea, iar călătorii se hotărîră să iasă de sub bărci, unde stăteau pe jumătate culcați și se sufocau din lipsă de aer. Dar nu era chip, căci nu puteau ridica bărcile, acoperite de mormanele de nisip adus de furtună și udat de ploaie. Fundul bărcilor se îndoise sub această povară.

— Am rămas închiși aici! strigă Papocikin. Ajuta-ți-ne să scăpăm.

— Nici noi nu stăm mai bine! răspunse Makșeev, care se afla sub cealaltă barcă, cu Kaștanov și cu Generalu.

— Și ce-aveți de gînd să faceți?

— Să săpăm în nisip o ieșire pe sub bărci.

— Bună idee! O să facem și noi la fel.

Un timp fu liniște. Nu se auzea decît gîfîitul oamenilor, care săpau o galerie în nisip, ca niște cîrtițe.

Apoi, pe sub prora unei bărci ieși pe brînci Makșeev, murdar și ciufulit, urmat de Kaștanov și de Generalu, iar de sub cealaltă barcă apărură zoologul șț botanistul.

Pe urmă apucară să dezgroape bărcile, și după ce terminară treaba, traseră ambarcațiunile la vale, spre albia secată. Ajungînd însă aici, călătorii se opriră uimiți: prin albie își purta vijelios apele roșii-gălbui un rîu navigabil și de netrecut.

— Nu mai putem continua urmărirea! zise Gromeko, amărît. Va trebui să așteptăm pînă se scurge toată apa.

— Asta n-ar fi nimic, adăugă Makșeev. Nenorocirea e că apa din albie și ploaia au spălat toate urmele așa că n-o să știm încotro au luat-o hoții.

— Cine ne-a pus să poposim! exclamă înciudat Papocikin. Am fi făcut cel puțin zece kilometri înainte de începerea ploii și am fi ajuns poate la bîrlogul tîlharilor.

— Nu mai putem îndrepta nimic! Mult însă nu cred că va mai trebui să căutăm acest bîrlog. Doar n-or fi cărat insectele lucrurile noastre cale de zeci de kilometri, încercă Kaștanov să-i liniștească pe ceilalți.

În albie, apa scădea văzînd cu ochii, și după o jumătate de ceas nu mai rămaseră decît niște băltoace.

— Să mergem! Apa s-a scurs! spuse Makșeev.

— Ce facem însă cu bărcile? Nici vorbă nu poate fi să le tîrîm după noi în inima ținutului, cine știe cîți kilometri, zise Kaștanov.

— Va trebui să le lăsăm în apropiere de mare, dar ar fi bine să le ascundem, ca să nu cadă pradă misterioșilor jefuitori.

— Să le îngropăm în nisip, propuse Gromeko.

— Bine zici! Nisipul e afînat, și cu toate că va trebui să facem gropile cu mîinile, altă soluție nu e.

REGII NATURII ÎN JURASIC

După ce îngropară bărcile, exploratorii porniră în sus pe albie, unde nu mai curgea apă. Pe alocuri, însă, băltoacele mari și lutul cleios îi sileau să se urce pe mal. Umblau cu băgare de seamă, cătînd cu atenție în jur și ținînd armele gata pregătite pentru eventualitatea că s-ar întîlni pe neașteptate cu insectele jefuitoare. La stînga albiei se întindea aceeași pădure de equisetacee, ferigi și palmieri, iar la dreapta se înșirau dune roșiatice lipsite de vegetație. Bîrlogul insectelor putea să fie atît în pădure, cit și între dune.

După un timp văzură ceva negricios, culcat pe fundul albiei și acoperit pe jumătate de nisip și nămol; cînd dezgropară obiectul, constatară că era corpul unei furnici negre, uriașe, lungi de aproape un metru. Capul insectei era puțin mai mic decît al omului, iar picioarele răsucite, crispate, în luptă cu moartea, se terminau cu niște ghiare ascuțite.

— Iată-l pe regele naturii din Jurasic! exclamă Kaștanov.

— Dacă coloniile sau comunitățile lor sînt tot atît de populate ca și mușuroaiele de furnici de pe fața pămîntului, o să avem de furcă cu mii de dușmani, spuse Papocikin.

— Da, cu niște dușmani fioroși, inteligenți și necruțători, adăugă Gromeko.

Între timp, Generalu, care abia se ținea după ei, culcîndu-se din cînd în cînd să se mai odihnească, se apropie și el. Cînd văzu leșul furnicii se năpusti asupra lui și începu să mîrîie furios.

— Ce-i, nenicule, ai recunoscut pe vreuna dintre cele care te-au mușcat? exclamă Makșeev, stăpînind cîinele.

Puțin mai departe găsiră cadavrul altei furnici, apoi încă unul. Probabil, că ploaia prinsese pe drum cîteva din insectele care le furaseră lucrurile și ele fuseseră luate de apă.

— Diavolii ăștia negri au udat și au stricat toate lucrușoarele noastre! exclamă Gromeko deznădăjduit.

— Da, mă îndoiesc să fie ele atît de inteligente, încît să fi întins cortul și să se fi adăpostit sub el cu tot calabalîcul! fu de părere și Papocikin.

— Cred că au ajuns la mușuroi înainte de a începe ploaia, zise Makșeev. Să nu uităm că au pornit la drum cu mult înaintea noastră, iar noi am mai făcut două popasuri de cîteva ceasuri.

Făcură încă vreo doi kilometri, fără a scoate o vorbă. Albia se terminase. Pădurea deveni mai rară și prin ea șerpuiau nenumărate poteci. Pe dune și mai ales în văile dintre ele creșteau fel de fel de plante: tufe, smocuri de iarbă, equisetacee pitice.

Deodată, Makșeev se opri și arătă tovarășilor săi spre valea cea mai apropiată, dintre două șiruri de dune. Prin nisip înaintau două vietăți tuciurii, care aci tîrau, aci dădeau de-a dura ceva rotund și alb.

— Furnici?

— Probabil! Ce-or fi cărînd? Noi n-am avut nici un lucru rotund și alb.

— Or fi găsit altă pradă?

— Hai să le-o luăm!

— Nu, mai bine să ne ascundem și pe urmă s-o luăm pe urmele lor. În felul ăsta o să ajungem la mușuroi, Țineți-l bine însă pe Generalu, să nu se năpustească asupra lor.

Călătorii făcură cîțiva pași înapoi și se adăpostiră la marginea pădurii. Nu trecu mult și de după tufele din gura văii apărură furnicile, care rostogoleau pe nisip ceva mare, alb, de formă ovală.

— Să fie atît de mari ouăle acestor furnici? Întrebă Makșeev.

— Nu cred: mai curînd este oul vreunei reptile zburătoare, pe care insectele l-au furat și-l cară acum spre mușuroi, spuse Papocikin.

— Ce ziceți, or fi bune de mîncat ouăle de reptile?

— De ce nu? Dacă ouăle de broaște țestoase se mănîncă, de ce nu s-ar mînca și ouăle de reptile?

— E bine de știut, zise Gromeko. Acum, cînd proviziile noastre sînt pe sfîrșite și trebuie să economisim cartușele, o omletă ne-ar prinde foarte bine.

— Pentru un ou atît de mare ar trebui și o tigaie uriașă, ori noi așa ceva nu avem.

— O să ne mulțumim și cu una mică! Facem o gaură în ou, batem bine cu un bețișor gălbenușul și albușul, punem sare și turnăm în tigaie cît ne trebuie.

— Dar n-avem nici o tigaie, furnicile ne-au luat toate vasele de bucătărie.

— Așa-i, uitasem. Ce-ar fi să ne facem o tigaie din coaja oului, să tăiem cu băgare de seamă vîrful oului și în el să facem omleta?

— Dar cu ce, căci n-avem pic de grăsime.

— Ba avem untură de iguanodon.

În vreme ce se depăna această discuție culinară, furnicile reușiră să rostogolească oul pînă la albie și se opriră nehotărîte, deoarece malurile erau abrupte. Nu era greu să dea drumul oului de sus de pe mal; căzînd pe nisipul moale, el nu s-ar fi spart. Dar cum să-l ridice pe malul opus, la aceeași înălțime? Problema părea grea pentru niște furnici.

În acest timp, insectele dădeau ocol oului și alergau de-a lungul malului, mișcîndu-și antenele și atingîndu-se cu ele una pe alta, ca și cînd s-ar fi sfătuit.

Apoi o furnică coborî în albie, cercetă malul opus, se opri în fața lui, stînd pe gînduri parcă, și în cele din urmă începu să alerge de-a lungul lui, cercetîndu-l din loc în loc.

La vreo cincizeci de pași mai departe, insecta găsi o pantă mai puțin înclinată, care i se păru potrivită pentru a face aci un suiș. Ea se apucă îndată de treabă: lucrînd cu picioarele din față și cu fălcile desprindea bucăți mari de pămînt și le punea deoparte. Cealaltă furnică, rămasă să păzească oul, se plictisi repede să aștepte. Ea coborî în albie și o luă pe urmele tovarășei ei, pe care nu o vedea, din cauza unei cotituri a malului.

— Ce-ar fi să luăm oul lăsat de furnici? propuse Gromeko.

La început, ideea plăcu tuturor, dar apoi șovăiră.

— În primul rînd ne pot vedea și astfel ne vom trăda prezența înainte de vreme; în al doilea rînd, cînd se vor întoarce și nu vor găsi oul, vor începe să-l caute în toate părțile, și în loc să mergem pe urmele lor spre furnicar, vom sta ascunși prin tufișuri și ne vom pierde vremea degeaba, spuse Kaștanov, împotrivindu-se propunerii lui Gromeko.

La un moment dat, Papocikin zări în aceeași vale, între dunele de nisip, o altă pereche de furnici, care dădeau și ele de-a rostogolul un ou.

— Cred că acum argumentele dumitale nu mai au nici un temei, spuse el.

— În cazul ăsta să purcedem mai repede la treabă!

Makșeev și Gromeko străbătură în fugă albia, ridicară amîndoi oul, care avea vreo jumătate de metru în diametru, și-l duseră în ascunzișul lor, la marginea pădurii.

Apoi Makșeev șterse cu grijă urmele lăsate în albie de picioarele lor: dacă furnicile erau destul de inteligente, ele ar fi putut afla după aceste urme unde e ascuns oul.

Curînd apărură în albie cele două furnici, care alergară spre locul unde își lăsaseră prada. Cînd se suiră pe mal și nu găsiră oul, începură să alerge încoace și încolo, se apropiau una de alta și își mișcau antenele, neștiind pesemne ce să facă.

Între timp în gura văii apărură furnicile care dădeau de-a dura celălalt ou. Văzîndu-le, prima pereche de furnici alergă în întîmpinarea lor, și crezînd probabil că ele furaseră prada, încercară să și-o ia; Se încinse o încăierare aprigă: furnicile se sprijineau pe cele patru picioare dinapoi și, ridicînd prima pereche de picioare în aer, căutau să-și înfingă fălcile în grumazul dușmanului, pentru a-l răpune. În toiul luptei, două furnici ajunseră pe malul albiei și se rostogoliră pe costișa abruptă. În cădere, una dintre ele se pomeni deasupra celeilalte. Profitînd de acest prilej, ea aproape că desprinse cu fălcile-i puternice capul vrăjmașei.

Pe urmă, lăsîndu-și victima acolo, alergă să-și ajute tovarășa, care se lupta din răsputeri. Cu forțe unite, ele biruiră ușor dușmanul și rostogoliră oul spre malul albiei.

Exploratorii urmăriră cu mult interes lupta, dar nu se puteau dumeri care pereche de furnici biruise, deoarece nu aveau cum să le deosebească pe unele de altele.

Furnicile biruitoare se opriră pe mal, se sfătuiră, apoi rostogoliră oul în albie.

Încercară să urce oul în cîteva locuri, unde malul opus părea mai scund, dar ghearele lor nu erau destul de puternice ca să se înfingă în coaja tare. Oul luneca mereu și cădea înapoi.

Cînd ajunseră în locul unde era amenajat suișul, furnicile îl zăriră, îl cercetară și se opintiră din nou ca să urce oul, proptindu-l cu trupurile lor.

Pînă la urmă încercarea lor reuși și rostogoliră prada mai departe, pe o cărare care se pierdea în adîncul pădurii. După felul cum procedase această pereche de furnici, exploratorii înțeleseră că a doua pereche ieșise învingătoare.

Acum nu le mai rămînea decît s-o ia pe cărare pe urmele furnicilor. Neștiind însă cît vor avea de mers, se văzură siliți să gătească mai întîi oul luat de la furnici: era prea greu să-l care și nici așa de lesne să-l rostogolească pe poteca din pădure. De aceea făcură repede un foc într-o groapă săpată în nisip, fierseră oul pînă la răscopt, îl tăiară felii, iar din coajă meșteriră cîteva farfurii și o tigaie.

După cină, exploratorii se afundară în pădure pe cărarea bine bătătorită, dar îngustă și anevoioasă. Cam la un metru de la pămînt, ramurile equisetaceelor formau o adevărată rețea, astfel că erau nevoiți să meargă de-a bușilea sau să înainteze îndoiți din șale; pesemne că numai furnicile foloseau această cărare.

După jumătate de ceas, pădurea începu să se rărească; adesea poteca furnicilor se despărțea în două, se încrucișa cu alte poteci și Makșeev trebuia să cerceteze cu băgare de seamă pămîntul, ca să nu scape din vedere dîra lăsată de ou, în vreme ce Kaștanov făcea ridicări topografice cu ochiul liber pentru a putea schița harta ținutului populat de dușmanii lor.

— Ciudat că pînă acum nu am întîlnit nici o furnică în pădure.

— Te pomenești că au anumite ore de odihnă și somn, iar celelalte animale nu se încumetă să se apropie de furnicar.

Dar iată că în fața călătorilor se deschise un luminiș întins. Probabil că pădurea se termină aici și era posibil ca în poiana aceasta să dea de furnicar. Trebuiau de aceea să fie cu ochii în patru. Zoologul și botanistul rămaseră pe loc cu Generalu, iar Kaștanov și Makșeev porniră în cercetare.

Ajunși sub streașina pădurii, se opriră îndărătul copacilor și începură să iscodească cu privirile locul. De la marginea pădurii se întindea o poiană mare sau mai curînd o pîrloagă. Numai pe alocuri se vedeau cîteva cioturi. În mijlocul poienii se înălța o movilă uriașă, țuguiată și teșită în vîrf, înaltă de vreo doisprezece metri și cu un diametru de peste o sută de metri. Ea era construită din trunchiuri de copaci așezate unele peste altele.

Cînd priviră cu binoclul, observară că trunchiurile nu erau așezate la întîmplare, ci după o anumită rînduială, formînd o construcție complicată, deși grosolană. Ici-colo, la înălțimi diferite, se căscau guri de intrare. Nicăieri însă nu se zăreau furnici. Pesemne că insectele dormeau.

Luminișul era împrejmuit din toate părțile de pădure, coline și dune. Se vede că furnicile dormeau aici nestingherite. În partea de apus, pe la poalele dunelor, șerpuia probabil un pîrîiaș, judecînd după fîșia verde de iarbă și tufe ce se deslușeau pe fondul gălbui al nisipului.

CUM S-AR PUTEA PĂTRUNDE IN FURNICAR?

După o cercetare atentă a luminișului, Kaștanov și Makșeev se înapoiară la tovarășii lor, ca să se sfătuiască cum să procedeze mai departe.

— N-ar fi greu să atacăm furnicarul în timp ce insectele dorm, — spuse Kaștanov, — dar asta nu cred că ne-ar folosi la ceva s-o facem. Nu știm în ce parte a acestei construcții uriașe au depozitat furnicile lucrurile noastre. Și-apoi ne putem lesne rătăci în labirintul galeriilor.

— Cred că acolo e întuneric beznă, iar noi n-avem nici lumînări, nici lanterne, zise Papocikin.

— Dar am putea să ne facem niște torțe. Am văzut în pădure esențe rășinoase bune pentru așa ceva, propuse Gromeko.

— Dacă am intra cu torțele aprinse, am trezi fără îndoială furnicile și am putea fi atacați. În cazul ăsta n-o să fie prea bine de noi, remarcă Makșeev.

— Da, aici trebuie să fie sute de insecte, dacă nu chiar mii. Oricîte am doborî cu armele și cu cuțitele noastre, pînă la urmă ne-ar mușca și ne-ar înțepa pînă ne-ar omorî.

— Atunci ce-i de făcut? întrebă Kaștanov. La lucrurile noastre nu putem renunța, fiindcă fără ele nu ne putem întoarce.

— N-ar fi mai bine să dăm foc mușuroiului? Furnicile vor face totul ca să-și salveze rezervele, printre care și lucrurile noastre.

— În primul rînd, ele se vor strădui să-și salveze larvele și nimfele, și între timp lucrurile noastre vor arde. Chiar dacă ar reuși să scoată și lucrurile, tot cu forța am fi nevoiți să le smulgem din ghearele lor.

— Dar dacă am încerca să scoatem furnicile cu ajutorul fumului, iar apoi, după ce ar părăsi furnicarul, ne-am duce după lucrurile noastre?

— Planul ăsta e mai bun, atît numai că nici noi n-am putea intra în galeriile pline de fum. Iar cînd fumul s-ar risipi, de bună seamă că și furnicile s-ar înapoia.

— Cum s-ar zice, nu-i nimic de făcut!

— Am o idee, spuse Makșeev. O să mă culc lîngă furnicar, prefăcîndu-mă că sînt mort. Furnicile mă vor duce înăuntru și acolo voi reuși, poate, să aflu unde se găsesc lucrurile noastre, iar în noaptea următoare voi căuta să le scot afară.

— Acest plan e prea riscant, se împotrivi Kaștanov. Furnicile nu te vor căra poate întreg, ci după ce te vor fi făcut bucățele. Dar să admitem că te vor duce înăuntru viu și nevătămat. Te întreb: cum ai să te orientezi pe întuneric și făcînd pe mortul, prin labirintul de galerii, ca apoi să găsești drumul spre ieșire?

— O să iau cu mine un ghem de ață și, desfășurîndu-l treptat, o să găsesc eu drumul, așa cum Tezeu a ieșit din labirint, călăuzindu-se după firul Ariadnei.

— Ar merge, dacă furnicile n-ar observa asta și n-ar distruge firul. Și apoi, ai dumneata ață?

Cum nimeni nu avea un mosor de ață, căzu și acest plan riscant. Ședeau toți abătuți și făceau fel de fel de planuri, la care însă renunțau repede, deoarece erau cu neputință de înfăptuit.

— Iată la ce m-am gîndit, zise într-un tîrziu Kaștanov. Trebuie să otrăvim sau să amețim furnicile cu gaze toxice; pentru ca ele să rămînă amorțite un timp mai îndelungat, iar noi să ne putem căuta lucrurile în furnicar. Am putea folosi clorul, bromul sau bioxidul de sulf. Prin urmare trebuie să găsim mai întîi materialul necesar pentru prepararea unei cantități suficiente de gaze. Putem extrage clor din sare de bucătărie, care se găsește în mare. Brom există probabil în cenușa algelor din această mare, dar e mai greu de extras decît clorul. Lucrul cel mai simplu ar fi să preparăm bioxidul de sulf; singura problemă este să găsim pucioasă, pirită sau alt minereu sulfuros. Cînd am fost în văgăuna pterodactililor, am găsit sulfura de plumb. S-ar putea să existe și aici, în stînci.

— Bine, bine, dar căutarea materialului și prepararea gazului ne-ar răpi foarte mult timp! observă Makșeev.

— Altă soluție nu e! De altfel avem destule cartușe ca să ne asigurăm hrana pe cîteva zile. E mai bine să folosim mijlocul cel mai sigur. Mijloacele mai riscante le ținem în rezervă, și le vom folosi numai cînd nu vom avea altă ieșire.

— Va să zică trebuie să plecăm de aici fără să fi făcut nimic jefuitorilor!

— E mai înțelept să plecăm pînă nu ne văd furnicile și să nu le întărîtăm prin acțiuni pripite. Dacă le vom tulbura, vor deveni mai prevăzătoare, vor pune santinele la intrare și vor cutreiera în lung și-n lat împrejurimile, astfel că ne vor împiedica să ne înfăptuim planurile. Nu putem ști ce nivel de dezvoltare au atins acești regi ai naturii din Jurasic.

Toți fură de acord cu Kaștanov, deși ardeau de nerăbdare să se răfuiască pe loc cu tîlharii. Hotărîră s-o ia înapoi spre dunele de nisip și, mergînd de-a lungul albiei, să ajungă în regiunea colinelor, pentru a căuta pucioasă sau minereuri sulfuroase.

Exploratorii porniră spre albie, pe sub streașina pădurii; nicăieri nu se zăreau animale și nici măcar insecte. Furnicile stîrpeau, pare-se sistematic, toate vietățile din jurul furnicarului. Doar cînd și cînd trecea în zbor cîte o reptilă, care se grăbea să se depărteze de aceste locuri. Albia șerpuia pe la marginea pîrloagei, iar ceva mai sus, după ce străbătea o vale destul de adîncă, se înfunda în colinele de nisip. Aici creșteau pe ambele maluri fel de fel de tufe, equisetacee mărunte, trestie dulce și ferigi. Mai merseră cîțiva kilometri prin această vale, apoi hotărîră să se oprească, pentru a se odihni cum se cade după toate emoțiile încercate și drumurile făcute în ultimele douăzeci și patru de ore. Pîrîul avea apă din belșug, iar umbra palmierilor și a equisetaceelor îmbia la odihnă. Băură ceai, mîncară ce mai rămăsese din gălbenușul de ou și pe urmă dormiră liniștiți. A doua zi dimineața observară furnici prin împrejurimi și se grăbiră să dejuneze și să-și ia tălpășița cît mai repede, pînă nu prind de veste furnicile.

Cîțiva kilometri mai departe, coastele nisipoase ale văii cedară locul unor povîrnișuri stîncoase, căci albia se înfunda aici în niște culmi teșite. Căutînd minereuri sulfuroase, Makșeev și Kaștanov cercetau pas cu pas stîncile unul pe coasta din dreapta, celălalt pe coasta din stînga, fapt care întîrzia, firește, înaintarea. Papocikin și Gromeko rămaseră lîngă albie, cu armele pregătite, ca să vîneze ori să respingă un atac al reptilelor sau furnicilor. Dar nici urmă de asemenea animale. Încetul cu încetul, ținutul deveni tot mai sterp, iar copacii și tufele se răriră chiar și pe malurile pîrîului. Doar o fîșie îngustă de iarbă și trestie dulce străjuia șuvița de apă. Călătorii erau bucuroși că aici creștea trestie dulce, singura lor hrană în acest deșert.

Alte vietăți în afară de libelule uriașe, care roiau deasupra apei, și, din cînd în cînd, de pterodactili, care vînau aceste insecte, nu întîlniră. Nici o adiere nu tulbura văzduhul. Razele lui Pluton dogoreau neîndurător în acest coridor, cu coastele sale golașe, încinse ca pereții unui cuptor. Exploratorii nu puteau înainta decît datorită faptului că pîrîul era aproape și se puteau răcori în el sau își puteau potoli setea cînd voiau.

Deocamdată nu găsiră minereuri sulfuroase.

Poposiră către amiază pe malul pîrîului, băură ceai, se delectară cu trestie dulce și împărțiră frățește ultimul pesmet.

— Deseară va trebui să ne ospătăm cu libelule sau să doborîm un pterodactil! zise cu amărăciune Papocikin, adunînd ultimele firimituri de pesmeți.

ÎN INIMA PUSTIULUI NEGRU

După ce se odihniră, își continuară drumul prin vale. De o parte și de alta se înălțau stînci negre, sinistre. Tăiate ici-colo de crăpături, ele aveau cînd forma unor cuburi masive, uriașe, cînd a unor coloane subțiri, zvelte. De-a lungul pîrîului vegetația devenea tot mai săracă, equisetaceele se răreau, ferigele și palmierii dispărură cu desăvîrșire. Numai iarba și trestia dulce acopereau ca și înainte malurile pîrîului.

Peste noapte poposiră lîngă ultimul copac uscat, ca să aibă lemne de foc. Băură mult ceai îndulcit cu suc de trestie, ca să-și amăgească foamea, căci nu întîlniră nici un vînat.

Apoi Makșeev și Kaștanov urcară coasta văii, ca să scruteze de sus împrejurimile. Pretutindeni cît vedeau cu ochii se întindea o cîmpie; numai la sud, la o depărtare de vreo douăzeci de kilometri, se ridica un lanț de munți conici, teșiți.

Cînd cei doi exploratori se depărtară cîțiva zeci de pași de malul rîpos, încît pierdură din ochi valea prin care șerpuia pîrîul, simțiră măreția lugubră a deșertului.

Un pustiu de piatră, negru și golaș, presărat cu bucăți mari și mici de rocă, desprinse de pe stînci, din pricina arșiței cumplite — iată priveliștea ce se înfățișă privirilor lor. Nici o tufă, nici un firicel de iarbă, numai stînci de catran se așterneau pînă departe în zare, iar deasupra se arcuia cerul stăpînit de globul de foc al lui Pluton. În acest deșert de nestrăbătut, o moarte sigură de foame sau de sete îi aștepta pe cutezătorii care s-ar fi încumetat să se aventureze pentru multă vreme pe aceste întinderi fără sfîrșit.

Piatra neagră, încălzită de razele lui Pluton, dogorea ca un cuptor încins, iar de sus coborau vertical razele astrului subpămîntean, de care nu aveai unde să te ascunzi. Numai munții ce se înălțau la sud înviorau întrucîtva acest deșert, de o monotonie grea, copleșitoare, nefiind negri, ci acoperiți de o puzderie de pete și fîșii albe, roșii și galbene.

După ce scrutară împrejurimile, Kaștanov spuse tovarășului său:

— Cred că n-o să mai putem înainta mult în inima acestui ținut misterios. Se pare că valea prin care trecem se termină acolo, la poalele munților, și mă tem că mai departe se întinde același pustiu sinistru, pe care nu-l poți străbate fără un echipament special, fără rezerve mari de apă, fără provizii și combustibil.

— Oare tot restul cavității Pămîntului să aibă înfățișarea acestui deșert dogoritor?

— Cred că da, cel puțin pînă în preajma intrării de la Podul Sud, dacă există așa ceva. Știi doar că umezeala necesară plantelor și animalelor pătrunde în această cavitate prin gurile de la poli. Probabil că marea pe care am străbătut-o este ultima sursă de umezeală.

— După cum am văzut, însă, vînturile dinspre nord care bîntuie pe aici, pot duce și mai departe această umezeală.

— În ultima vreme n-am simțit aceste vînturi, în afară doar de rarele furtuni însoțite de descărcări electrice. E de presupus că ultimii nori care vin de la nord se descarcă deasupra mării și în preajma ei în partea dinspre sud, iar mai departe, deasupra acestui deșert încins, sînt purtate prin văzduh numai resturile de umezeală; ele însă nu saturează aerul și aici nu pot cădea ploi.

— Așadar putem ajunge numai pînă la munții care se văd la sud?

— Da, cînd vom ajunge acolo, vom vedea dacă presupunerile mele sînt îndreptățite.

— Ce facem însă dacă nu găsim pe drum minereurile sulfuroase de care avem nevoie.

— Judecînd după forma și culoarea lor, acești munți trebuie să fie niște vulcani stinși, or pe coastele vulcanilor există de obicei pucioasă. Sînt aproape sigur că vom găsi acolo ceea ce căutăm.

— Și pe urmă ne înapoiem?

— Socotesc că trebuie să profităm de faptul că am pătruns într-un ținut atît de depărtat de mare și să mai dăm o raită spre miazăzi, ca să vedem dacă pustiul este într-adevăr de nestrăbătut. Aici o să fim cu conștiința împăcată: am făcut tot ce omenește a fost posibil.

— Dar se prea poate să existe un loc unde marea să pătrundă mai adînc spre sud, ceea ce ne-ar îngădui să ajungem și noi mai departe.

— Dacă o să reușim să ne scoatem lucrurile din ghearele furnicilor, o să putem, pluti spre răsărit și spre apus de-a lungul litoralului, ca să ne încredințăm daca este așa cum bănuiești.

După ce priviră îndelung pustiul și își luară rămas bun de la întinderea sinilie a mării și de la țărmurile ei înverzite, care abia se mai zăreau spre nord, la capătul pustiului, geologii porniră spre campament. În timp ce coborau printr-o văgăună, alunecînd prin surpături și sărind de pe un grumaz pe altul, auziră, una după alta, două detunături.

— Ce s-o fi întîmplat? Să fi pătruns atît de departe furnicile și să-i fi atacat pe tovarășii noștri? se îngrijoră Kaștanov.

— Trebuie să ne grăbim să le venim în ajutor! zise drept răspuns Makșeev.

Începură să coboare mai repede, și după cîteva minute ajunseră jos, de unde porniră în fugă spre campament.

Dar se îngrijoraseră degeaba: campamentul nu fusese atacat de furnici, ci soarta se îndurase să trimită înfometaților o rezervă de hrană.

Pe cînd ședeau pe malul pîrîului, Papocikin și Gromeko observară o umbră neagră, care trecu pe deasupra lor. Ridicară capul și văzură rotindu-se în văzduh un pterodactil uriaș; atenția reptilei fusese atrasă, pare-se, de bidonul de tablă, care lucea în soare. Fără a sta mult pe gînduri, puseră mîna pe arme și traseră, tocmai cînd reptila coborîse mai jos și făcea un nou cerc. Unul dintre ei nimeri în plin și animalul se prăbuși. Era un exemplar gigantic, măsurînd mai bine de un metru și jumătate de la cap pînă la vîrful cozii, așa încît trunchiul lui avea multe părți cărnoase.

Se înfruptară după pofta inimii din reptilă, apoi se culcară, făcînd însă cu rîndul de pază, deoarece carnea pusă la uscat pe pietre trebuia păzită de reptilele zburătoare, care puteau ajunge pe aici.

A doua zi își continuară drumul prin vale. Exploratorii luară cu ei carne uscată, trestie dulce și lemne, căci se temeau că mai departe nu vor mai găsi așa ceva. Și într-adevăr, valea devenea tot mai pustie, iar vegetația de pe malurile pîrîului tot mai rară. Nu găsiră nicăieri minereu sulfuros și Kaștanov își puse toată nădejdea în munții vulcanici ce se înălțau la capătul văii. După un marș lung, se apropiară foarte mult de ei. Puțin înainte de a ajunge la munți, valea se îngustă, prefăcîndu-se într-o văgăună strîmtă, care îi conduse pe călători într-o depresiune aflată chiar la poalele munților.

Mare le fu mirarea însă cînd în fundul depresiunii văzură un iezer măricel. Malurile stîncoase ale iezerului erau acoperite ici-colo de diferite plante. În părțile mai puțin povîrnite ale malului, străjuite de stînci nu prea înalte, creșteau mănunchiuri de equisetacee mici, ferigi și trestie. Locul era foarte potrivit pentru campament, căci puteau lăsa aici o parte din lucruri ca să urce mai ușor munții în căutarea pucioasei sau a minereurilor sulfuroase.

După ce poposiră la umbra ferigelor, exploratorii se hotărîră să se scalde în apa liniștită și negricioasă a lacului, care semăna cu o oglindă mare, netedă, prinsă într-o ramă de abanos cu încrustații de smaralde. Papocikin se dezbrăcă cel dintîi și se aruncă cutezător în apă cu capul în jos, dar ieși îndată la suprafață și sări pe mal țipînd:

— Apa frige de parcă ar fi fiartă!

Ceilalți încercară și ei apa — care cu mîna, care cu piciorul — și se încredințară că zoologul avea dreptate.

Gromeko scoase termometrul din buzunar — singurul, dintre instrumentele expediției care le mai rămăsese, deoarece îl avea tot timpul la el. Îl băgă în lac și termometrul arătă 40 °Celsius.

— Ei, nu-i chiar atît de fierbinte! spuse botanistul. 40 °Celsius înseamnă 30° Reaumur, adică temperatura unei băi calde, pe care o poate suporta oricine.

Dar o baie fierbinte nu-i putea răcori într-o zi atît de călduroasă, așa încît exploratorii se mulțumiră să se spele bine, folosind în loc de săpun nămolul alb, fin, așternut într-un strat gros pe fundul lacului. Nămolul era și și mai cald decît apa și le frigea picioarele, care se afundau în el, în schimb făcea clăbuci ca săpunul și-l înlocuia de minune.

— Iată o nouă bogăție nefolosită în această țară a minunilor! spuse Makșeev, dîndu-se de zor cu nămol.

— Așa e, niște oameni întreprinzători ar face aici o afacere strașnică. Acest săpun tămăduitor din măruntaiele pămîntului te scapă de orice boală, începînd cu guturaiul și terminînd cu cancerul — cam așa ar suna reclamele care ar umple coloanele ziarelor și revistelor, glumi Gromeko, veșnic pornit pe ironii de cîte ori era vorba de bogățiile ce ațîțau spiritul întreprinzător al fostului căutător de aur.

— Cînd vorbim de bogățiile Plutoniei, nu trebuie să uităm regnul animal, remarcă Papocikin, care se usca la soare după baie. Eu, unul, aș înființa o societate pe acțiuni pentru exporturi și aș furniza „fosile vii” grădinilor zoologice și muzeelor din toate țările de pe fața Pămîntului. Această societate ar avea un succes nemaipomenit, incomparabil mai mare decît întreprinderile dumneavoastră miniere, fiindcă acolo sus există destul aur, cupru, fier, dar nu există nici un mamut, pleziozaur sau pterodactil viu.

— Îmi pare ciudat acest lac termal, observă Gromeko. Am constatat și mai înainte că apa pîrîului este călduță, dar credeam că asta se datorește arșiței din această vale pustie. Acum e limpede că pîrîul primește căldură din acest lac.

— Ne aflăm fără îndoială la poalele unor vechi vulcani, — explică Kaștanov, — și lacul e alimentat de izvoarele termale din adîncurile vulcanului, unde temperatura este încă foarte mare.

— Trebuie să cercetăm jur împrejur lacul, ca să găsim aceste izvoare, spuse, zoologul.

— Ocupă-te dumneata de asta, împreună cu Mihail Ignatievici, pînă ce va fi gata cina, iar noi mergem să cercetăm vulcanul, propuse Kaștanov.

După ce terminară cu „baia”, Kaștanov și Makșeev ocoliră capătul vestic al lacului, de unde izvora pîrîul, care se strecura printre niște mormane de blocuri negre. Începură să urce dealurile cu desăvîrșire golașe, presărate cu pietriș negru, de la poalele vulcanului. Curînd cercetătorii ajunseră la poalele primului munte mai înalt; pe coasta abruptă a acestuia se vedeau puhoaie de lavă erupte în diferite perioade din craterul aflat în vîrful muntelui și solidificat la suprafață, fie sub forma de valuri rotunjite, fie sub forma de mormane haotice de blocuri.

Examinînd puhoaiele mai vechi, colorate pe alocuri în galben, roșu și alb, Kaștanov explică tovarășului său că aici se găsește ocru, țipirig și pucioasă [34].

— Iată și pucioasa de care avem atîta nevoie! Dar aici e cam puțină și ar fi greu s-o strîngem. Nădăjduiesc însă să găsim mai multă în crater.

Cercetătorii se cățărară pe blocurile de lavă solidificată și după o oră ajunseră în vîrful muntelui Creasta era teșită, dar în mijlocul său se căsca un hău, cu pereții aproape verticali.

— Iată și craterul, de altfel destul de măricel.

— Din păcate, cu desăvîrșire inaccesibil.

— Să-i dăm ocol. Poate găsim un loc pe unde să putem coborî.

Vîrful muntelui era alcătuit și el din blocuri de lavă solidificată. De aici se deschidea în ambele părți o priveliște fără sfîrșit. La nord, la poalele dealurilor, se vedea oglinda lacului, într-un cadru negru-verde. Lacul avea forma aproape a unui cerc. Era poate și el craterul unui vulcan și mai vechi încă. Spre est și vest coborau torenți uriași de lavă, care se prefăceau treptat în valuri și ziduri de stînci negre, ce se înălțau pe întinsul pustiului. La sud se vedea un alt munte, ceva mai înalt. Acest munte era probabil conul principal al vulcanului, care ascundea priveliștea; el era legat de primul munte printr-o curmătură stîncoasă.

După ce dădură ocol craterului dinspre apus și se încredințară că nici pe acolo nu pot coborî, exploratorii trecură peste curmătură și ajunseră la cel de al doilea munte. În vîrful acestuia se căsca de asemenea un crater adînc, însă spintecat la sud-est de o spărtură uriașă, de unde cobora pe pantă un uriaș, torent de lavă, rămas pare-se de la ultima erupție.

Această spărtură în peretele craterului le îngăduia să coboare pe fundul său fără prea multe riscuri.

De aci puteau vedea și partea de miazăzi a ținutului. În apropierea vulcanului principal se înălțau alți cîțiva vulcani mai mici, cu cratere surpate, iar dincolo de ele se întindea pînă hăt departe pustiul negru.

— Da, nu putem merge mai departe spre sud, în adîncul Plutoniei! zise Makșeev, scrutînd depărtările cu ochii săi ageri. Pe o distanță de o sută de kilometri nu se zărește nimic decît rocă neagră.

— Nici nu are rost să mergem într-acolo! adăugă Kaștanov, Cercetăm vulcanii, luăm pucioasă și ne întoarcem la furnicar, ca să ne redobîndim avutul.

Priveliștea care se deschidea din vîrful muntelui era lugubră.

La picioarele exploratorilor se întindea un lanț de munți negri, brăzdați de văgăuni adînci, ca niște riduri, mînjite parcă cu galben, alb și roșu de bidineaua uriașă a unui zugrav neîndemînatic, iar mai departe se așternea în toate părțile, cît vedeau cu ochii, un deșert întins ca în palmă, fără pic de viață. Sub razele roșiatice ale lui Pluton, această întindere mohorîtă avea o înfățișare înfiorătoare.

— Iată împărăția morții, mai înspăimîntătoare decît pustiurile de zăpadă de la pol! exclamă Kaștanov.

— Dacă geniul răului ar exista cu adevărat, aici și-ar avea sălașul! spuse Makșeev.

— Mi-ai dat o idee bună. Să numim acest ținut Pustiul Diavolului.

— Iar acești vulcani — Tronul Satanei. Văd parcă aievea un tablou înspăimîntător: în zilele cînd Pluton pălește și împărăția morții e învăluită de o lumină crepusculară, din crater se înalță geniul răului, asemenea unui pterodactil gigantic și zboară deasupra deșertului umplînd văzduhul cu țipetele sale, se scaldă în undele fierbinți ale iezerului, se odihnește pe stîncile negre și-și contemplă din înălțime împărăția…

După ce isprăviră de cercetat ținutul și găsiră locul cel mai potrivit pentru a coborî din crater, se îndreptară spre lac, căutînd drumul cel mai scurt de la culmea principală, ca să știe pe unde să vină cu toții a doua zi după pucioasă.

ÎN CRATERUL SATANEI

A doua zi porniră toți patru spre vulcanul principal, dar avură grijă să ia cu ei o pușcă, puțină carne friptă și trestie dulce. Celelalte lucruri le lăsară lîngă lac sub paza lui Generalu. Întrucît în acest deșert nu trăia nici o vietate, nădăjduiau că totul va rămîne neatins.

Mai întîi trecură peste dealurile scunde, negre șl peste valurile formate de puhoaiele de lavă solidificată. Apoi urcară coasta vulcanului principal, de-a lungul unui torent împietrit, uriaș, care începea de la spărtura din gura craterului. După o jumătate de ceas ajunseră la această spărtură și începură să coboare în adînc, pășind pe blocurile de lavă solidificată, care păreau că alcătuiesc un fel de scară pentru titani.

Coborîră vreo jumătate de oră și ajunseră în cele din urmă în fundul craterului — o platformă acoperită cu noroi uscat, brăzdat de crăpături. Probabil că aici existase odinioară un mic lac. Dincolo de platformă se înălța vertical peretele opus, acoperit în mare parte de pete albe, galbene și roșii. În cele galbene recunoscură ușor pucioasă nativă, sub forma unor cristale mari și mici încrustate în lavă, sau a unui strat subțire care acoperea suprafața ei.

Exploratorii scoaseră cuțitele de vînătoare și începură să radă aceste pete și să desprindă cristalele mai mari, încărcîndu-și cu pucioasă ranițele. Cînd acestea se umplură, constatară că în fiecare dintre ele încăpuseră vreo șaisprezece kilograme.

— Din șaisprezece kilograme de pucioasă facem peste unsprezece mii litri de bioxid de sulf, — spuse Kaștanov, — iar din șaizeci și patru — aproape patruzeci și cinci de mii de litri. Cred că este de ajuns pentru un furnicar.

— Nici n-am putea duce mai mult, spuse Papocikin. Mai avem armele și proviziile. Unde mai pui că va trebui să cărăm toate astea timp de două zile în șir.

— Și Generalu ar putea duce în spinare cîte ceva, propuse Makșeev. Cîinele s-a înzdrăvenit bine, iar astăzi se odihnește toată ziua, așa că va putea căra vreo treizeci de kilograme.

La vale, pînă la lac, o să ducem noi aceste treizeci de kilograme. De aceea, hai să mai luăm pucioasă, ca să avem din belșug.

După ce îmbucară cîte ceva și se odihniră, exploratorii mai strînseră vreo treizeci de kilograme de pucioasă, pe care Makșeev le puse în cămașa lui, transformată în sac. Dintr-o crăpătură scoaseră cu cuțitul și un pumn de sare de bucătărie.

În timp ce se odihnea, Kaștanov ședea pe jumătate culcat, rezemat de peretele craterului. Deodată, auzi niște bufnituri, ce veneau din adîncul muntelui.

„Oare vulcanul nu s-a stins?” gîndi el.

Dar neavînd experiență în studierea vulcanilor activi nu dădu nici o importantă acestor zgomote și nu spuse nimic tovarășilor săi.

După ce însă strînseră întreaga cantitate de pucioasă și se așezară toți patru din nou pe fundul vulcanului, ca să se odihnească înainte de urcușul și coborîșul pe care trebuiau să le facă cu o asemenea povară în spinare, Kaștanov își aminti de zgomotele auzite și-și lipi urechea de stîncă. Acum bufniturile se auzeau mai clar și se simțea chiar o ușoară vibrație a stîncilor.

— Poate mi se pare! exclamă el, sărind în picioare. Cred însă că nu trebuie să zăbovim: în adîncurile vulcanului se petrece ceva. Poate se pregătește o erupție? Ia ascultați și dumneavoastră!

Îndată ce își lipiră urechea de peretele craterului, se încredințară cu toții că Kaștanov avea dreptate.

— S-ar putea ca vulcanul să nu erupă; s-ar putea ca erupția să aibă loc peste o săptămînă sau peste o lună. Dar nu bag mîna-n foc că nu se va produce chiar astăzi! zise profesorul.

— Ai dreptate. Nu trebuie să mai zăbovim pe fundul craterului, cu atît mai mult cu cît ne așteaptă un urcuș greu spre gura lui, adăugă Gromeko.

Cu ranițele în spate, călătorii începură să urce scara titanilor. Dată fiind greutatea poverilor pe care le duceau acum, suișul fu mult mai anevoios decît coborîșul și le trebui un ceas ca să ajungă sus. Cînd priviră înapoi, se convinseră că graba lor nu fusese zadarnică: din fundul craterului se înălța o dîră subțire de fum gălbui. Mirosea a pucioasă și a clor.

Pereții craterului începură să vibreze atît de tare, încît exploratorii simțeau cum pămîntul se clatină sub picioarele lor. Trebuiau să se grăbească: dintr-o clipă în alta putea sări în aer dopul de lavă care astupa coșul vulcanului și se putea dezlănțui erupția. Fără a pierde o clipă, călătorii o luară la vale pe același drum pe care veniseră, și după două ceasuri ajunseră la lac, unde Generalu, plictisit de atîta așteptare, îi întîmpină lătrînd și schelălăind de bucurie.

Dar vulcanul nu se grăbea să-și înceapă activitatea. Deasupra lui nu se vedea decît o dîră subțire de fum cafeniu, care se ridica vertical la o înălțime amețitoare, pentru ca apoi să se împrăștie. Lîngă lac nu se auzeau bufniturile subterane și totul părea liniștit.

Cînd își așezară ranițele cu pucioasă lîngă celelalte lucruri, Papocikin își aminti că își uitase pușca pe fundul craterului sau pe vîrful vulcanului, unde se oprise în două rînduri ca să se odihnească. El spuse tovarășilor săi că vrea să se înapoieze să-și caute pușca.

— Mai avem trei arme, iar în furnicar este încă una de rezervă, așa că ne putem lipsi de pușca pe care ai uitat-o și n-are nici un rost să te expui din nou primejdiei de care abia am scăpat, observă Kaștanov.

— Vulcanul fumegă numai, încercă să-i înduplece zoologul, care ținea mult la pușca sa cu două țevi, extrem de precisă; pe lîngă asta îi era tare ciudă că fusese atît de uituc. Pînă vă odihniți, sînt înapoi.

— Nu poți coborî în craterul unui vulcan fumegînd; riști să te asfixiezi din pricina gazelor otrăvitoare. Și e aproape sigur că tocmai în fundul craterului ți-ai lăsat arma. Prin urmare, ia-ți gîndul de la ea, încercă să-l convingă Kaștanov.

— Nu, nu, după cîte îmi amintesc, am lăsat-o la gura craterului, înainte de a coborî, ca să n-o car cu mine în sus și-n jos, pe munte. Și la urma urmelor nu risc cine știe ce dînd o fugă pînă la marginea craterului, stărui zoologul.

— Erupția poate sa se producă dintr-o clipă în alta. Mă întreb chiar dacă facem bine rămînînd pînă mîine pe malul lacului; n-ar fi mai înțelept să ne depărtăm cît mai mult de vulcan?

Dar toți erau istoviți după drumurile făcute pe munte, cu poverile în spinare. Înfățișarea vulcanului nu era chiar atît de îngrijorătoare, iar lacul, se afla în linie dreaptă la o distanță de aproape doi kilometri de crater, adică destul de departe, și se puteau socoti aici la adăpost de orice primejdie. De aceea hotărîră să înnopteze pe malul lacului, în nădejdea că vor asista măcar la dezlănțuirea unui fenomen atît de spectaculos ca erupția unui vulcan.

Dar liniștea nu dură decît patru ceasuri. Călători! fură treziți de un uruit înspăimîntător și de niște zdruncinături puternice. Li se păru că fuseseră aruncați în aer și acum cădeau în lac.

Săriră toți în picioare și priviră îngroziți în jur; pămîntul se cutremura, iar copacii de pe malul lacului se clătinau ca bătuți de vînt.

Vîrful vulcanului era învăluit de un nor gros de fum negru, brăzdat ca de niște fulgere de bolovanii incandescenți zvîrliți din crater. Erupția începuse.

— Unde-i Papocikin? exclamă Makșeev, văzînd că erau numai trei.

— Să-l fi aruncat zguduitura în lac? Era culcat foarte aproape de apă, zise Gromeko.

Dar fața apei era doar ușor încrețită, probabil din pricina cutremurului. Nicăieri în apă nu se vedeau cercuri care să arate că în ea ar fi căzut un corp greu.

— Poate de spaimă a luat-o la goană în jos, de-a lungul văii!

— Dar dacă s-o fi încăpățînat totuși să se ducă pînă la crater să-și caute pușca? întrebă Kaștanov.

Această presupunere le păru mai întemeiată, deoarece știau cît de încăpățînat este zoologul. Pesemne așteptase ca ceilalți exploratori să adoarmă și apoi pornise spre vulcan.

Îl strigară și-l căutară în jurul lacului, dar degeaba; era clar că se dusese să-și caute arma.

— Numai de n-ar fi ajuns în vîrful vulcanului cînd a început erupția, spuse Kaștanov. Altfel s-a sfîrșit cu el.

— Ce facem? întrebă Makșeev. Eu zic să-i venim în ajutor cît mai degrabă!

— Ba nu, mai bine să așteptăm puțin, propuse Gromeko. Pînă în fundul craterului și înapoi e cale de trei-patru ceasuri. Dacă a plecat la nouă, îndată ce noi am adormit, trebuie să se întoarcă peste o jumătate de oră sau o oră.

— Iar între timp, după felul cum se va desfășura erupția, ne vom da seama dacă putem ajunge la crater fără s-o plătim cu viața!

— Dar e groaznic să stăm cu brațele încrucișate și să așteptăm, în loc să alergăm ca să ne scăpăm tovarășul.

— Da, e groaznic, însă nu-l putem salva decît dacă n-a ajuns încă la crater și zace undeva rănit de vreun bolovan. Dacă se găsea în vîrful vulcanului sau în crater cînd s-a produs erupția, atunci nu încape îndoială că a pierit. Chiar de n-a fost omorît de bolovani, a pierit asfixiat de gaze. Dacă am încerca acum să ajungem pînă în vîrful vulcanului, nu ne-am salva tovarășul, în schimb am pune în primejdie întreaga expediție. Ia uitați-vă ce se petrece acolo!

Kaștanov rosti ultimele cuvinte, cînd din craterul vulcanului țîșni un nor de aburi uriaș.

VULCANUL SE TREZEȘTE

Cîteva clipe mai tîrziu se auzi o bubuitură asurzitoare, de parcă muntele s-ar fi năruit ori ar fi sărit în aer. Norul porni în jos, îngroșîndu-se și lățindu-se monstruos; el se prefăcu repede într-o masă compactă de nori violet-cenușii, care se învălurau și se învălmășeau, străpunși de fulgere orbitoare. Masa de nori gonea pe povîrniș cu viteza unui tren și după cîteva minute ajunse la poalele vulcanului, în vreme ce capătul ei de sus se înălța în rotocoale mult mai sus de culmea muntelui.

— Parcă ar fi teribila erupție a Muntelui Pleșuv de pe insula Martinica, din mai 1902, care a distrus în numai cîteva minute orașul Saint-Pierre, cu cei douăzeci și șapte de mii de locuitori ai săi! exclamă Kaștanov. Acest nor, numit nor arzător sau dogorîtor, este format din vapori de apă și gaze supraîncălzite și extrem de comprimate, încărcate cu cenușă încinsă. Ei cară nu numai pietre mărunte, ci și blocuri enorme de piatră.

— Noroc că norul n-a luat-o spre lac, ci s-a îndreptat în altă direcție, altfel am fi avut și noi soarta locuitorilor din orașul Saint-Pierre! zise Gromeko.

— Probabil că norul a țîșnit prin spărtura de la gura craterului, pe unde am ieșit și noi, și de aceea se îndreaptă spre sud-est, urmînd direcția ultimului puhoi de lavă.

— Și-acum, ce o să urmeze? întrebă Makșeev.

— Acești nori arzători pot țîșni la anumite intervale de timp — la cîteva ore sau zile — iar apoi apare lava.

— S-ar putea ca norii următori să se îndrepte în altă direcție decît aceea a primului nor, spre noi bunăoară?

— Dacă teribila explozie care a urmat după răbufnirea primului nor nu a știrbit gura craterului, atunci norii următori vor merge și ei în aceeași direcție. Altfel o vor lua în altă parte.

— Prin urmare s-ar putea să se îndrepte și spre noi?

— Firește, dar să nădăjduim că acest lucru nu se va întîmpla. Deocamdată sîntem oarecum în siguranță.

Între timp, norul, lățindu-se, învălui o buna parte din versantul răsăritean al muntelui, dar acum cobora mai încet și creștea îndeosebi în înălțime. Cei trei exploratori contemplau în tăcere acest spectacol măreț și totodată înspăimîntător.

Deodată, de după creasta celui mai apropiat deal de la poalele vulcanului se ivi Papocikin. Fugea cît îl țineau picioarele, fără pălărie, cu părul vîlvoi, sărind peste blocurile de piatră care-i ațineau calea. Tovarășii săi îi alergară în întîmpinare, copleșindu-l cu întrebările. Dar el gîfîia atît de tare din pricina fugii și a tulburării care pusese stăpînire pe dînsul, încît nu putea scoate o vorbă.

Abia după ce stătu un timp întins la umbra copacilor de pe malul lacului și înghiți cîteva cești de ceai rece, se dezmetici și începu să povestească.

— În ciuda stăruințelor dumneavoastră, am hotărît să mă duc după pușcă. Vulcanul nu mi se părea chiar atît de amenințător. Trăgeam nădejde că arma a rămas într-unul din cele două locuri unde am poposit. În timpul suișului, sau, în cel mai rău caz, în vîrful muntelui. Am așteptat pînă ați adormit buștean și pe la zece am pornit, așa cum eram, luînd cu mine numai cîteva bucăți de trestie. N-am găsit arma la locul primului popas, și cum vulcanul era în aceeași stare, m-am cățărat mai sus. Dar n-am găsit pușca nici la locul popasului următor. Am mers așa pînă la vreo jumătate de kilometru distanță de vîrful muntelui. Afurisitul de vulcan fumega ușurel, ca și înainte. Să renunț, nu-mi venea.

Am ajuns aproape de spărtura de la marginea craterului și mi s-a părut că-mi văd pușca rezemată de un bloc de lavă la o sută de pași mai departe, cînd deodată auzii o bubuitură asurzitoare și din crater, țîșni un nor de fum, care se ridică în văzduh. M-am oprit nehotărît. Să merg înainte mi-era teamă, s-o iau înapoi — nu mă înduram, tocmai acum cînd mă aflam atît de aproape de țintă. Începu însă o ploaie de pietricele și bulgări de pămînt, și atunci m-am decis. Pietrele și bulgării cădeau în jurul meu ca grindina. Un bulgăre m-a lovit atît de tare în umăr, încît mi-a venit să urlu de durere; mi-a făcut, cred, o vînătaie zdravănă. Abia mai pot mișca mîna. Dintr-o clipă într-alta se putea produce o nouă explozie, urmată de o ploaie de pietre mai mari, incandescente. Am pornit la vale cît de repede îmi îngăduia panta plină de piedici. După ce am făcut vreo jumătate de kilometru, am auzit o a doua explozie, după care vîrful vulcanului a dispărut într-un nor de fum. Un curent de aer mi-a smuls pălăria: în jurul meu începuse din nou să plouă cu pietre, iar eu fugeam de mîncam pămîntul. Ultima explozie teribilă, care s-a produs cînd ajunsesem aproape de poalele muntelui, m-a aruncat la pămînt și puțin a lipsit ca să-mi scrîntesc mîna. După ce m-am ridicat, am văzut acest nor înspăimîntător și, adunîndu-mi ultimele forțe, am început să alerg din nou cu desperare, temîndu-mă că norul mă va ajunge din urmă și voi pieri asfixiat.

— Da, ai avut mare noroc c-ai scăpat de o asemenea primejdie! spuse Kaștanov, cînd zoologul își termină povestirea.

— Iar drept pedeapsă pentru încăpățînarea dumitale ți-ai pierdut pălăria și ai obosit ca un cal de povară! adăugă Gromeko.

— Mai bine să ne bucurăm că tovarășul nostru s-a întors teafăr și să chibzuim ce facem mai departe, interveni Makșeev.

— Să ne depărtăm cît mai mult de acest vulcan îngrozitor! zise Papocikin.

— Dar ce, mai poți să mergi? Nici n-ai apucat să te odihnești cum trebuie după drumul de ieri și ai și pornit iar, la drum. Culcă-te și dormi, că mai putem aștepta vreo două ceasuri.

— N-ar fi totuși mai bine să ne depărtăm măcar cu doi-trei kilometri? întrebă Makșeev. Vecinătatea vulcanului devine primejdioasă, iar noi ne aflăm chiar la poalele lui.

Gromeko se alătură și el acestei propuneri. Hotărîră să se retragă pe pustiul negru spre gura văgăunii unde se termina depresiunea cu lacul și începea valea pîrîului. De aci puteau urmări foarte bine desfășurarea erupției. Umplură bidonul cu apă, apoi luară în spate desagii cu pucioasă și proviziile. Două ranițe cu pucioasă le puseră în spinarea lui Generalu. La început acesta se împotrivi și încercă să arunce povara, dar pînă la urmă se resemnă și porni încet alături de oameni, în loc să alerge încoace și încolo în căutare de pradă.

Urcînd de pe o stîncă pe alta, exploratorii ieșiră din depresiune și ajunseră pe întinsul pustiului negru. De aci mai merseră vreo doi kilometri și se opriră în locul unde văgăuna se lărgea, transformîndu-se într-o vale.

Erupția parcă încetase. Primul nor arzător începu să se destrame, vîrful muntelui apăru de după perdeaua de fum și din crater nu se mai înălța decît o dîră subțire de fum negru. Cînd privi vulcanul prin binoclu, Kaștanov constată că primele explozii îi știrbiseră vîrful spre răsărit, gura craterului devenise mai scundă. Vîrful părea retezat pieziș.

Încetul cu încetul, exploratorii ațipiră, culcați care cum apucase în jurul desagilor cu pucioasă, pe pămîntul golaș al pustiului. Trecură așa vreo trei ceasuri, cînd deodată o bubuitură înspăimîntătoare îi trezi și-i făcu să-și îndrepte privirile spre vulcan. Din crater țîșni iarăși norul acela înspăimîntător, care o luă la goană jos pe pantă, de data asta însă spre nord-est, în direcția lacului. Kaștanov urmărea cu ceasul în mînă norul care creștea ca și cel dintîi, transformîndu-se într-o masă de aburi înaltă și lată, violet-cenușie. După patru minute de la explozie, masa de nori ajunsese la lac, ascunzîndu-l privirilor celor patru călători.

— Norul înaintează cu viteza unui tren expres. Face vreo șaizeci de kilometri pe oră! exclamă Kaștanov.

— Ce noroc că am plecat la timp!

— Da, drumul acestui nor a deviat cu vreo 80° față de direcția urmată de cel dintîi, probabil pentru că marginile craterului s-au năruit.

— Și ce s-ar fi întîmplat dacă am fi rămas lîngă lac? întrebă Papocikin.

— Pe baza observațiilor făcute de expediția trimisă de Academia Franceză pentru studierea Muntelui Pleșuv de pe Martinica, pot să vă spun că ne-am fi ales cu niște arsuri puternice și am fi pierit asfixiați într-un mediu supraîncălzit de aburi cu cenușă, care formează în cea mai mare parte norul, sau am fi fost omorîți de grindina de pietre. Norul duce cu sine chiar blocuri de patru-șase metri cubi, la o distanță de cîțiva kilometri de vulcan. El distruge tot ce întîlnește în cale — viețuitoare, plante, și în urma lui rămîne un pustiu — o fîșie de cenușă încinsă, presărată cu bolovani mari și mici, copaci arși și cadavre carbonizate.

— Dar cu lacul ce s-o fi întîmplat?

— S-a umplut cu cenușă încinsă și bolovani, s-a revărsat peste maluri, iar pîrîul care izvorăște din el s-a prefăcut într-un puhoi murdar și fierbinte, care probabil nu va avea viață lungă.

Între timp, norul arzător străbătu depresiunea lacului și ajunse în pustiul negru, la vreo doi kilometri de locul unde se aflau exploratorii. În pofida distanței, oamenii simțiră suflul arzător al norului, ca pe-o vijelie puternică și fierbinte, care îi sili să se arunce la pămînt și să-și acopere fața cu mîinile și cu hainele. Stătură așa vreo jumătate de ceas, leoarcă de sudoare, pînă ce atmosfera se mai limpezi.

Cînd ridicară capul, văzură deasupra pustiului o perdea de rotocoale albe-cenușii, înaltă de vreo mie cinci sute de metri, care se întindea pe o distanță de vreo zece kilometri. Aerul era încă fierbinte și înăbușitor.

— Să plecam cît mai repede de la acest vulcan îngrozitor, cît mai sîntem teferi! zise Gromeko. Mai știi, poate îi vine cheful să tragă încărcătura următoare în direcția noastră?

— Da, apucarăm să vedem ce greu e să respiri la doi kilometri depărtare de nor. Îmi închipui cît ne-ar fi priit calda lui îmbrățișare!

După ce își strînseră lucrurile, exploratorii porniră prin pustiu spre nord, apropiindu-se încetul cu încetul de valea pîrîului, unde aveau de gînd să coboare îndată ce vor găsi un loc potrivit. Cînd se apropiară însă de marginile văii și se uitară în jos, observară că liniștitul pîrîiaș cu apa limpede, devenise un torent vijelios, tulbure, care ieșise din matcă și gonea tumultuos în fundul văii, distrugînd vegetația de pe maluri.

— Are oare vreun rost să coborîm? se adresă Kaștanov tovarășilor săi. E mai lesne de mers pe întinsul neted al pustiului, decît pe fundul nisipos al văii, și apoi nici nu putem bea din apa atît de murdară a pîrîului.

Toți găsiră că e mai bine să continue drumul prin pustiu și să coboare spre cursul inferior al pîrîului, unde malurile erau mai abrupte. Mergeau aproape de marginea rîpei. Din cînd în cînd, se apropiau de mal ca să mai arunce în jos cîte o privire. Cam după vreun ceas de la a doua erupție, torentul se mai domoli și în curînd secă cu desăvîrșire. Nu se mai vedeau decît albia goală, copacii și tufele smulse din rădăcini, iarba culcată la pămînt și acoperită cu nămol.

— Asta-i răzbunarea vulcanului pentru că i-am luat pucioasa! glumi Makșeev. A secat pîrîul ca să pierim de sete.

— Da, da, de aci înainte o s-o ducem cam greu cu apa, observă Gromeko. Va trebui să păstrăm ca ochii din cap rezerva pe care o avem, pînă o să găsim alt izvor în împrejurimile furnicarului.

— Acest lucru ne poate împiedica să asediem imediat furnicarul.

Deși duceau poveri grele, iar arșița era cumplită în pustiul negru, exploratorii făcură un marș forțat și poposiră pentru noapte numai după ce coborîră în fundul văii, aproape de locul unde se terminau culmile teșite, nu departe de furnicar. Kaștanov și Makșeev porniră în cercetare, ca să studieze bine cetatea dușmanilor. Ei se urcară pe întinsul pustiului și merseră spre răsărit, de-a lungul rîpei, de pe malul căreia puteau să vadă bine mușuroiul.

Furnicarul părea o movilă uriașă cu cîteva caturi, construită din trunchiuri și crengi uscate. La nivelul pămîntului se aflau patru intrări principale — la nord, sud, est și vest. Aceste intrări nu erau prea înalte, dar îndeajuns de largi pentru ca patru sau cinci furnici să poată intra toate deodată. În preajma acestor intrări era o forfotă neîntreruptă: unele furnici ieșeau șiruri-șiruri, pornind în diferite direcții după hrană, altele se întorceam perechi sau cîte una, aducînd trunchiuri de copaci, crengi, insecte moarte sau vii, larve, nimfe, tulpini de trestie, cu care dispăreau în cetățuie.

Și în caturile de sus, la diferite înălțimi și în diferite locuri, se căscau deschizături, dar ele slujeau, pare-se, numai pentru aerisire. Pe aici ieșeau poate și apărătorii cetății, cînd furnicarul era atacat de dușmani. Aceste deschizături erau mai înguste și mai puțin înalte decît intrările principale, așa încît pe aici putea ieși numai cîte o singură furnică. Uneori și pe aici ieșeau furnici, care alergau pe terasele furnicarului, ca să cerceteze pesemne dacă totul e în ordine.

— Oare aceste nenumărate intrări n-or să ne zădărnicească planul? întrebă Makșeev. Dacă aerul circulă în voie prin furnicar, bioxidul de sulf se va evapora cît ai bate din palme și nu va avea efectul dorit de noi.

— Bioxidul de sulf e mai greu decît aerul și va trebui să treacă un oarecare timp pînă se va scurge prin deschizături, răspunse Kaștanov. Pe lîngă asta dependințele cele mai importante ale furnicarului — camerele pentru larve, nimfe, ouă, rezervele de hrană, se află probabil mai în fund, poate în niște încăperi săpate în pămînt. Bioxidul de sulf va ajunge întîi în aceste încăperi și numai după aceea se va răspîndi și în etajele de sus. De altfel am putea astupa o parte dintre aceste deschizături, dacă am vedea că tirajul e prea puternic.

— Ce-ar fi să introducem pucioasă aprinsă în deschizăturile de la etajele superioare?

— În felul acesta ar putea arde tot furnicarul. Noi n-avem lucruri neimflamabile — bunăoară fărașe sau tigăi — și am fi nevoiți să punem pucioasa de-a dreptul pe lemn uscat.

— Am putea folosi în acest scop coaja oului de iguanodon, din care am meșterit tigaia și farfuriile.

— N-avem decît cinci bucăți, or deschizăturile sînt mult mai numeroase.

— Atunci să mai facem rost de vreun ou, două. Astfel am mai putea avea vreo zece străchini în carte să ardem pucioasă.

— Nu-i o idee rea! Avem încă destul timp pînă deseară, ca să dăm o raită pe terenurile nisipoase de unde aduc furnicile aceste ouă.

După ce terminară de cercetat furnicarul, Makșeev și Kaștanov se înapoiară la locul de popas, împărtășind și celorlalți planul lor.

Stabiliră ca a doua zi, în timp ce Makșeev și Kaștanov vor pisa pucioasa, ceilalți să pornească spre dunele de nisip în căutare de ouă.

SFÎRȘITUL FURNICARULUI

Cînd ultimele grupuri de furnici se întoarseră acasă și întregul furnicar se liniști, exploratorii trecură la înfăptuirea planului lor. În cursul zilei pisaseră întreaga cantitate de pucioasă cu ajutorul unor pietroaie plate. Umplîndu-și ranițele cu praf de pucioasă și luînd cu ei vasele făcute din coajă de ou, porniră cu toții spre furnicar, unde fiecare trebuia să pună în dreptul uneia dintre intrările principale cantitatea de pucioasă care o avea, presărînd-o într-un strat subțire de-a curmezișul intrării, pentru ca gazul să pătrundă în furnicar. Plănuiseră că după ce vor da foc pucioasei, să baricadeze intrarea cu trunchiuri luate din scheletul pereților, iar apoi să se urce pe mușuroi și să pună în deschizăturile mai apropiate farfurioarele cu restul de pucioasă, ca să otrăvească aerul în partea de jos a furnicarului, împiedicînd astfel insectele să se refugieze în caturile de sus. Pentru ca pucioasa de pe farfurioare să ardă mocnit și să nu aprindă bîrnele uscate ale construcției, turnară puțină apă pestea ea.

Planul fu îndeplinit întocmai. Numai la cele două intrări principale îndreptate spre sud și spre vest, Makșeev și Gromeko întîlniră pe neașteptate furnici-santinele. Din fericire, insectele erau pe jumătate adormite, și nici nu apucară să dea alarma, că fură ucise cu lovituri de cuțit.

Exploratorii aprinseră pucioasa și se retraseră, așteptînd cu armele în mînă, gata să tragă în furnicile care ar încerca să scape. După un sfert de ceas, din cîteva deschizături de la caturile de sus, unde nu puseseră pucioasă, se iviră furnici, care duceau un fel de snopi mari, albi, probabil nimfe. Insectele alergau cu acești snopi sus pe furnicar, încercînd să coboare, dar înainte de-a ajunge la pămînt, cădeau otrăvite de aburii sulfului, care ardea în dreptul intrărilor inferioare. Numai cîteva furnici izbutiră să coboare pe pămînt și începură să tragă deoparte bîrnele ce barau una dintre intrările principale, crezînd, pare-se, că în felul acesta le vor salva pe celelalte, care se sufocau în mușuroi. Dar acești salvatori neașteptați fură doborîți cu cîteva focuri de armă. După aceea nu mai apăru nici o insectă — toți locuitorii furnicarului pieriră surprinși în timpul somnului.

Cînd toată pucioasa se prefăcu în cenușă și din fiecare deschizătură începu să iasă cîte o dîră diafană de fum albăstrui, ceea ce arăta că întreg furnicarul se umpluse cu bioxid de sulf, Papocikin puse o întrebare cu totul firească, la cane însă nimeni nu se gîndise pînă atunci.

— Cum intrăm noi acum înăuntrul acestei construcții, căci va mai trece multă vreme pînă ce vom putea pătrunde acolo fără a risca să ne asfixiem.

— O să trebuiască să deschidem intrările de jos, ca să pătrundă mai mult aer, iar pe urmă să așteptăm cîteva zile poate, în care timp bioxidul de sulf se va împrăștia, răspunse Kaștanov.

— Dar o să ni se urască așteptînd cu brațele încrucișate atîta vreme, interveni Makșeev. N-am putea oare provoca un curent puternic, pentru ca gazul să iasă mai repede?

— În ce fel? Foc nu putem face, fiindcă e pericol de incendiu, iar alte mijloace nu avem la îndemînă.

— Dacă am reuși să împușcăm un iguanodon sau un pterodactil mai mare, — zise inginerul, — aș face din pielea lui crudă niște foale uriașe…

— Să știi că e o idee! De unde facem rost însă de țevi ca să introducem aer în furnicar?

— Dar ce, equisetaceele nu-s bune la nimic? interveni Gromeko. Tulpinile lor sînt goale pe dinăuntru, și nu avem decît să spargem despărțiturile de la nodurile trunchiului și să facem niște țevi lungi, numai bune la ceea ce ne trebuie nouă.

— Nevoia te învață! exclamă Papocikin. Mă încredințez pe zi ce trece că, asemenea lui Robinson, noi putem ieși din orice încurcătură pe care ne-o hărăzește soarta.

— Ba chiar mai bine decît Robinson, observă Kaștanov. El era singur, iar noi sîntem patru, fiecare specialist într-un domeniu. Ar fi mai mare rușinea dacă, sfătuindu-ne cu toții, n-am găsi o ieșire din orice încurcătură, oricît de grea ar fi ea.

— Și-acum, la treabă! încheie Makșeev. Doi dintre noi vor porni la vînătoare, însoțiți de Generalu, iar ceilalți vor pregăti țevile. Materialul îl avem la îndemînă — aproape tot furnicarul e construit din tulpini uscate de equisetacee.

Papocikin și Gromeko se înapoiară la tabără, îl dezlegară pe Generalu, aduseră lucrurile mai aproape de furnicar, și pe urmă porniră către răsărit, pe sub streașina pădurii.

Makșeev și Kaștanov se îndreptară spre furnicar, dar cînd ajunseră la vreo douăzeci de pași, simțiră mirosul înnecăcios al bioxidului de sulf. Începu să-i înece tusea, astfel că nu mai putură înainta.

— Trebuie să mai așteptăm!

— Pînă una-alta, hai să facem rost de chit pentru țevi, propuse inginerul. În albia pîrîului, după scurgerea torentului provocat de erupția vulcanului, a rămas multă humă albă, lipicioasă. Să aducem aici ceva humă, pînă nu se usucă de tot.

Cei doi exploratori se duseră la albie cu ranițele golite acum de pucioasă, și după cîteva drumuri reușiră să aducă o cantitate măricică de humă, material minunat pentru chituire; apoi acoperiră grămada de humă cu saci și cu haine de care nu aveau nevoie pentru moment, ca s-o ferească de razele arzătoare ale lui Pluton.

Odată terminată această treabă, se apucară să despice tulpinile de equisetacee, folosindu-se de cuțite, pene și de un pietroi, care le slujea ca ciocan; apoi sparseră despărțiturile dintre nodurile tulpinilor pentru ca pe urmă să chituiască la loc cele două jumătăți ale tulpinii. Țeava astfel obținută o înfășurau în cîteva locuri cu nuiele mlădioase.

În cîteva ceasuri făcură o duzină de țevi, lungi fiecare de vreo șase metri. Întrucît la vîrf tulpinile erau mai subțiri, nu le fu greu să unească între ele țevile, băgînd capătul mai strîmt al unei țevi bine chituite în capătul mai larg al alteia.

Cînd munca era pe terminate, își făcură apariția și vînătorii cu pielea unui iguanodon în spate.

Makșeev meșteri din cîteva tulpini mai subțiri de equisetacee un schelet pentru foale. După ce foalele fură gata, le instalară la una din intrările mari ale furnicarului. Apoi introduseră în această intrare, una după alta, țevile pregătite, cu capătul îngust înainte, împingîndu-le treptat înăuntrul galeriei și adăugînd alte țevi la capătul cel larg. Încetul cu încetul, cele douăsprezece tuburi dispărură în bezna galeriei, de unde gazul ieșea încă din belșug, ceea ce îi silea adesea să-și întrerupă munca și să se depărteze în grabă, ca să-și mai umple plămînii cu aer curat În sfîrșit fixară la foale capătul larg al ultimei țevi, o legară strîns și ventilatorul improvizat fu gata.

După cină se apucară imediat de aerisirea furnicarului, lucrînd cu rîndul la foale, așa încît trei dintre ei se puteau odihni, în vreme ce al patrulea lucra.

Nu trecu prea mult și aerisirea începu să-și facă efectul: gazul năvălea acum cu mai multă intensitate prin toate deschizăturile. Spre norocul lor, se dezlănțui pe neașteptate și o furtună însoțită de un vînt puternic, dar cu precipitații slabe. Vîntul sufla prin deschizăturile furnicarului, scoțînd gazele din caturile de sus.

A doua zi dimineața porniră să cerceteze furnicarul înarmați cu niște torțe mici, pe care Gromeko le făcuse din trunchiul uscat al unui conifer foarte rășinos. Galeria prin care treceau țevile ventilatorului cobora în pantă lină în furnicar. Deși lată de peste doi metri galeria avea doar un metru și jumătate în înălțime, astfel că erau nevoiți să înainteze aplecați. Nu departe de intrare zăceau cadavrele cîtorva furnici, omorîte de gaze în timp ce încercau să scape. Pe măsură ce înaintau, cadavrele deveneau tot mai numeroase și, după ce trecură de capătul ultimei țevi, se văzură siliți să-și croiască, drum, dînd la o parte aceste hoituri.

Galeria se termina într-o încăpere mare, centrală, spre care se îndreptau, ca razele unui cerc, și celelalte trei galerii principale. Această încăpere era săpată în pămînt la o adîncime de patru metri. Tavanul ei era alcătuit din tulpini de equisetacee, așezate cu multă iscusință, radiar, asemenea căpriorilor ce susțin acoperișul conic turtit al unui circ. În spațiile dintre gurile celor patru galerii principale se deschideau în pereții încăperii alte patru coridoare, tot radiare, care coborau însă din centru spre margini și erau săpate în întregime în sol, care era format din nisip marin bine bătătorit, cu straturi intermediare de pietriș. În această încăpere, cadavrele furnicilor, nimfelor și larvelor, pe care insectele încercaseră să le salveze, zăceau claie peste grămadă, așa încît oamenii trebuiau să treacă peste ele.

Exploratorii intrară la întîmplare într-una din galeriile inferioare, al cărei fund era acoperit de cadavre. Această galerie era tot atît de scundă ca și cele superioare. Pentru a nu fi nevoiți să înainteze de-a bușilea, îngrămădeau cadavrele de-a lungul pereților și își făceau astfel drum prin mijlocul galeriei. După vreo șaptezeci de pași, pătrunzînd tot mai adînc în pămînt, dădură de o galerie transversală, înaltă de aproape doi metri, așa că acum puteau înainta în picioare. Această galerie mergea de-a lungul circumferinței furnicarului, alcătuind partea sa cea mai de seamă, deoarece în dreapta și în stînga ei se aflau încăperi separate de diferite mărimi și cu felurite meniri; în unele se vedeau rînduri de nimfe albe, semănînd cu cadavrele unor copii înfășurate în lințolii; în altele zăceau izolat sau în mormane larve moarte — viermi albi, groși ca niște bîrne; în altele, în sfîrșit, se aflau ouăle furnicilor, asemenea unor pîini rotunde de culoare gălbuie. Toate încăperile ocupate de aceste generații viitoare de furnici erau săpate în peretele care dădea spre interiorul mușuroiului, în timp ce în peretele care dădea spre exterior se aflau magaziile de provizii. Aci exploratorii găsiră grămezi de trestie dulce, de lăstare de tufe și ierburi și de diferite insecte — gîndaci, viermi, libelule, omizi, întregi sau făcute bucăți. Duhoarea pe care o răspîndeau aceste insecte moarte era atît de grea, încît n-o putea înăbuși nici măcar mirosul bioxidului de sulf, mai persistent în acest cat al furnicarului.

După ce cercetară, una cîte una, cîteva încăperi de ambele părți ale galeriei circulare, exploratorii găsiră în cele din urmă, spre bucuria lor, lucrurile furate; toate erau rînduite unele lîngă altele într-una din camerele exterioare. Găsiră cortul, lăzile cu scule și cartușe, rucsacurile cu haine și rufărie, toporul, pușca, vesela, chiar și probele de minereu de fier și de aur, pe care le aduseseră din prima incursiune în văgăunile de pe litoral și pe care nu apucaseră încă să le pună în sacii unde-și țineau colecțiile.

Lucrurile le duseră mai întîi în încăperea centrală, iar apoi le scoaseră din furnicar. După un ceas petrecut sub pămînt, unde se simțea duhoarea îngrozitoare a insectelor intrate în descompunere și a resturilor de bioxid de sulf, exploratorii sorbiră cu nesaț aerul proaspăt de afară.

Se odihniră și-și revizuiră lucrurile, fumătorii bucurîndu-se cu deosebire cînd găsiră tutunul de care fuseseră lipsiți de o săptămînă întreagă, apoi cercetară și caturile de sus ale furnicarului, aflate deasupra pămîntului, ca să se lămurească pe deplin despre alcătuirea acestuia.

Constatară că menirea lor de căpetenie era să ocrotească părțile subterane împotriva dușmanilor și intemperiilor. Galeriile care străbăteau această construcție, radiare și ele, erau strîmte și scunde, și la fiecare cat se întîlneau într-o încăpere centrală, de mărime potrivită. Etajele comunicau între ele prin coridoare înclinate, scurte și abrupte.

CU BĂRCILE SPRE VEST

După ce străbătuseră în lung și în lat pustiul negru și împrejurimile aride ale furnicarului unde în ultima vreme își procurau anevoie o apă murdară, dintr-o groapă săpată în albia pîrîului secat după erupție, exploratorii încercară o mare bucurie cînd se văzură din nou pe litoral; ei se grăbiră să se scalde în undele cristaline ale Mării Reptilelor. Apoi dezgropară bărcile și porniră mai departe pe apă.

Kaștanov, care în drum spre vulcan avusese prilejul să studieze bine ținutul, mai că pierduse nădejdea de a putea răzbate mai departe spre sud; era aproape sigur că la sud de Marea Reptilelor se întinde cale de mii și mii de kilometri un deșert arid, fără pic de viață, imposibil de străbătut cu mijloacele pe care le avea la îndemînă expediția.

Era însă interesant și necesar ca exploratorii să cerceteze, pe cît le era cu putință, partea de vest a mării.

Plutiră de-a lungul țărmului, pe care se înșirau mari dune aride de nisip, îndeajuns de cunoscute exploratorilor din drumul spre vulcan. De aceea navigară aproape fără să se oprească, pînă se terminară nisipurile, ce se întindeau de-a lungul țărmului pe o distanță de douăzeci și cinci de kilometri. În această parte, marea nu era prea adîncă, iar pe alocuri se întrezăreau în apă bancuri mari, roșcate, pe care erau nevoiți să le ocolească, depărtîndu-se de mal. În preajma țărmului nu întîlniră nici pleziozauri, nici ihtiozauri, care preferau apa adîncă. În schimb între bancuri se vedeau puzderie de peștișori, care se refugiau aici de teama animalelor de pradă, dușmani necruțători în celelalte regiuni ale mării. Ici-colo, fundul era acoperit cu totul de diferite alge luxuriante — o adevărată comoară atît pentru botanist, cît și pentru zoolog. Pe acesta din urmă îl interesau cu deosebire aricii și stelele de mare, brahipodele, gasteropodele și moluștele lamelibranchiate, care mișunau aici cu miile.

În cele din urmă, nisipurilor de pe țărm le luă locul o fîșie îngustă de equisetacee, ferigi și palmieri. În acest loc poposiră pentru masă exploratorii noștri, pentru ca pe urmă să pornească mai departe. Bancurile deveneau tot mai numeroase. Întîlniră chiar cîteva insule acoperite de equisetacee pitice și de trestie. Nisipurile se depărtau tot mai mult de țărm; crestele roșiatice ale dunelor abia se mai zăreau dincolo de pădurea de pe litoral. Pe măsură ce insulele se înmulțeau, marea se transforma încetul cu încetul într-un fluviu uriaș, cu apă lină, din care se desfăceau mai multe brațe. Apa era acum aproape bună de băut.

— Probabil că în marea asta se varsă dinspre vest un fluviu și acum noi ne aflăm în delta lui, observa Kaștanov.

— Da, aici valurile nu mai scaldă țărmul și de aceea a dispărut și plaja, atît de potrivită pentru tabără, spuse Makșeev.

— Asta înseamnă că va trebui să înnoptăm în hățiș, unde roiesc miriade de insecte! se tîngui Papocikin.

Într-adevăr, roiurile de insecte își făcură din nou apariția. Deasupra apei și a vegetației de pe insule zburau libelule de diferite culori, urmărite cîteodată de mici reptile zburătoare. În hățișul de equisetacee și de trestii bîzîiau țînțari uriași; zumzetul lor putea fi auzit de la cîțiva metri. Pe tulpini se tîrau gîndaci uriași — negri, roșii și aurii. Uneori cădeau în apă și începeau să se zbată, căutînd să se prindă de ramurile ce atîrnau deasupra fluviului.

Exploratorii plutiră cîteva ceasuri în șir între malul sudic, jos și acoperit cu o pădure de nestrăbătut, fără nici un luminiș, și labirintul de insule, pe care de asemenea nu se zărea nici un locșor bun pentru popas.

Nu le rămînea decît să tragă la mal și să se odihnească în bărci, mulțumindu-se cu hrană rece, căci de lemne de foc nici vorbă nu putea fi.

Se gîndeau însă cu groază că îi aștepta un război nesfîrșit cu țînțarii.

O întîmplare neașteptată îi mai înveseli puțin. Pluteau foarte aproape de hățișurile unei insule mari, pe care le iscodeau cu privirile, doar-doar vor zări un copac uscat, pierdut, printre equisetacee și ferigi.

— Ura! exclamă deodată Gromeko,cînd bărcile, ocolind o limbă de pămînt, ajunseră în fața unei mari fîșii de uscat. Priviți bîrna asta, e tocmai ceea ce ne trebuie. Unde mai puneți că nici nu e prea sus! Parcă ar fi pregătită anume pentru noi.

Și într-adevăr, din zidul de verdeață ieșea în afară cu mai bine de doi metri o bîrnă groasă, de un verde închis — probabil trunchiul unei equisetacee doborîte de furtună. Vîslașii începură să vîslească cu nădejde și îndreptară bărcile spre marginea hățișului.

Makșeev se instală la prova, cu o cange în mînă, iar Gromeko, cu o funie, cu care avea de gînd să prindă bîrna și s-o tragă în barcă. El aruncă cu îndemînare frînghia, la capătul căreia era prinsă o greutate, și ea se încolăci de cîteva ori în jurul bîrnei. Dar aceasta se îndoi grațios și dispăru în desiș trăgînd după ea funia, al cărei capăt scăpase din mîna botanistului încremenit. Equisetaceele și ferigele pîrîiau și se unduiau, ca și cînd printre ele ar fi trecut o namilă.

— Va să zică asta ți-era bîrna, zise rîzînd Makșeev, care reușise să vadă un cap mic cocoțat în vîrful unui gît lung. Mihail Ignatievici a vrut să prindă o reptilă cu arcanul. De ce-ai scăpat funia din mînă? Trebuia să tragi prada în barcă!

— Ai luat gîtul unei dyplodocus [35] drept o bîrnă? Ha, ha, ha! pufniră în rîs Papocikin și Kaștanov.

— Păi dacă stătea nemișcată, iar corpul era ascuns în hățiș! încercă să se dezvinovățească botanistul.

— Ha, ha, ha, ha! făceau haz tovarășii săi.

— Degeaba rîdeți! se burzului Gromeko. Ați uitat, se vede, că și dumneavoastră v-ați păcălit în asemenea ocazii. Unul din dumneavoastră a luat mamuții drept dîmburi de bazalt, iar altul s-a plimbat călare pe un glyptodon, crezînd că-i o stîncă, și a încercat chiar să ia o probă de rocă cu dalta!

Dar cuvintele sale nu făcuseră decît să sporească hazul tuturor, și pînă la urmă Gromeko începu și el să rîdă.

Uitaseră de oboseală și de țînțari, uitaseră că nu au lemne de foc și se străduiau care mai de care să-și amintească diferite pățanii din timpul călătoriei.

Cînd rîsul se mai potoli, Makșeev, trăgînd atent cu urechea, zise:

— Cred ca avem în față o mare deschisă. Aud vuietul valurilor care se sparg de țărm.

Vîslașii ridicară lopețile și ascultară toți cu atenție; într-adevăr, dinspre apus venea un vuiet înăbușit.

— Dacă-i așa, hai să ne grăbim! Acolo unde valurile scaldă țărmul, om găsi noi un locșor bun pentru mas și lemne de foc.

— Dar pînă una alta să ne umplem bidoanele cu apă, care acum e încă bună de băut; altminteri vom fi iarăși nevoiți să căutăm un pîrîu, fu de părere Gromeko.

Exploratorii dădură urmare acestui sfat înțelept și umplură cu apă toate bidoanele goale. Apoi vîsliră din răsputeri, și după vreo jumătate de ceas labirintul de insule rămase în urmă și ei ieșiră în larg. Distanța dintre maluri creștea mereu și marea se întindea spre apus cît vedeai cu ochii. Pe țărmul sudic zăriră din nou o plajă întinsă, acoperită cu nisip, pe care își întinseră cortul.

Cea de a doua mare, unită cu prima printr-o strîmtoare lungă și îngustă, cu insule și bancuri de nisip, era asemănătoare celeilalte.

Pe țărmul nordic nu se vedea decît o fîșie îngustă de pădure, în vreme ce pe cel sudic, îndărătul pădurii, se zăreau costișele abrupte și întunecate ale unor munți teșiți. Deasupra apei roiau libelule, se roteau scoțînd țipete ascuțite și orăcăind reptile zburătoare, iar în răstimpuri se iveau din apă gîturi și capete de pleziozauri.

— Ne-om fi rătăcit în labirintul de insule și om fi nimerit din nou în Marea Reptilelor, zise Papocikin, cînd veni vorba despre neobișnuita asemănare a celor două mări.

— Nu-i vorbă, asemănarea e foarte mare. Ai uitat însă de movilele de nisip de pe țărmul sudic. Dacă ne-am fi rătăcit, luîndu-o spre răsărit,căci după Pluton, care cînd îl cauți stă proțap la zenit, nu te poți lua, ar fi trebuit să vedem dunele astea mai tot timpul călătoriei, spuse Kaștanov.

— Dar nicăieri nu se vede un rîu care să vină dinspre sud și care să ne îngăduie să mai înaintăm puțin în direcția asta, zise cătrănit Gromeko.

— Răbdare, cobe! Nici n-am apucat bine să intrăm în această mare, că ai și început să te bocești.

Răbdarea însă le fu pusă la grea încercare. Plutiră ceasuri în șir, fără să observe cea mai mică schimbare în înfățișarea țărmului sudic: mereu aceeași pădure fără luminișuri, mereu aceleași povîrnișuri rîpoase ale culmilor teșite ce se înălțau dincolo de pădure. Li se urîse la toți cu această priveliște. Se deprinseră într-atîta cu pleziozaurii, cu reptilele zburătoare, cu libelulele, încît nici nu le mai luau în seamă, ca și cînd, dacă ar fi plutit pe un rîu de pe suprafața pămîntului, ar fi văzut lebede, ciori și gîndaci. Numai în răstimpuri ihtiozaurii tulburau această monotonie, silindu-i pe vîslași să pună mîna pe arme, cînd în apropierea bărcii apărea pe neașteptate spinarea lor lată, de un verde-închis, sau capul hidos al acestor monștri.

SUPRAMONȘTRII

Trecuse de amiază și călătorii noștri cercetau cu privirile, căutînd un locșor unde să se găsească lemne de foc trebuitoare pentru popas. Dimineața prinseră o mulțime de pești și aveau de gînd să-i prăjească.

— Colo pe țărm văd niște grămezi de bîrne! exclamă în cele din urmă Makșeev.

Hotărîră să îndrepte bărcile în așa fel, încît să se apropie treptat de mal, și începură să vîslească de zor, cu gîndul la bunătățile pe care le vor găti. Dar cînd ajunseră la vreo sută de metri de bîrne, Kaștanov, care le privea cu atenție, spuse:

— Nu sînt grămezi de bîrne, ci niște animale uriașe, moarte sau adormite.

— Fiți cu băgare de seamă, nu vă apropiați de țărm! strigă Makșeev, observînd că grămada se mișcă.

Bărcile se opriră la o distanță de vreo două sute de pași și vîslașii cătau cu groază și uimire spre țărmul unde erau întinse pe nisip, una lîngă alta, patru namile. Trupurile lor păreau niște dîmburi lunguiețe înalte de vreo patru metri. De-a lungul spinării aveau o creastă îngustă și turtită, dar nu ca la stegozaur, cu lamele și ace, ci netedă și probabil golașă. Coastele animalelor erau de culoarea nisipului, cu dungi longitudinale, tuciurii, lungi și înguste, așa încît de departe puteai crede că vezi o stivă de lemne.

Chiar de la această distanță mică îți venea greu să crezi că nu ai în față patru stive de lemne, ci niște monștri de cel puțin cincisprezece-șaptesprezece metri lungime. Dar marginile stivelor se ridicau ritmic cînd animalele respirau, iar uneori tresăreau. Cozile dihăniilor se mișcau în apă, încrețind fața ei netedă.

— Cum să le facem să se scoale în picioare? zise Papocikin. Trebuie să le examinăm bine și să le fotografiem.

— Nu-i greu să trîntești cîteva gloanțe dum-dum în pîntecul acestor animale, — răspunse Makșeev, — dar mi-e să n-o pățim. Dacă monștrii se înfurie și se năpustesc asupra noastră, ne fac de petrecanie cît ai bate din palme.

— Or fi carnivori sau ierbivori? se întrebă Gromeko. Un lucru e sigur: sînt niște reptile gigantice.

— N-aș crede să fie carnivori, răspunse Kaștanov. Animalele carnivore n-au atins niciodată asemenea dimensiuni: niște reptile atît de mari ar fi consumat prea multe vietăți, ori natura face oarecare economie în această privință. Nu uitați că cele mai mari animale din zilele noastre, ca elefanții, rinocerii, hipopotamii, balenele, nu sînt animale de pradă.

— Atunci, hai să le vînăm! Ia priviți cîtă mai cărnărie! Am putea sătura un batalion întreg! spuse botanistul, ducînd arma la ochi.

— Stai puțin, îl opri Kaștanov. Chiar dacă nu sînt animale de pradă, nu cred că ar fi bine să le întărîtăm: s-ar putea năpusti asupra noastră, și atunci bărcile s-or duce la fund ca niște coji de nucă.

— Ce-ar fi să tragem în aer sau să le trîntim o încărcătură de alice ca sa le mai scoatem din amorțeală? nu se dădu bătut Gromeko. Alicele abia i-ar gîdila pe acești coloși.

— Fie, dar să le ieșim în față, păstrînd o distanță de cel puțin o sută de metri de mal. Dacă sînt animale terestre, n-au să înainteze prea mult în apă.

Cînd bărcile ajunseră în fața monștrilor, care de altfel nici nu se sinchisiră, Gromeko trimise în ei o încărcătură dublă de alice. Fie alicele, fie detunătura, pe care pădurea o repetă sub formă de ecou, făcură ca animalele să sară în picioare.

Monștrii începură să-și clatine ciudat gîturile lungi terminate printr-un cap care deși măsura vreo șaptezeci și cinci de centimetri, părea ridicol de mic în comparație cu corpul uriaș. Apoi porniră în trap greu, bălăbănindu-se, de-a lungul malului. Picioarele lor erau scurte și subțiri în comparație cu trupul masiv.

— Cred că sînt brontozauri, cele mai mari reptile ierbivore din Jurasicul superior, care au dispărut repede din pricina faptului că erau prea greoaie și că natura nu le-a înzestrat cu organe de apărare, spuse Kaștanov.

— Cine s-ar fi putut oare încumeta să atace asemenea uriași de cel puțin cincisprezece-optsprezece metri lungime și mai bine de patru metri înălțime? întrebă curios Makșeev.

— Deși sînt atît de mari, pentru o fiară de pradă, ca de pildă ceratozaurul, e o nimica toată să sfîșie beregata unei astfel de dihănii; nu mai vorbesc că îi poate distruge ouăle și puii.

— Pesemne că nici în Plutonia ele nu sînt prea numeroase, remarcă Papocikin.

— Am văzut pînă acum mulți iguanodoni, pterodactili, ihtiozauri și pleziozauri, dar brontozauri întîlnim pentru prima oară. Și cum aceste namile sînt, după cum am constatat, fricoase, eu zic să înaintăm mai mult spre țărm, ca să le pot fotografia mai de aproape.

Reptilele o luară la goană spre apus, adică în direcția în care navigau și exploratorii noștri, și după ce alergară vreo jumătate de kilometru, se opriră. De aceea, după puțin timp, bărcile, apropiindu-se de mal, ajunseră din nou în dreptul lor. Papocikin făcu două fotografii și, pregătindu-se să mai facă una, îl rugă pe botanist să tragă un foc de armă, ca să poată fotografia animalele în timpul fugii lorneîndemînatice.

De data asta, însă, încărcătura de alice trasă de la o distanță mică, avu un efect cu totul diferit. În loc să fugă de-a lungul malului, monștrii, dîndu-și ghes unul altuia, se aruncară în apă, stîrnind valuri uriașe și trîmbe înalte de apă, care ajungeau pînă la imprudenții navigatori. Gromeko aflat la prova în picioare, fu izbit de un val, udat din cap pînă-n picioare și, pierzîndu-și echilibrul, căzu în apă cu arma în mînă. Papocikin abia avu timpul să ascundă aparatul sub haină, înfruntînd cu curaj dușul rece. Kaștanov și Makșeev, care ședeau la pupa și din fericire nu scăpaseră vîslele din mînă, se străduiau din răsputeri să împiedice răsturnarea bărcilor, îndreptîndu-le în direcția valurilor ce veneau unul după altul. Altminteri, valurile ar fi inundat și scufundat luntrele.

Dacă acești giganți ar fi luat-o de-a dreptul spre bărci, soarta exploratorilor ar fi fost pecetluită: prin greutatea corpurilor lor, matahalele i-ar fi strivit și înecat cu tot avutul lor, deoarece navigatorii opriseră bărcile într-un loc unde apa nu era mai adîncă de doi metri. Reptilele însă alergau pieziș, ca și cînd nici nu i-ar fi văzut pe urmăritori, și se opriră abia cînd apa le ajunse pînă la gît. Deasupra undelor agitate nu se vedeau decît patru căpățîni hidoase, care se întorceau în toate părțile, căutînd parcă să descopere pe ciudații dușmani, sau să-și dea seama cine le tulburase.

Între timp, Gromeko ieși la suprafață și înotă, spre bărcile, pe care valurile le duseseră departe de locul catastrofei. Cînd căzuse, el nu lăsase să-i scape din mînă arma, și acum o ținea deasupra capului, iar cu cealaltă mînă se apucă de marginea bărcii. Tovarășii săi îi săriră în ajutor și-l scoaseră din apă.

Era, firește, ud leoarcă. Se udase de asemenea tot ce avea în numeroasele sale buzunare: carnețelul de însemnări, ceasul, trusa medicală, punga cu tutun. Ba își mai pierduse și pipa și acum ocăra de mama focului pe vinovați.

— Trebuie să tragem la mal, spuse el în cele din urmă, după ce își mai descărcă năduful. Deși Pluton dogorește binișor, dacă nu ștergem bine, pe îndelete, toate instrumentele și nu uscăm la foc carnetul de însemnări, instrumentele vor rugini„iar de însemnările mele se va alege praful și pulberea.

— Dar de brontozauri ai uitat? îi aminti speriat Papocikin. Cînd o să ne instalăm pe țărm, o să iasă din apă și o să le vină cheful să facă cunoștință personală cu noi.

— Ei și ce? O să ai prilejul să-i fotografiezi, mai de-aproape.

— Foarte mulțumesc! Dar cînd o să înceapă să zburde pe acolo pe unde o să ne facem tabăra, atunci o să trebuiască s-o ștergem la iuțeală și să ne suim în copaci…

— După părerea mea, — interveni Kaștanov, — matahalele astea sînt foarte fricoase și nu strălucesc prin deșteptăciune. N-avem ce ne teme de ele, dacă n-o să fim atît de neprevăzători ca adineauri. Hai să tragem la mal, să ne vedem de-ale gurii și să observăm dihăniile.

Coborîră pe mal, adunară de la marginea pădurii vreascuri pentru foc și începură să gătească mîncarea, dar nu-i slăbeau de loc din ochi pe brontozauri. Namilele se aflau tot în același loc, fără a cuteza să iasă pe uscat.

— Mi se pare că animalele astea nu știu să înoate, observă Papocikin. Se refugiază în apă doar ca să scape de dușmanii lor tereștri.. Pînă n-o să plecăm de aici, n-o să iasă pe uscat.

În vreme ce peștele se prăjea, Gromeko își întinse pe nisip hainele și rufăria, lăsîndu-le să se usuce la razele lui Pluton și, rămas în costumul lui Adam, se apucă să curețe instrumentele și să zvînte carnetul cu însemnări După prînz se așezară jos pe nisip și un timp priviră reptilele, care stăteau nemișcate ca niște stane de piatră; apoi porniră din nou cu bărcile, de-a lungul țărmului, în aceeași direcție. După ce făcură cîțiva kilometri, malul sudic începu să se depărteze simțitor spre miazăzi, dar un promontoriu lung, împădurit, pe care-l aveau în față, le închidea priveliștea. După ce îl ocoliră, constatară că marea nu se mai întinde spre sud și deci nu vor putea pătrunde cu bărcile, după cum sperau, în adîncul Plutoniei. Marea forma aci un golf și țărmul se zărea la numai cîțiva kilometri depărtare.

Întrucît se putea ca dinspre sud să se verse în golf un rîu mai mare, hotărîră s-o ia în direcția aceea. După un ceas ajunseră la malul sudic și se încredințară că aici se varsă într-adevăr un rîu, dar destul de mic. Nu riscau însă nimic dacă o singură barcă ar fi pătruns mai în adîncul ținutului, pe care o fîșie de pădure îl despărțea aici de țărmul mării. Locul de popas îl aleseră chiar la vărsarea rîului. Deciseră ca numai doi dintre ei să întreprindă această expediție, ceilalți urmînd să rămînă, lîngă cort, deoarece experiența făcută pe țărmul Mării Reptilelor le arătase cît e de primejdios să lase întregul avut în paza lui Generalu. Se putea întîmpla ca și pe meleagurile de pe țărmul sudic, aflate destul de departe de furnicarul distrus, să existe furnici.

BRULOTUL LUI KAȘTANOV

[36]

Luînd provizii, haine de schimb și muniții pentru mai multe zile, Kaștanov și Papocikin porniră cu una din bărci în sus pe rîu. Deoarece adîncimea nu era prea mare, iar curentul era destul de rapid, în loc de vîsle luară niște prăjini, cu care se sprijineau de fund. Pe ambele maluri ale albiei înguste creștea o pădure înaltă: adeseori equisetaceele, ferigele și palmierii„aplecîndu-se deasupra apei, aproape că își uneau coroanele, și astfel rîul curgea sub o boltă verde, prin care lumina abia răzbea.

În coridorul de verdeață era umbră și răcoare. Barca luneca ușor și nu se auzea decît clipocitul apei la prora și scîrțîitul prăjinilor cînd luntrașii le propteau de prund ca să împingă barca.

În luminișurile coridorului verde roiau și bîzîiau libelule, zumzăiau bondari mari, frunzele late de palmier și ramurile ferigelor murmurau și fremătau la adierea vîntului, iar equisetaceele foșneau înăbușit.

După cîțiva kilometri, zidurile verzi se depărtară unul de celălalt și în fața exploratorilor se deschise o poiană întinsă, pe care rîulețul o tăia de-a curmezișul. Aici pămîntul era acoperit de o vegetație săracă și pipernicită — felurite specii de iarbă aspră, ca o perie.

— Oare rîulețul acesta nu izvorăște din preajma vulcanilor pe care i-am cercetat? întrebă Papocikin.

— Se prea poate. În cazul acesta nu vom avea ce face acolo, fu și Kaștanov de părerea zoologului. Totuși aceste ape atît de bogate ne îndreptățesc să nădăjduim că cursul superior al rîului se află mult mai departe, undeva prin pustiul negru.

După ce mai plutiră vreo trei kilometri de-a curmezișul poienii, exploratorii observară în fața lor, unde rîulețul se îngusta, o bîrnă destul de groasă, aruncată peste apă ca o punte. Bîrna era așezată atît de jos, încît barca nu putea trece pe sub ea.

— Ai crede că e o punte pe care a pus-o cineva ca să poată trece peste rîu, rîse zoologul. Oricum, trebuie să tragem la mal și s-o dăm la o parte.

— Zău că e aidoma unei punți! exclamă Kaștanov, cînd se apropiară de trunchiul care le aținea calea și văzură că puntea nu e alcătuită dintr-o singură bîrnă, ci din trei, așezate cu grijă una lîngă alta.

— Ai dreptate, ar fi peste poate să credem că rîulețul singur să fi putut așeza astfel bîrnele, încuviință Papocikin. Dacă e o punte, cine a făcut-o? Să existe oare oameni pe meleagurile astea din Jurasic? Ar fi foarte interesant!

— În Jurasic nu au existat, precum știi, mamifere superioare. Chiar și păsările nu erau de fapt decît niște forme de trecere dinspre reptile.

— Doar n-ai să-mi spui că reptilele au construit puntea?

— Pesemne că ai uitat de furnici. Niște ființe atît de iscusite, încît construiesc locuințe complicate după un anumit plan, sînt capabile să facă și o punte, mai ales că nu știu să înoate și se tem de apă.

— Bine zici! Iată și sălașul acestor afurisite gîngănii! exclamă Papocikin, arătînd spre apus.

Într-adevăr, în direcția indicată de el se vedea un mușuroi uriaș, aidoma aceluia distrus de exploratori.

Cît ai bate din palme aruncară în apă trunchiurile uscate și ușoare ale equisetaceelor, apoi se îndreptară spre barcă, pentru a-și continua drumul. Spre uimirea lor, însă, văzură că în barcă se instalase un pasager nepoftit — o furnică, care cerceta lucrurile cu antenele, în vreme ce o altă furnică stătea pe mal.

— Ehe, vorbești de lup… și lupul la ușă! Din nenorocire, armele ne-au rămas în barcă!

— Scoate cuțitul. O să atacăm mai întîi furnica de pe mal. Eu o atac din față, iar dumneata o lovești pe la spate.

Alergară amîndoi spre insectă, care cînd se văzu încolțită, luă o poziție de apărare, proptindu-se cu spatele de o tufă. Kaștanov căuta să-i atragă cît mai mult atenția, înaintînd cu cuțitul, gata pregătit, în timp ce Papocikin, aplecîndu-se peste tufă, o spintecă în două.

Nu observase însă că furnica din barcă coborîse la iuțeală pe mal și își înfipse fălcile în pulpa piciorului său. Zoologul scoase un urlet de durere și de spaimă.

Kaștanov îi sări repede în ajutor și înjunghie furnica, dar abia izbuti să-și scape tovarășul: fu nevoit să taie în bucăți capul insectei, ale cărei fălci nu le putea descleșta cu nici un chip din pulpa lui Papocikin.

Din fericire, Papocikin purta ciorapi groși de lîna, așa că rana nu era prea mare, dar veninul acționa repede și piciorul începu să se umfle și să înțepenească.

— Stai jos puțin. Aduc îndată amoniac și fașă din trusă, spuse Kaștanov.

— Nu, nu, mai bine ajută-mă să mă sui în barcă; ia uită-te ce vine din spate!

Într-adevăr, prin poiană înaintau cu repeziciune vreo douăzeci de furnici: dacă mai zăboveau puțin, ar fi fost siliți să angajeze o luptă vădit inegală. Fără a pierde o clipă, Kaștanov îl apucă de subsuori pe zoolog, care abia își tîra piciorul, îl coborî de pe mal în barcă, apoi sări la rîndu-i în ea și se depărtară de mal, chiar sub nasul dușmanilor, care între timp se apropiaseră.

Despre continuarea expediției nici vorbă nu mai putea fi: unul dintre ei era întins, sleit de puteri, pe fundul bărcii, și gemea de durere, iar furnicile întărîtate puteau să urmărească barca, ce abia. Înainta în contra curentului, și s-o împiedice să tragă la mal. De aceea, fără a sta mult pe gînduri, Kaștanov întoarse barca în direcția opusă și puse mîna pe vîsle, străduindu-se s-o mențină în mijlocul apei, ca să evite un atac al insectelor. Papocikin abia reuși să-și scoată gheata din piciorul rănit, apoi luă din trusă amoniacul și fașa; piciorul se umflase și se înroșise, iar fiecare mișcare îi provoca o durere cumplită.

După o jumătate de ceas, barca ajunse aproape de pădurea care mărginea poiana dinspre miazănoapte, despărțind-o de mare. Vrăjmașii nu se mai vedeau și Kaștanov hotărî să se oprească ca să-și așeze mai comod tovarășul rănit. Întinse mantalele pe fundul bărcii, îl culcă, pe Papocikin pe ele, scoase o cămașă de schimb și după ce o udă bine, o puse pe rană în chip de compresă rece. Durerea începu să se mai domolească și zoologul ațipi. După ce se odihni puțin, Kaștanov vîsli mai departe.

Înainte de a pătrunde în coridorul de verdeață, rîulețul făcea un mic cot. Cînd barca trecu de acest cot, priveliștea care i se înfățișă îl făcu pe Kaștanov să tresară. Cu o mișcare rapidă de vîslă, trase barca la mal, și aici, prinzîndu-se de tufișuri, o ținu în loc, ascunzînd-o de dușmani.

Aceștia erau aproape de tot. Zeci de furnici forfoteau pe malul stîng al rîulețului, în locul unde începea coridorul; ele tăiau cu fălcile lor puternice tulpinile equisetaceelor de pe mal și le aruncau în apă, ridicînd astfel un fel de stăvilar în calea bărcii. Nu mai încăpea nici o îndoială că furnicile voiau să taie retragerea spre mare a vrăjmașilor lor bipezi. Situația devenea desperată: Kaștanov singur și zoologul rănit nu aveau cum să treacă de acest stăvilar, păzit de nenumărate insecte.

„Dacă ar începe lupta, — gîndi Kaștanov, — o singură mușcătură ar fi de ajuns ca să mă facă tot atît de neputincios ca pe Papocikin”. „Să întorc barca și să merg împotriva curentului? Dar și acolo, mai curînd sau mai tîrziu, furnicile ne-ar ataca; oricum, în afară de rîu nu există altă cale pe care am putea scăpa din ținutul populat de aceste insecte Trebuie să trec cu orice preț. O să le sperie poate detunăturile. Dar dacă nu se vor sinchisi? Pe toate însă n-o să reușesc eu să le răpun, fiindcă o să se ascundă în pădure, iar cînd eu am să fiu ocupat cu distrugerea stăvilarului, o să ne pomenim atacați de hoarde întregi”, gîndea Kaștanov.

Se părea că situația era fără ieșire. Dar deodată Iui Kaștanov îi trecu prin minte o idee care, pusă repede în aplicare, făgăduia izbîndă deplină. Ocupate cu ridicarea stăvilarului, furnicile nu văzuseră barca lipită de mal, printre tufișuri. De aceea, cu mare băgare de seamă, Kaștanov începu să împingă barca îndărăt, ținîndu-se cu mîinile de tufe; intenția sa era să ajungă dincolo de cot, unde malul îl ascundea de insecte. Aici începea pădurea, unde putea găsi din belșug trunchiuri uscate de equisetacee, crăci și vreascuri. După ce trase la mal și priponi barca în care dormea zoologul, Kaștanov aruncă în apă cîteva trunchiuri groase, le legă la repezeală între ele cu ramuri mlădioase, tăiate din tufe, și apoi încărcă în această plută improvizată o grămadă de trunchiuri, tulpini și vreascuri, punînd printre lemne uscate trestie și ramuri verzi de equisetacee.

Cînd totul fu gata, Kaștanov se așeză în barcă și porni încet la vale, pe rîu, împingînd în fața lui pluta legată de o prăjină lungă și rămînînd ascuns îndărătul grămezii. După cot, rîulețul curgea drept spre locul unde furnicile construiau stăvilarul. Pînă acolo mai avea vreo sută de metri. Kaștanov trase pluta mai aproape de barcă, dădu foc vreascurilor și pluti mai departe, împingînd ca și înainte pluta în fața lui. Treptat, focul bine ațîțat se înteți, iar din ramurile verzi puse printre uscături răbufni un fum gros, negru.

Cînd barca și pluta ajunseră la vreo sută de pași de stăvilar, Kaștanov lăsă pluta în voia curentului și apucă prăjina, ca să mențină barca în mijlocul rîului. Giganticul rug se îndreptă spre baraj și se opri în dreptul acestuia, învăluind insectele în rotocoale de fum înecăcios, prin care răzbeau cînd și cînd limbi de foc. Cîteva furnici, ajunse de flăcări sau amețite de fum, căzură în apă, iar celelalte coborîră pe mal, unde se adunară ciotcă, uimite de această priveliște nemaivăzută. Atunci Kaștanov își încărca arma cu alice și, trăgînd în grămada de furnici foc după foc, se apropie tot mai mult. Trosniturile care se auzeau din acest rug înspăimîntător, nemaiîntîlnit, limbile de foc, rotocoalele de fum, detunăturile neîntrerupte care loveau în plin, îngroziră într-atîta insectele, încît cele rămase tefere sau ușor rănite o luară la sănătoasa. Focul se întinse de la plută la stăvilar, alcătuit pe jumătate de trunchiuri uscate, și în vreme ce bubuiturile răsunau, flăcările cuprinseră întreaga parte de mijloc a acestuia.

Cînd, în sfîrșit, se încredință că toți dușmanii fugiseră, Kaștanov trase la mal, chiar lîngă locul pîrjolului, omorî cu cuțitul furnicile rănite, iar apoi se apucă să distrugă stăvilarul, aruncînd în apă trunchiurile uscate aprinse și cele verzi fumegînde. După un sfert de ceas nu a mai rămas nici urmă din stăvilar, și pluta, cu resturile focului, își continuă drumul mai departe în jos pe rîu, iar după ea, fără a căuta s-o depășească, venea barca cu omul ce le venise de hac unor vrăjmași numeroși și iscusiți.

Mînată de curent, barca plutea repede prin acest coridor de verdeață, și curînd se zări în față, printr-un luminiș, oglinda sinilie a mării.

Cînd ajunse aproape de vărsarea rîulețului, Kaștanov auzi detunături, lătratul lui Generalu și strigătele tovarășilor săi. Începu să vîslească din răsputeri, și după cîteva minute trase la mal și porni în goană spre campament cu arma în mînă.

LUPTA CU FURNICILE

După plecarea celor doi exploratori, Makșeev și Gromeko începură să pescuiască la gura rîului. Pescuitul fu atît de norocos, încît peste un ceas unul din ei trebui să se apuce să curețe peștele și să-l pună la uscat pe frînghii, pentru a face rezerve de hrană.

În timp ce Makșeev continua să pescuiască, botanistul dădu o raită pe la marginea pădurii, adună plante și descoperi cu acest prilej un palmier sagotier. Împreună cu tovarășul său, el doborî copacul, îl despică în lung și, scoțîndu-i măduva comestibilă, o așternură la uscat pe pături.

După ce isprăviră treaba, puseră la fiert ciorba de pește și se așezară să se odihnească, sfătuindu-se ce să facă după-masă.

— Nu ne putem depărta prea mult, observă Gromeko, și mai ales nu putem lăsa peștele în grija lui Generalu.

— Ai dreptate, — se învoi Makșeev, — deși Generalu e un cîine credincios, nu cred să poată rezista ispitei de a se ospăta după pofta inimii, cu pește uscat, care îi amintește de patrie.

— Atunci să mai prindem pește și să facem rezervă bogată pentru noi și pentru cîine. Cine știe cît o să mai treacă pînă o să dăm iarăși de un loc cu atîta pește! Drept să-ți spun, nu prea savurez carnea de reptilă. O mănînc în silă, de mare nevoie. Cînd o mănînc, îmi închipui totdeauna că e nisetru sau morun, iar nu vreun neam de-al broaștei sau șopîrlei.

Între timp, ciorba începuse să fiarbă și Gromeko se îndreptă spre locul unde se aflau păturile, ca să aducă sago pentru ciorbă.

— Aoleu, ia uită-te spre apus, îi strigă el lui Makșeev, care rămăsese lîngă foc, în spatele cortului.

Makșeev veni în fugă pe plajă.

Dinspre apus înaintau de-a lungul litoralului cîțiva coloși, în care recunoscură cu ușurință, după coastele lor vrîstate, niște brontozauri.

Namilele înaintau agale, rupînd în drum frunze tinere din vîrfurile palmierilor și ferigelor. Cînd și cînd se opreau lîngă cîte un copac, pe care-l devorau cu mare plăcere.

— Ce facem? Dumneata ce zici? întrebă Gromeko. E drept că acești monștri sînt fricoși și n-o să ne atace. Dacă însă îi lăsăm să ajungă pînă aici, o să calce în picioare și cortul, și peștele.

— N-avem încotro, trebuie să tragem, răspunse Makșeev. Mai întîi cu alice, iar la nevoie și cu gloanțe explozive.

Ridicară amîndoi armele, ochiră grupul de monștri și liniștea litoralului fu străpunsă de patru detunături.

Bubuiturile neașteptate și alicele care căzură ca o grindină asupra animalelor le înspăimîntară. Dar în loc să facă calea întoarsă, neîndemînaticele animale se aruncară în mare și trecură în goană de-a lungul țărmului, în dreptul taberei, la o mică distanță, stîrnind valuri și trîmbe de apă.

Vînătorii ghinioniști fură udați într-o clipită din cap pînă-n picioare și abia putură ține barca, ca să n-o ducă valurile în larg. Un val doborî prăjina înfiptă în nisip, de care era legată funia cu pește uscat, iar un alt val căzu peste pătura cu sago. Funia împreună cu peștele căzură pe nisip, iar sago-ul se udă.

— Ptiu, afurisite dihănii! izbucni Makșeev, scuturîndu-se de apă după duș. Ne-au făcut un pustiu de bine!

— Uite că acum ai cu ce te ocupa! încercă să-l consoleze Gromeko. Nu ne tăia capul ce să facem după masă, și namilele au avut grijă sa ne dea de lucru. Acum trebuie să curățim iarăși peștele, să spălăm în rîu sago-ul și să să-l punem la uscat.

— Și mai întîi să ne uscam pe noi! Cît despre ciorbă, cred că a dat de mult în foc…

Brontozaurii făcură un ocol mare prin apă, apoi ieșiră din nou pe mal, la răsărit de gura rîului, și continuară să gonească pe plajă.

— Cred că nici lor nu le-a fost prea bine. Ia te uită cum mai fug. Le-am servit o porție bună de alice! se bucura, răutăcios, Makșeev, dezbrăcîndu-se lîngă cort, în timp ce Gromeko lua de pe foc ceaunul cu ciorbă.

După ce își puseră hainele la uscat șî ridicară din nou prăjina cu frînghia, exploratorii, în costumul lui Adam, se apucară să mănînce. Generalu, care se ghiftuise dimineața cu capete și măruntaie de pește, se întinsese pe nisip și ațipise. Nici cîinele și nici oamenii, care prînzeau, nu observară că destul de aproape de tabără ieșiseră din pădure, una după alta, șase furnici. Insectele se opriră pe loc, cătară în jur apoi se mistuiră pe nesimțite în desiș.

Îndată ce terminară masa, Makșeev și Gromeko se întinseră în cort și-și aprinseră pipele; aveau de gînd să se odihnească puțin înainte de a se apuca să curețe de nisip peștele.

Deodată, Generalu începu să mîrîie, sări de la locui lui și se porni pe un lătrat înverșunat. Exploratorii dădură buzna afară din cort și cînd colo, ce să vadă? Tabăra era împresurată de furnici. O coloană de insecte le tăiase retragerea spre gura rîului, iar altă coloană venea din direcția opusa, înaintînd spre frînghia pe care atîrna peștele și spre pătura cu sago.

— Armele sînt neîncărcate! exclamă desperat Gromeko, repezindu-se după cartușieră.

— Ia alice! strigă la rîndu-i Makșeev, încărcîndu-și în grabă arma cu două țevi. Dumneata trage în cele din dreapta, eu le iau în primire pe celelalte.

Între timp, furnicile care veneau din dreapta se năpustiră asupra peștelui și îl trăgeau de pe frînghie, iar cele ce veneau din stînga ajunseră la vreo douăzeci de pași de cort. În acea clipă răsunară primele detunături. Bubuiturile, fumul și prăbușirea furnicilor atinse de alice îngroziră insectele și primele rînduri se opriră șovăind. Dar cele ce veneau din urmă le dădeau ghes, atrase de mirosul de pește, și oastea se puse din nou în mișcare. Postîndu-se la intrarea în cort, de unde Generalu, cu părul zbîrlit, lătra într-una, vînătorii își încărcau armele, ca să tragă o nouă salvă, iar apoi, cu cuțitele și paturile armelor, să înceapă o luptă corp la corp cu dușmanii care năvăleau din toate părțile.

Dar lupta fiind inegală, exploratorii păreau să n-aibă sorți de izbîndă.

Deodată din tufișurile de la gura rîului răsunară una după alta două detunături, care loviră în plin ariergarda furnicilor, iar apoi veni în fugă Kaștanov, care ținea în mînă un mănunchi de vreascuri aprinse. Agitînd în stînga și în dreapta această torță, el se aruncă în mijlocul insectelor, care se împrăștiară pe dată care încotro.

Atunci Makșeev și Gromeko se repeziră și ei spre foc și începură să zvîrle cu tăciuni aprinși. Acest nou mijloc de luptă se dovedi eficace — prima coloană se risipi și inamicul bătu în retragere, dispărînd în desiș și lăsînd pe cîmpul de bătaie insecte ucise, rănite sau cu arsuri grave.

După ce veniră de hac acestei coloane, toți trei, însoțiți de Generalu, care mai prinsese curaj, atacară cu cuțitele și cu vreascuri aprinse insectele care devorau peștele. Multe dintre ele plătiră cu viața lăcomia lor, iar altele o luară la fugă, ducînd în gură pești sau bucăți de sago, ud și fărîmițat. Două furnici începură să tragă pătura, dar fură ajunse din urmă și omorîte. În acest timp, Generalu se îndeletnicea cu uciderea insectelor rănite. Cînd ultimii fugari dispărură în pădure, exploratorii putură să mai răsufle și se apucară să facă bilanțul trofeelor și al pierderilor. Numărară patruzeci și cinci de furnici moarte sau grav rănite.

Pe frînghie, din cincizeci de pești nu mai rămăseseră decît cincisprezece. La marginea pădurii găsiră alți cîțiva pești, pierduți probabil de dușman în timpul fugii. Mai bine de jumătate din sago fusese mîncat sau făcut una cu nisipul. Gromeko se alese cu o mică mușcătură la mînă, iar Kaștanov la picior, dar cizma groasă îl feri de otrava furnicilor.

— Ai venit tocmai la timp! spuse Makșeev, cînd, după inspectarea cîmpului de bătaie, se așezară toți trei lîngă cort. Fără ajutorul dumitale și mai ales dacă nu-ți venea ideea cu focul, n-am fi putut pune pe fugă aceste hoarde și ele ne-ar fi făcut de petrecanie.

— Dar pe Papocikin unde l-ai lăsat? întrebă deodată Gromeko.

— Aoleu, în focul luptei am și uitat că Semion Semionovici zace în barcă!

— Zace? De ce zace? Ce i s-a întîmplat? E viu? îl asaltară cu întrebările primii doi, care înțeleseră acum de ce Kaștanov se înapoiase atît de repede.

— E viu, e viu! Și noi am avut o încăierare cu furnicile. Semion Semionovici a fost atît de rău mușcat de picior, încît acum nu se mai poate mișca. Ajutați-mă să-l duc în cort.

— Stai o clipă! Așteaptă să ne îmbrăcăm și noi, spuse Gromeko, care abia acum își dădu seama că atît el, cît și Makșeev erau aproape goi.

— Tocmai voiam să vă întreb: ce-i cu ținuta asta a dumneavoastră atît de ciudată? zise rîzînd Kaștanov. Erați la scăldat cînd furnicile au atacat campamentul?

— Nu, dar brontozaurii ne-au făcut din nou un duș, răspunse Makșeev și, în timp ce se îmbrăca, istorisi toată pățania.

Makșeev și Gromeko se echipară la iuțeală, apoi îl urmară pe Kaștanov spre rîu. Cînd furnicile atacaseră, Kaștanov lăsase aici barca, în care Papocikin dormea atît de adînc, încît nu auzise nici detunăturile, nici strigătele, și se trezi abia cînd îl ridicară de mîini și de picioare ca să-l ducă în cort.

După ce îl culcară pe Papocikin, exploratorii atîrnară pe frînghie peștele rămas, aruncară în mare insectele moarte și abia după această treabă neplăcută, în timp ce mînca ceea ce mai rămăsese din ciorbă, Kaștanov povesti tovarășilor săi ce se întîmplase în timpul excursiei lor neizbutite.

Întrucît se putea întîmpla ca furnicile, care avuseseră de suferit în două rînduri de pe urma străinilor nepoftiți, să se întoarcă într-un număr uriaș spre a-și lua revanșa, exploratorii se sfătuiră ce să facă mai departe. Papocikin și Gromeko erau de părere să continue de îndată călătoria pe apă, ca să se depărteze cît mai mult de furnicar. Kaștanov însă voia să continue expediția în susul rîului, pe care fuseseră siliți s-o întrerupă din pricina furnicilor, deoarece numai așa puteau pătrunde în inima misteriosului pustiu negru. Makșeev sprijinea acest plan. Dar pentru înfăptuirea lui trebuiau să nimicească într-un fel sau altul viclenele insecte, căci altminteri primejdia unui atac i-ar fi amenințat tot timpul expediției. De aceea hotărîră să aștepte pînă seara, iar apoi să plutească spre furnicar și să-i dea foc, profitînd de orele cînd insectele dorm. Dacă planul izbutea, calea devenea liberă și puteau naviga în sus, pe rîu, toți patru cu amîndouă bărcile, lăsînd pe țărmul mării, într-un desiș, pluta și toate lucrurile care pentru moment nu le erau de trebuință.

INCENDIEREA FURNICARULUI

După ce se odihniră în lege, Kaștanov și Makșeev porniră la drum, în barcă, luînd cu ei armele, un topor și cîteva legături de vreascuri. Papocikin încă nu se putea mișca, iar pe Gromeko începuse să-l doară mîna din pricina mușcăturii. Cei doi invalizi rămaseră să păzească cortul.

Vîslașii trecură prin locurile cunoscute lui Kaștanov și lăsară repede în urmă resturile stăvilarul construit de furnici, care mai fumegau încă. Plaja era presărată cu cadavrele insectelor. Cînd ajunseră în poiană, cercetară mai întîi de după tufișuri împrejurimile furnicarului, ca să nu se pomenească pe neașteptate nas în nas cu dușmanii. Dar nu se vedea nici o furnică. Probabil că insectele dormeau în adîncurile cetățuii lor. Mai plutiră puțin și se opriră în dreptul locului unde înainte se afla puntea de peste rîu. De aici ducea spre furnicar o potecă bine bătătorită de furnici.

Spre surprinderea lor, constatară că între timp furnicile puseseră o nouă punte.

Legară barca de niște tufe, mai jos de punte, luară în spate legăturile de vreascuri și armele, încărcate pentru orice eventualitate cu alice, și porniră, spre furnicar. Ajunși aproape de tot, mai zăboviră puțin, pitiți îndărătul tufișurilor, ca să fie siguri că nimic nu împiedica înfăptuirea planului.

Totul era liniștit și puteau să se apuce de treabă. Așezară cîte o legătură de vreascuri la fiecare din intrările principale, iar deasupra puseră cîteva trunchiuri subțiri și uscate, luate chiar din scheletul mușuroiului.

După asta dădură foc intrării vestice, cea mai depărtată, și apoi alergară unul la intrarea nordică, iar celălalt la cea sudică, ca să le incendieze, urmînd să se întîlnească la intrarea dinspre est, ca să desăvîrșească incendierea furnicarului, iar la nevoie să fugă spre barcă.

Kaștanov, care trebuia să aprindă focul la intrarea dinspre nord, văzu că dinăuntrul galeriei vine spre grămada de vreascuri o furnică. El se ascunse îndărătul vreascurilor, nădăjduind că insecta va ieși din galerie și atunci va putea ucide această santinelă înainte ca ea să se apuce să dea alarma. Dar furnica, după ce cercetă vreascurile și încercă să le înlăture, dispăru iar înăuntru, pesemne după ajutoare. Așadar peste puțin timp avea să se dea alarma și exploratorul trebuia să alerge spre ultima ieșire.

Aici îl și găsi pe Makșeev; el se grăbea să aprindă focul și-și întîmpină prietenul cu îndemnul:

— Mai repede mai repede! Hai să fugim spre barcă!

Porniră cît putură de iute, dar se mai opriră o dată, ca să privească înapoi. Prin gura intrării de la est ieșea o vîlvătaie uriașă. Furnicarul ardea în cîteva locuri în partea de nord, iar din multe ieșiri superioare năvălea un fum gros. La sud, însă, unde Makșeev, văzînd că insectele intraseră în panică, aprinsese focul în pripă, acesta abia ardea și aici, prin toate ieșirile superioare, dădeau buzna, claie peste grămadă, furnicile. Unele dintre ele duceau ouă sau nimfe, cu care coborau jos și le puneau deoparte; altele alergau încoace și încolo fără rost, se apropiau de foc sau de gurile prin care năvălea fumul și aici cădeau cuprinse de flăcări sau amețite.

— N-am făcut bine treaba! spuse Kaștanov. O parte dintre furnici au să scape, au să cutreiere împrejurimile și au să ne atace. Va trebui să plecăm de aci chiar mîine, și cît mai departe!

— Hai s-o ștergem chiar de pe-acum! strigă Makșeev, arătînd o coloană de insecte care fugeau pe potecă, îndreptîndu-se spre punte.

— Nu cumva or fi alergînd după apă, ca să stingă focul? glumi Kaștanov, luînd-o la fugă după tovarășul său.

Insectele îi văzură fără îndoială pe cei doi incendiatori și încercau să-i ajungă din urmă. Ele alergau mai repede ca oamenii și distanța dintre unii și alții se micșora văzînd cu ochii.

— Nu mai pot, mi se taie respirația! strigă Kaștanov, gîfîind. Vîrsta și viața pe care o dusese nu-i îngăduiau să țină pasul cu Makșeev.

— Să ne oprim și să tragem o salva, propuse acesta.

Vînătorii se opriră, se odihniră puțin, și cînd insectele ajunseră la vreo cincizeci de pași, traseră. Furnicile din primele rînduri căzură, iar celelalte se opriră. Erau mai bine de zece furnici, dar în spatele lor venea, la oarecare distanță, un alt detașament.

Adunîndu-și ultimele forțe, urmăriții izbutiră să ajungă pînă la punte în vreme ce al doilea detașament de furnici se apropia de locul bătăliei.

— Drace, unde o fi barca? întrebă Makșeev, care ajunse cel dintii la malul rîului.

— Cum, nu-i acolo?

— Nu e, a dispărut!

— Ești sigur că aici ai priponit-o?

— Da, aici, cunosc bine locul… Uite că pe tufă atîrnă și frînghia cu care am legat-o!

— Cine s-o fi luat?

— Poate s-a dezlegat singură și a fost dusă de curent.

— Sau poate furnicile au luat-o?

— Ce ne facem?

— Deocamdată, hai să trecem puntea și s-o distrugem, propuse Kaștanov. Cel puțin rîul ne va despărți de urmăritori.

Fără a zăbovi o clipă, trecură puntea, care se îndoia sub greutatea lor, și ajunseră pe celălalt mal. Urmăritorii erau acum la vreo sută de pași de rîu.

— Să tragem bîrnele dincoace, altminteri furnicile le pescuiesc din apă, propuse Makșeev.

Cîteva clipe mai tîrziu, cînd primele furnici ajunseră pe mal, bîrnele zăceau la picioarele exploratorilor. Apa adîncă a rîului îi despărțea de urmăritori, care se opriseră pe mal și nu știau ce să facă. Erau vreo douăzeci la număr, dar pe potecă se vedeau venind noi întăriri. În spatele insectelor, în poiană, furnicarul ardea ca un rug imens. Vîlvătăile se ridicau sus de tot, iar rotocoalele de fum negru se înălțau unduindu-se în văzduhul liniștit și formau o trîmbă neagră, înaltă pînă în tăriile cerului.

— Ai crede că erupe un vulcan! zise rîzînd Makșeev. Le-am plătit cu vîrf și îndesat pentru cîte am pătimit din pricina lor.

— Totuși nu ne-am atins țelul, n-am stîrpit toate furnicile de pe aceste meleaguri și acum sîntem nevoiți să dăm bir cu fugiții.

— Problema e cum ajungem la mare?

— Nici nu ne putem gîndi s-o luăm prin pădure, de-a lungul malului.

— Și apoi în felul ăsta am înainta prea încet, iar furnicile ar putea să ne-o ia înainte și să-i atace pe tovarășii noștri…

— Am o idee! Dacă nu putem merge pe uscat, o să înaintăm pe apă. Nu-i greu de construit o plută mică din aceste două bîrne, iar apa o să ne ducă mai repede decît picioarele.

— Bine zici! Dar mai întîi să împrăștiem furnicile, ca să nu ne împiedice să plecăm.

Călătorii își încărcară armele și traseră patru focuri în puhoiul de insecte care se buluciseră pe malul opus. Vreo zece dintre ele fură omorîte pe loc, alte cîteva căzură în apă, iar celelalte se împrăștiară. Cele două bîrne ale punții fură coborîte la repezeală pe apă și legate cu nuiele mlădioase, tăiate din tufișuri. Apoi exploratorii săriră pe pluta improvizată și-i făcură vînt, proptindu-se cu picioarele de mal. Abia apucară să arunce o ultimă privire spre cetățuia în flăcări a dușmanilor lor, că pluta fu luată de curent și porni repede la vale; cînd se apropia prea mult de mal cu vreun capăt, navigatorii se slujeau de armele lor ca de niște prăjini, ca să ajungă din nou în mijlocul rîului. Cîteva furnici îi urmăriră un timp, alergînd pe mal, dar curentul era mai repede și, încetul cu încetul, ele rămaseră în urmă.

Cînd trecură de cot, înainte de a ajunge la marginea pădurii, acolo unde Kaștanov construise rugul său plutitor, navigatorii își văzură cu bucurie barca, pe care curentul o împinsese la mal, vîrînd-o printre tufe.

Pluta fu trasă și ea de curent spre acel loc. Exploratorii prinseră barca, se urcară în ea și începură să vîslească.

După o jumătate de ceas ajunseră cu bine în tabără.

O NOUĂ EXPEDIȚIE ÎN INIMA ȚINUTULUI

Incendierea neizbutită a furnicarului îi sili pe exploratori să părăsească în grabă tabăra de pe țărmul golfului, căci dacă ar fi întreprins o călătorie în inima ținutului, ar fi putut întîlni insectele întărîtate, pe care le lăsaseră fără adăpost și care acum rătăceau pretutindeni. Lupta împotriva lor cerea mari eforturi și pe deasupra ar fi mai trebuit să irosească multă muniție, împuținată simțitor în ultima vreme. Chiar dacă rămîneau în tabără, riscau să fie atacați în orice clipă de furnici și lucrurile puteau lua o întorsătură tragică pentru ei.

Discutară cu însuflețire tot timpul micului dejun dacă să înainteze mai departe de-a lungul țărmului sudic al Mării Reptilelor, îndreptîndu-se spre apus, sau să facă calea întoarsă spre răsărit. În cele din urmă hotărîră să mai meargă o bucată de drum spre vest.

Navigară ca și înainte aproape de țărm și în curînd ieșiră din golf. Țărmul sudic era de o uniformitate dezolantă. După ce petrecuseră două săptămîni în mijlocul faunei și florei jurasice, exploratorii noștri se obișnuiseră într-atîta cu ele, încît le găseau destul de plictisitoare. Ardeau de dorința să înainteze mai departe spre sud, unde nădăjduiau să întîlnească plante și animale și mai străvechi, să trăiască noi aventuri și să vadă alte lucruri interesante.

Dar spre sud era cu neputință de mers din pricina pustiului, iar dacă ar fi navigat spre vest sau est, n-ar fi întîlnit decît aceeași priveliște a naturii jurasice. De aceea socotiră că ar fi mai bine s-o ia îndărăt spre nord.

În cîteva locuri zăriră pe țărm furnici, ceea ce însemna că aceste insecte cutreierau tot țărmul sudic al Mării Reptilelor și că erau într-adevăr regii naturii Jurasice.

— Noroc că furnicile mai și dorm! remarcă Papocikin. Altfel n-am avea trai de răul lor.

— Da, dihăniile astea sînt mai primejdioase decît tigrii machairozi sau reptilele de pradă, care nu ne-au pricinuit nici a suta parte din necazurile pe care ni le-au cășunat furnicile, se învoi Makșeev.

Noaptea o petrecură pe țărm. Hotărîră să mai plutească o zi spre vest, și dacă nu vor reuși să înainteze mai mult spre sud, să se înapoieze.

Dar în această ultimă zi se petrecu și schimbarea dorită. Țărmul mării începu să coboare tot mai mult spre sud, păstrînd însă mereu același caracter. După cîteva ore observară că zidul verde al pădurii ia sfîrșit și încep niște lanțuri muntoase.

— Iată din nou platoul, iar pe suprafața lui — pustiul negru! exclamă Kaștanov, care cerceta prin binoclu ținutul. Glasul îi trăda dezamăgirea.

Cînd se apropiară însă de marginea pădurii, constatară că între ei și poalele platoului se afla un golf întins, dincolo de care se deschidea o vale înverzită; dincolo de vale se înălța un lanț de munți negricioși, înalți, cu piscurile ascuțite.

— Iarăși vulcani! Dar de data asta foarte aproape de țărmul mării! exclamă Gromeko.

Mînară bărcile spre malul sudic al golfului, în gura văii, unde se zărea o plajă netedă, acoperită cu nisip.

Prin vale șerpuia un rîu destul de mare, pe malurile căruia creșteau copaci și tufe; pe alocuri se vedeau pajiști. Cortul îl făcură chiar pe plajă. În pajiștile de pe malurile rîului zăriră gîndaci, libelule, muște, descoperiră urme de iguanodoni și reptile zburătoare, dar furnici nu întîlniră.

După masă porniră spre vulcani, dar avură grijă să ascundă în desișul pădurii bărcile, cortul și lucrurile de care nu aveau nevoie, atîrnîndu-le chiar pe unele dintre ele de crengile copacilor. Pe Generalu îl luară cu ei.

Urcară costișa văii, mergînd pe lîngă rîu. Crîngurile de pe malurile acestuia nu formau hățișuri de nepătruns și erau străbătute de poteci bătătorite de iguanodoni. Kaștanov luă probe de rocă din stîncile de pe ambele costișe și constată că sînt aidoma rocilor întîlnite mult mai la nord, și anume pe malul rîului Makșeev: olivin cu incluziuni de fier și nichel. Aici, însă, aceste incluziuni se transformau adeseori în cuburi mari de 0,50-1 metru în diametru, alcătuite din aglomerări metalice compacte.

— Iată un material minunat pentru fabricarea oțelului! exclamă inginerul, oprindu-se uimit și entuziasmat în fața unui zid înalt și abrupt, înțesat cu cuburi de metal de toate mărimile, care luceau mocnit sub razele lui Pluton. Makșeev privea acest zid cu lăcomia unui copil care a văzut un cozonac cu stafide.

— Ce uzină uriașă s-ar putea construi aici! spuse el cu părere de rău.

— Oare nu te-ar împiedica furnicile? îl întrebă Kaștanov zîmbind.

— Nicidecum! Dacă ar trebui să exploateze aceste comori, oamenii nu ar pregeta să extermine aceste insecte sîcîitoare. În goana după aur, europenii i-au alungat de pe meleagurile lor pe războinicii piei-roșii, pe canibalii din Australia, pe boșimani și pe cafri. Ar fi de ajuns un tun și cîteva zeci de grenade ca să nimicești toate furnicarele de pe acest țărm, cu tot cu locuitorii lor.

Din cînd în cînd deasupra văii înverzite treceau în zbor pterodactili mari, în căutare de pradă; probabil că sălașurile lor se aflau prin apropiere, pe cine știe ce stînci inaccesibile. Pterodactilii nu cutezau să-i atace pe oameni, dar cînd Generalu se depărta mult de călători, deasupra lui apărea îndată o reptilă, care se rotea în văzduh, așteptînd momentul prielnic ca să atace. Gromeko trase două focuri într-o reptilă zburătoare și cu al doilea o doborî. Animalul rănit se prăbuși și acum se zbătea în vîrful unei ferigi înalte.

Mai departe întîlniră o turmă de iguanodoni, care se odihneau pe o pajiște, la poalele stîncilor, dar amînară vînătoarea pînă la întoarcere, ca să nu care carnea cu ei.

După ce merseră netulburați vreo trei ceasuri, ajunseră într-un loc unde valea cotea brusc spre vest. Ceva mai departe, costișa ei din dreapta era formată din povîrnișurile unui grup de vulcani. Acum înaintau mai greu și erau nevoiți să treacă peste lavă solidificată, escaladînd bolovanii negri.

În sfîrșit intrară într-o pajiște mică, unde găsiră loc bun pentru popas și cîteva equisetacee uscate, pentru foc. Proviziile și lucrurile le lăsară aici, ca să poată cerceta mai bine împrejurimile.

Între vîrfurile a doi torenți mari de lavă, care coborau de pe vulcan, se afla un lac de vreo cincizeci de metri în diametru, înconjurat de grupuri de palmieri nu prea înalți, de equisetacee și de o fîșie îngustă de trestii. Rîul izvora din acest lac și își croia drum prin lava torentului inferior. Fața lacului era netedă ca oglinda și reflecta pînă în cele mai mici amănunte chenarul de verdeață, torenții negri de lavă și povîrnișurile mohorîte ale platoului.

— Iată un locșor minunat pentru un schimnic care ar vrea să scape pentru totdeauna de deșertăciunile lumii! exclamă Papocikin. El și-ar putea dura aici o colibă la adăpostul zidului acestuia negru și tot restul vieții ar contempla, stînd la umbra palmierilor, cerul senin, acest soare veșnic și mărețul vulcan de pe malul lacului liniștit.

— Iar într-o bună zi ar fi omorît de o grindină de pietre, sau de un torent de lavă care ar erupe din acest vulcan perfid, observă Kaștanov.

— Sau mai curînd ar pieri de foame, căci, după cît se vede, acești palmieri nu au fructe comestibile, iar trestia de aici nu e dulce, adăugă Gromeko.

— Și nicăieri, nici urmă de vînat! spuse Makșeev.

— Sînteți niște firi prozaice, vrednice de compătimire; nu-i îngăduiți omului o clipă să viseze! Pustnicul și-ar face un ogor, o grădiniță, o mică livadă. Apă are din belșug, iar pe straturile vechi de lavă ar putea cultiva foarte bine vița de vie și…

Dar zoologul nu apucă să-și termine fraza, că dinspre vulcan, al cărui vîrf principal nu se vedea din pricina blocurilor de lavă din apropiere, se auzi o bubuitură surdă, asemenea tunetului, și după cîteva minute în jurul exploratorilor căzu o ploaie de lapili negri (pietricele).

— Vezi? Vulcanul, atotputernicul stăpîn, te înștiințează că nu va îngădui unui sihastru să cultive viță de vie pe stratele străvechi de lavă… spuse rîzînd Makșeev.

— Hai să cercetăm iezerul și să ne întoarcem în locul unde ne-am lăsat lucrurile. Aici e cam periculos să rămînem, propuse Kaștanov.

În vreme ce exploratorii coborau spre lac, pășind peste blocurile de lavă, bubuiturile se repetară și din nou căzură lapili.

— Vulcanul nu e bucuros de acești oaspeți nepoftiți! Se teme să nu-i furăm comorile din crater, așa cum am făcut cu pucioasa din craterul Satanei, înainte ca acesta să se trezească.

— Să denumim acest vulcan Mormăilă! propuse Gromeko.

Toți fură de acord și acest nume fu trecut pe harta pe care o schița Kaștanov. Cît despre iezer, îl numiră lacul Pustnicului, iar rîul care izvora din el primi numele lui Papocikin.

— Iată că ne-am eternizat visurile rîse Makșeev, însemnînd aceste denumiri.

Apa lacului era rece și potabilă, aducînd chiar la gust cu apa gazoasă, iar dacă o încălzeai puțin, din ea ieșeau bășici mici de bioxid de carbon.

Cercetară lacul de jur împrejur și, găsind un loc prielnic, se scăldară în apa lui înviorătoare; cu acest prilej constatară că adîncimea lui nu era mai mare de trei metri. În lac nu trăiau nici pești, nici plante acvatice și nici insecte.

Deoarece era prea devreme ca să se înapoieze la locul de popas, hotărîră să se urce pe platou. Nu era greu s-o facă, fiindcă torentul superior de lavă se sprijinea de costișa platoului și blocurile alcătuiau un fel de scară gigantică, așa încît cățărîndu-se de pe un bloc pe altul, exploratorii ajunseră curînd pe platou.

Spre est, la picioarele lor, se așternea oglinda lacului, ce părea așezat într-o groapă adîncă, iar dincolo de lac se ridicau coastele negre, rîpoase ale lui Mormăilă, dominate de vîrful său abrupt. Din vîrf ieșea o trîmbă de fum negru, care se ridica în văzduhul liniștit la o mare înălțime. La sud, vest și nord se întindea pustiul negru, aidoma deșertului de lîngă craterul Satanei. La nord, pustiul se sfîrșea la marginea mării, iar în alte părți se întindea pînă la linia orizontului.

— Mormăilă e mult mai înalt decît Satana, iar povîrnișurile conului său sînt mai abrupte, observă Kaștanov.

— Erupția în curs nu ne va împiedica să ne suim pe vîrful lui, adăugă Makșeev.

— O să vedem mîine ce facem. De pucioasă nu mai avem nevoie și ne putem înapoia în orice clipă.

Coborîră spre lac și, trecînd din nou peste puhoaiele de lavă, ajunseră după o oră la locul de popas.

POZNELE LUI MORMĂILĂ

Dar Mormăilă nu-i lăsă să doarmă liniștiți. După cîteva ceasuri, exploratorii fură treziți de un vuiet înspăimîntător și săriră toți speriați în picioare.

— Oare și acest vulcan aruncă nori arzători? Ia priviți ce se petrece acolo! exclamă Gromeko.

Mormăilă era învăluit de niște nori negri și groși, care coborau tot mai jos pe costișă, lățindu-se mereu în toate părțile. Mirosea a pucioasă și clor. Norii se învălurau, spintecați în răstimpuri de fulgere orbitoare, iar uruitul ce venea din adîncurile vulcanului se contopea cu niște bubuituri ca de tunet.

— Nu, — observă Kaștanov, — nu trebuie să ne temem de un nor arzător. Această erupție are alt caracter, și anume seamănă cu erupțiile Vezuviului. Deocamdată vulcanul aruncă lapili și cenușă, pe urmă o să apară probabil și lava.

— Asta înseamnă că trebuie să punem cruce ascensiunii noastre.

— Firește! Ar fi curată nebunie să urcăm acum pe acest vulcan.

— Atunci ce facem?

— Mai rămînem aici și ne continuăm somnul, apoi o pornim înapoi spre mare.

— De ce să nu plecăm chiar acum?

— E foarte interesant să vedem o erupție de la o distanță atît de mică.

— Ce ne facem însă dacă o să înceapă o grindină de pietre?

— Nu cred; ne aflăm la poalele vulcanului și lapilii nu ajung atît de departe.

— Dar dacă ne acoperă lava?

— Lava curge foarte încet și oricînd ne putem feri din calea ei, chiar fără să ne grăbim.

— Atunci, să rămînem și să vedem ce-o să mai facă Mormăilă. N-ar strica însă ca între timp să îmbucăm cîte ceva.

Făcură focul, puseră ceaiul la fiert și apoi începură să mănînce, dar fără să scape din ochi vulcanul.

Mormăilă dispăruse cu desăvîrșire după perdeaua de nori. Chiar și cerul era acoperit la zenit de un val cenușiu, prin care se zărea Pluton asemenea unui disc roșiatic, care cernea asupra împrejurimilor mohorîte ale vulcanului o lumină slabă, lugubră.

Curînd începu să cadă o cenușă neagră, sub formă de pulbere, la început în particule răzlețe, apoi tot mai des și mai des, încît pînă la urmă exploratorii se văzură siliți să-și bea ceaiul acoperindu-și cănile cu mîna, ca să nu înghită acest praf vulcanic. Treptat, iarba, trestia și frunzele de palmier deveniră negre, iar apa rîului se făcu ca cerneala.

— Ce bine că ne-am umplut bidoanele, observă Makșeev. Altfel am fi rămas toată ziua fără apă. Dar cu vuietul ăsta ce mai e?

Bubuiturile din adîncul vulcanului se domoliră și, cînd ele încetau, se auzea un vuiet surd, asemenea acelui produs de talazurile ce se sfărîmă de țărm. Vuietul creștea mereu. Exploratorii se priviră nedumeriți.

— N-o fi cumva un nor arzător? întrebă Papocikin neliniștit..

— Să fugim mai repede în sus! exclamă Kaștanov. În albia rîului gonește un torent de apă sau un puhoi mocirlos. Am uitat cu totul de o asemenea eventualitate. Hai, ne luăm calabalîcul și să urcăm!

Vărsară la iuțeală ceaiul din căni, își luară lucrurile și armele și porniră în grabă cu toții spre vîrf, pe torentul de lavă, cățărîndu-se pe blocurile negre, poticnindu-se pe alocuri și străduindu-se să ajungă cît mai sus deasupra albiei.

Cînd se opriră în cele din urmă să-și mai tragă sufletul, priveliștea care li se înfățișa de la o înălțime de vreo cincizeci de metri de deasupra locului de popas le dovedi că fuga lor pripită fusese cît se poate de înțeleaptă. Pe albia rîului care pornea de la costișa vulcanului venea vijelios un torent aprig de apă neagră; el smulgea blocuri întregi de lavă încremenită de pe cele două maluri. După cîteva minute, acest val înspăimîntător, înalt de vreo trei metri, se rostogoli pînă la locul unde mai adineauri exploratorii noștri își beau nepăsători ceaiul, și cît ai clipi din ochi tufele verzi dispărură în undele noroioase, palmierii începură să se clatine și căzură frînți sau smulși din rădăcină, iar întregul teren dispăru, de parcă nici n-ar ff existat.

— Strașnic puhoi! exclamă Papocikin, Noroc că am șters-o la timp!

Tot alergînd, călătorii ajunseră mai sus de torentul de lavă. Din locul unde se aflau, se zăreau amîndouă culmile. Torentul de noroi trecuse peste culmea din dreapta și acum exploratorii își întoarseră privirile spre culmea din stînga, ca să vadă ce se întîmplă. După cîteva minute prin valea strîmtă a muntelui din stînga năvăli un alt torent de noroi, care înainta însă mult mai încet, deoarece apa era plină de cenușă și de pietricele; torentul semăna cu un terci subțire, în undele căruia se învîrteau tufe smulse din rădăcini și trunchiuri de palmieri.

— Le-a smuls de pe malurile lacului unde ne aflam ieri! exclamă Papocikin.

— Iată gura de rai pașnică și idilică a pustnicului dumitale! Lacul nu mai există și totul s-a prefăcut într-o mare de noroi, spuse Kaștanov.

— Ai dreptate, vulcanii de prin partea locului sînt niște vecini cam zurbagii! încuviință Gromeko. Satana ne-a servit cu un nor arzător, iar Mormăilă cu noroi.

— Și totuși am scăpat și de data asta, avînd prilejul să vedem fenomene naturale înfricoșătoare, dar interesante, spuse Kaștanov.

— Acum, însă, nu putem ajunge la mare și la bărcile noastre! zise abătut Papocikin. Ia priviți: în stînga și în dreapta noastră avem niște torenți vijelioși, iar în spate — pe Mormăită, care ne mai poate juca o festă.

Într-adevăr, exploratorii care reușiseră să scape de noroi suindu-se pe o stîncă a vulcanului erau ca și asediați și nu puteau porni la vale, spre mare, iar în spatele lor vulcanul continua să mormăie!

— Dacă o să se mai verse și lavă de sus, o să ne pomenim între foc și apă. Halal de așa perspectivă! spuse Gromeko.

— Da, Mormăilă nu și-a spus încă ultimul cuvînt, observă Makșeev.

— Cred că nu există încă nici un motiv de îngrijorare, căută Kaștanov să-i liniștească. Puhoaiele de noroi o să se scurgă repede și o să pornim spre mare înainte ca lava sa ne ajungă din urmă, dacă într-adevăr ea va lua această direcție.

— Pînă una alta o să ne ude leoarcă aici! N-avem unde să ne adăpostim, bombăni Papocikin.

Zoologul avea dreptate. De la o vreme din norii emanați de vulcan cădea o ploaie măruntă, căreia exploratorii, cu gîndul la puhoaiele de noroi, nu-i dăduseră nici o atenție. Acum însă ploaia se întețise și începură toți să privească în jur, în căutarea unui adăpost cît de mic. Încredințați că vremea, care se menținea frumoasă de cîteva zile, nu se va strica, porniseră în exploatare fără mantale de ploaie, fără cort, și acum nu aveau cu ce să se apere de intemperii.

— Cred că acolo, mai sus, unde se află o sumedenie de blocuri mari de lavă, o să găsim mai lesne un adăpost, spuse Makșeev, arătînd spre vîrful vulcanului.

— Și o să fim mai aproape de vulcan! oftă Papocikin.

— Fiecare e liber să facă cum crede de cuviință, N-ai decît să rămîi aici în ploaie, noi însă o să urcăm pînă acolo, spuse Gromeko.

Dar zoologul nu avea de gînd să rămînă singur și suiră cu toții panta abruptă a puhoiului de lavă. Bocancii li se umpluseră de apă și urcau anevoie, alunecînd pe acest povîrniș stîncos. Peste puțin timp însă ajunseră la un fel de meterez, format din blocuri îngrămădite unele peste altele; acestea se aflau la capătul unui puhoi mai recent, care cursese peste cel vechi. Între blocuri existau ici și colo spații destul de mari pentru a adăposti un om. Se vîrîră toți patru în aceste adăposturi, iar Generalu, ud leoarcă, se aciui lîngă Makșeev, pe care însă vecinătatea cîinelui nu-l prea încînta. Oamenii, uzi de-a binelea, stăteau zgribuliți și abătuți, în poziții incomode, pe pietroaiele colțuroase.Ca să se mai învioreze, se strigau unul pe altul, cînd bombăneala lui Mormăilă înceta pentru un timp.

Ploua într-una. Nu trecu mult și pe suprafața puhoiului de lavă începură să șiroiască șuvoaie și pîrîiașe de apă tulbure, plină de cenușă, cășunînd exploratorilor noștri noi necazuri.

Unul dintre ei se pomeni cu un duș rece drept în coaste, altul — în spate. Papocikin, întins cu fața în jos, în ascunzișul lui lung și puțin adînc, simți că apa a pătruns sub el. Ieși îndată afară și începu să alerge printre blocuri, căutînd un loc mai bun.

Makșeev, care urmărise această scenă, se tăvălea de rîs: el reușise să se aciuească, împreună cu Generalu, într-o mică peșteră, existentă în lavă.

— Eu zic să nu-i mai spunem Mormăilă! striga zoologul cățărîndu-se pe blocuri, în bătaia ploii. Naiba știe cum ar trebui să-l botezăm: Bocilă, Umezilă, Ploilă.

— Să-l numim Vărsătorul! propuse Makșeev.

Dar Papocikin nu-l mai auzea; găsise o crăpătură puțin adîncă și se vîrîse în ea, cu capul înainte. Crăpătura însă era prea scurtă și picioarele îi rămăseseră afară, în ploaie.

Deodată un bubuit înfricoșător cutremură văzduhul. O clipă, exploratorii crezură că blocurile de piatră îi vor strivi ca pe niște șoareci prinși în cursă. Săriră toți afară din adăposturile lor.

— Cutremur! strigă Gromeko.

— Vulcanul a sărit în aer și se năruie peste noi! urlă Papocikin.

— Să fie oare un nor arzător? murmură Kaștanov, pălind.

Nu se vedea nimic prin perdeaua de ploaie și nori, dar după primele clipe de spaimă, le mai veni inima la loc. Iată însă că aproape de ei căzu bufnind un pietroi cît un cap de om, brăzdat de șănțulețe în formă de spirală și începu să sfîrîie, să troznească și să fumege, în bătaia ploii. În jurul lor, pretutindeni, se auzeau cînd ici, cînd colo loviturile și pocniturile pietrelor ce cădeau.

— Înapoi în adăposturi! strigă Makșeev. Mormăilă a început să tragă cu artileria grea.

Se grăbiră toți să se ascundă în vizuinele lor, de unde priveau cu inima cît un purice, dar cu viu interes, cum cădeau și sfîrîiau pietroaie de diferite mărimi. Unele din ele, lovindu-se de cîte un bloc, se făceau țăndări, ca o grenadă ce explodează. În schimb, ploaia încetă curînd. O învăluire fierbinte de vînt izbucni la vale. Mirosea a pucioasă și a ars. Norii începură să se împrăștie sau să se ridice mai sus. Nici ghiulele nu mai cădeau. Makșeev îndrăzni cel dintîi să scoată capul din mica lui peșteră.

— Mormăilă și-a luat căciula de pe cap și scoate limba la noi! exclamă el.

Ceilalți ieșiră și ei din adăposturi și priviră în sus, cu capul dat pe spate.

Printre norii negri se întrezărea din cînd în cînd vîrful vulcanului, pe care atîrna dintr-o parte o limbă scurtă, roșie, de lavă incandescentă. Puteai crede că vulcanul se strîmbă la oamenii care au cutezat să-i tulbure singurătatea seculară.

— Da, s-a revărsat lava! spuse Kaștanov.

— Stăm din ce în ce mai bine! La început, vulcanul a vrut să ne înece în noroi sau în apă, pe urmă să ne ucidă cu pietre, iar cînd a văzut că n-o poate scoate la capăt cu noi, a recurs la ultimul mijloc și acum vrea să ne îngroape de vii în lavă! glumi Gromeko.

— Curaj, Semion Semionovici! Acum ți s-a-nfundat! rîse Makșeev.

— Lasă-mă în pace! se burzului zoologul. Dacă primejdia ar fi într-adevăr atît de mare, ai fi luat-o din loc cel dintîi, cum ai făcut atunci cînd a dat năvală puhoiul de noroi.

— Lava curge încet, așa că nu trebuie să ne grăbim! zise Kaștanov.

Dar de plecat n-aveau încotro să plece. În cele două albii goneau mînioase puhoaiele de noroi, cu neputință de străbătut. Iar sus, limba de foc se lungea mereu, dispărînd cînd și cînd în rotocoalele de aburi albi ce se înălțau de pe suprafața ei.

— Mormăilă ne-a udat bine și acum și-a pus de gînd să ne usuce! Cînd lava o să se apropie de noi, la început o să ne uscăm hainele, iar pe urmă…

— Pe urmă o să ne udăm leoarcă din nou cînd o să străbatem puhoiul; asta, firește, dacă n-o să ne înecăm în el, încheie Papocikin gluma lui Gromeko.

Ploaia de cenușă încetase și ea, iar norii dispăruseră și se ivi Pluton, ale cărui raze începură sa zvînte coastele vulcanului. Blocurile negre de lavă fumegau, încinse parcă de un foc subteran.

Exploratorii își scoaseră hainele și le întinseră pe pietre, după ce le stoarseră bine. Gromeko se dezbrăcă chiar pînă la piele și începu să se încălzească la razele lui Pluton, sfătuindu-i pe ceilalți să-i urmeze pilda.

— Ce ne facem dacă Mormăilă ne tratează cu o nouă porție de ghiulele? Nu cred că ar fi prea comod să stăm goi în vizuinele noastre, zise Makșeev.

— Îndeobște, după ce apare lava, exploziile și erupția materiilor friabile încetează, îi lămuri Kaștanov.

— Dar dacă se apropie lava, n-o să avem timp să ne îmbrăcăm.

În clipa aceasta, din vîrful vulcanului țîșni un nor alb de aburi și pe marginea craterului apăru un șuvoi de foc, care luneca repede la vale.

— Primul puhoi de lavă s-a scurs în valea lacului, observă Kaștanov. Asta poate ajunge chiar pînă la noi!

— Peste cît timp? întrebară ceilalți.

— Peste vreun ceas poate, sau mai tîrziu. Depinde de proprietățile lavei; dacă e grea și ușor fuzibilă, atunci e lichidă și curge repede, iar dacă lava e ușoară, vîscoasă, bogată în siliciu, atunci e greu fuzibilă și înaintează încet..

— Și cu ce lavă ne tratează Mormăilă?

— Pînă acum, după cît am putut constata cercetînd torenții vechi, nu s-a revărsat din ei decît lavă grea. E de presupus să se întîmple la fel și de data asta. În general, judecînd după caracterul tuturor rocilor din Plutonia, roci foarte grele, bogate în olivin și metale, nu ne putem aștepta ca vulcanii de aici să arunce o lavă ușoară, bogată în siliciu.

— Va să zică trebuie s-o ștergem cît mai repede de aici.

— Întocmai. Sper însă că înainte ca lava să ajungă pînă la noi, puhoaiele de noroi vor seca și vom putea trece ușor prin albia unuia din ele.

Razele lui Pluton, care luceau acum pe cerul fără pic de nori, precum și vîntul fierbinte ce sufla dinspre vulcan, uscară repede hainele exploratorilor. Aceștia se îmbrăcară și, așteptînd să poată pleca, continuau să privească vulcanul. Capătul limbii de lavă dispăruse după creastă și cobora pare-se în valea versantului vestic al lui Mormăilă, unde se afla înainte lacul. Alte și alte puhoaie de lavă ce se revărsau din crater curgeau parte pe aci, parte mai spre nord, formînd probabil un al doilea puhoi, care cobora pe versantul nordic sau nord-vestic; în acest caz din urmă era de presupus că el se îndrepta spre exploratorii noștri. Întrucît însă aceștia aveau în față grămezi de lavă, nu puteau vedea încotro o ia puhoiul.

În cele două albii, cu deosebire în cea din stînga, debitul de apă murdară scădea văzînd cu ochii. Aici nu mai curgea un torent furios, ci un pîrîiaș murdar care putea fi trecut destul de ușor.

LA ANANGHIE

Trecu așa vreo jumătate de ceas. Erupția continua potolit și în crater nu se auzeau decît arar explozii înăbușite. Iată însă că în vîrful dealului, chiar deasupra locului unde se aflau exploratorii, se auzi un vuiet surd și un fîșîit asemenea aceluia pe care îl fac sloiurile de gheață cînd gonesc la suprafața unui fluviu. În locul de unde venea vuietul se înălța o culme alcătuită din blocuri uriașe de lavă — pesemne frontul unui puhoi vechi ce se oprise acolo.

— E timpul, cred, să plecăm, spuse Kaștanov, sculîndu-se în picioare. Lava nu mai e departe.

Porniră cu toții la vale, spre locul de popas, pe malul rîului. Din cînd în cînd întorceau capul și priveau în direcția de unde venea vuietul, care se auzea tot mai tare. Acolo, deasupra crestei puhoiului vechi, își și făcuse apariția frontul noului puhoi de lavă; el nu avea însă înfățișarea unui zid de lavă incandescentă, cum își închipuiau cu toți în afară de Kaștanov, care cunoștea aceste fenomene. Acest front era un val negru, format din blocuri de diferite mărimi, care înainta mereu, împins parcă de o forță nevăzută, monstruoasă.

Blocurile se deplasau încet, claie peste grămadă, trosnind și scîrțîind. Unele se rostogoleau de pe creastă, dar altele veneau să le ia locul. Alte blocuri ajungeau destul de departe pe pantă, ciocnindu-se cu un zgomot asurzitor și sfărîmîndu-se de colțurile puhoiului vechi sau de blocurile întîlnite în cale. Din spațiile ce despărțeau blocurile valului se înălțau necontenit dîre și rotocoale de aburi albi. Pe alocuri, țîșneau scîntei albastre sau stropi de foc asemenea tăciunilor unui foc care abia mai mocnește sub cenușă. Dar șuvoiul de foc înainta mereu, ca un balaur uriaș, înveșmîntat în zale negre, din gîtlejul căruia ieșeau duhori otrăvitoare și o răsuflare arzătoare.

Ferindu-se de blocurile care se rostogoleau pe povîrniș, exploratorii alergară spre albia brațului drept al rîului, aflată ceva mai sus de locul de popas; aici dădură de un platou deluros prin care șerpuiau cîteva pîrîiașe noroioase. Fără a sta mult pe gînduri, exploratorii porniră cu îndrăzneală înainte, dar chiar de la primii pași intrară pînă la genunchi în nămol.

— Ei drace! Am dat de bucluc! Nici nu-ți poți scoate picioarele din mocirla asta! Parcă am umbla prin cocă, nu altceva! exclamară înciudați exploratorii.

Gromeko, care mergea în urmă și se împotmolise mai puțin, reuși să-și scoată picioarele din cizmele rămase în nămol. Ajuns pe malul pîrîului, pe pămînt uscat, el își salvă și cizmele, ce-i drept destul de greu. Ceilalți trei rămaseră țintuiți locului, ca niște muște pe o hîrtie lipicioasă, neputînd nici să înainteze, nici să se întoarcă pe mal.

Între timp, frontul puhoiului de lavă înainta neîndurător. Nu-i mai despărțea de el decît vreo două sute de metri. Situația era disperată: în apropiere nu exista o bîrnă sau măcar o prăjină pe care Gromeko s-o poată arunca pe nămol, ca să vină astfel în ajutorul tovarășilor săi imobilizați.

Dar Gromeko nu-și pierdu capul. Fără a zăbovi, el aruncă cîteva bucăți de rocă de la malul rîului pînă la Papocikin, care cîntărea cel mai puțin dintre toți, apoi își scoase ranița, arma și haina, își suflecă pantalonii mai sus de genunchi și, călcînd pe pietre, ajunse pînă unde se afla zoologul, ajutîndu-l să se descotorosească și el de lucruri. După aceasta îl luă de subsuori și, încet, încet, îl scoase din nămol. Papocikin nu purta cizme, ci bocanci, care nu lunecau de pe picior și de aceea nu-i rămaseră în noroi. El făcu împreună cu Gromeko o nouă cărare de pietre pînă la Makșeev și cu forțe unite îl scoaseră afară și pe acesta, dar fără cizme. În sfîrșit, opintindu-se toți trei, îl scăpară și pe Kaștanov, cel mai trupeș dintre toți. Cizmele lui rămaseră de asemeni în nămol.

În acest timp, frontul puhoiului de lavă se apropia mereu. Exploratorii simțeau dogoreala lui. Nu mai aveau vreme ca să scoată cizmele înnămolite, deoarece trebuiau să se depărteze cît mai mult de șuvoiul de lavă.

Cu calabalîcul în spate, exploratorii ghinioniști începură să alerge, la vale, de-a lungul albiei, în căutarea unui vad mai sigur.

Pretutindeni însă dădeau de același nămol cenușiu, perfid, în care nu mai riscau să se afunde.

Tot căutînd un vad, ajunseră la locul de popas din ajun. Aici, în albie, era un adevărat lac, cu apă puțină, dar cu fundul acoperit cu un strat de nămol, a cărui grosime n-o cunoșteau.

Din spate, puhoiul de lavă înainta neînduplecat.

Se auzea neîncetat șuieratul aburului, fîșîitului și scîrțîitul blocurilor care veneau de-a rostogolul. Mirosea a pucioasă și a clor. Dogoarea sporea necontenit…

În dreptul lacului, acolo unde cele două brațe ale rîului se uneau, exploratorii străbătură în goană marginea puhoiului vechi și ajunseră la albia brațului stîng. Dar și aici dădură de nămol. Nu mai aveau decît o singură ieșire: să pornească pe drumul din ajun și să urce de-a lungul albiei pînă la lacul Pustnicului, ca să scape de al doilea puhoi de lavă, riscînd însă să dea peste primul puhoi. Această albie se îngusta într-una și șerpuia între coastele abrupte ale platoului și versantul vulcanului. Puteau nădăjdui să găsească aici un loc unde îngustimea albiei să le îngăduie să facă peste nămol o punte din blocuri de lavă, sau pur și simplu să sară pe malul celălalt. Găsiră curînd un asemenea loc, dar pe malul opus al rîului se ridicau niște stînci abrupte, înalte de cîțiva metri. Nu se puteau cățăra pe ele, nici nu puteau înainta în dreapta sau în stînga stîncilor, deoarece ele erau înconjurate tot de nămol.

Istoviți de atîta alergătură și emoții, exploratorii se așezară deznădăjduiți pe blocurile de lavă de pe malul rîului. Aveau de ales între a pieri înecați în nămol, încercînd să străbată albia, sau a arde de vii, cînd puhoiul de lavă avea să-i ajungă din urmă. Și într-un caz și în celălalt îi așteptau niște chinuri groaznice. În această situație desperată, fiecare dintre ei se hotărî să-și pună capăt zilelor atunci cînd va vedea că nu mai are nici o scăpare.

După ce se odihni puțin, Kaștanov observă că lava și-a încetinit înaintarea. Sări în picioare și strigă:

— Să urcăm mai repede de-a lungul malului. O să izbutim să trecem prin fața lavei. Puhoiul aproape s-a oprit!

— Bine, bine, dar dacă scăpăm de puhoiul ăsta, dăm de cel care a înghițit lacul Pustnicului și care de bună seamă a cotit prin albie, la vale, spuse Papocikin, care nu vedea nici o ieșire.

— E singura șansă care ne-a mai rămas! stărui Kaștanov. Mai întîi s-ar putea ca urcînd de-a lungul albiei să găsim un vad într-un loc unde stîncile de pe malul opus sînt mai accesibile. Și apoi e foarte posibil ca cele două puhoiuri de lavă să nu se unească, și deci…

— Și deci între ele să existe un spațiu mai mic sau mai mare neacoperit de lavă! exclamă Makșeev, ghicind gîndul lui Kaștanov.

— Întocmai. Iar acolo am putea aștepta pînă ce întinderea de nămol se va usca într-atîta, încît să putem călca pe el fără să ne ducem la fund.

— Ura! strigară Gromeko și Papocikin.

Săriră toți în picioare și, prinzînd parcă noi forțe porniră spre sud, de-a lungul albiei, pe drumul din ajun, cățărîndu-se peste blocurile de piatră ale puhoaielor vechi. În stînga și deasupra lor, la vreo sută de pași sau mai mult, se întindea frontul lavei, care dogorea ca un cuptor încins. Dar lava înainta încet, și treptat distanța dintre exploratori și acest val negru, ucigător se mări. Curînd observară că valul de lavă cotește, urcînd costișa vulcanului. Ei ocoliră cu bine frontul puhoiului.

— Ei, de ăsta am scăpat! spuse Makșeev, răsuflînd ușurat.

În cîteva locuri, albia se îngusta într-atîta, încît puteau sări peste nămol. Pe malul opus însă se înălța peste tot un zid vertical, care le aținea calea. Nu avură încotro și porniră mai departe. Peste puțin timp începură urcușul pe cel mal înalt dintre puhoaiele vechi, încremenit pe versantul vestic al vulcanului. Dincolo se afla depresiunea cu lacul. Ajunși deasupra puhoiului, se încredințară cu bucurie că au mulți sorti de izbîndă.

Acest puhoi vechi împărțea în două puhoiul cel nou, ridicîndu-se la mijloc asemenea unui gheb turtit. Exploratorii se așezară să se odihnească în tihnă pe creasta puhoiului. La picioarele lor se vedea depresiunea unde în ajun se afla lacul cuprins într-un chenar verde, priveliște ce stîrnise admirația lui Papocikin. Acum însă nu mai rămăsese nici urmă de lac, palmieri sau ierburi. Depresiunea era acoperită de un nămol cenușiu, pe întinsul căruia se vedeau ici-colo băltoace negre. Dinspre vulcan înainta frontul celui de al doilea puhoi. Cînd blocurile încinse de lavă veneau în atingere cu nămolul umed, se produceau explozii; de aceea la poalele valului era o neîntreruptă canonadă. Ici-colo izbucneau norișori albi de aburi.

Deși exploratorii poposiseră la vreo 500–600 de pași de puhoaiele de lavă incandescentă, vecinătatea acestor mase încinse se făcea bine simțită. Era un zăduf strașnic, cu atît mai mult cu cît razele lui Pluton nu erau ascunse de nori și dogoreau nemiloase.

Exploratorii nu puteau întreprinde nimic. Sufereau cumplit de căldură, deși se dezbrăcaseră aproape pînă la piele. Le era foame și se simțeau istoviți, mai ales că în noaptea trecută dormiseră foarte puțin și în schimb în timpul zilei alergaseră și trecuseră prin nenumărate emoții.

— Tare bun ar fi acum un ceai! zise cu jind Papocikin. E o zăpușeală insuportabilă!

— Într-adevăr e foarte cald, dar ce putem face dacă nu avem lemne? Ce-ar fi să dau o fugă și să pun ceainicul pe lava topită? glumi Makșeev. Într-o clipă ar fierbe ceaiul!

— Apă mai avem?

— Berechet! răspunse Gromeko, după ce se uită în bidon.

— Măcar hai să luăm o gustare, dacă ceai nu putem bea. Mi-e o foame de lup!

Se așezară roată, scoaseră pește uscat și pesmeți și mîncară cu poftă, iar setea și-o potoliră cu apă.

— Azi dimineață am făcut o mare greșeală și acum tragem ponoasele, spuse Kaștanov.

— Ce greșeală?

— Cînd am fugit din calea puhoiului de nămol, ar fi trebuit din capul locului să trecem rîul, iar nu să ne urcăm pe deal. Am fi fost acum pe malul mării și n-am fi alergat atîta ca să scăpăm de lavă și nămol.

— Așa e, de pe malul celălalt, drumul spre mare era deschis!

— Nu e chiar așa! Să nu uităm că prin vale a trecut un puhoi dublu de nămol, care a acoperit-o, probabil, toată.

— Și ne-ar fi prins și pe noi!

— Dar am fi putut să urcăm, pînă la pustiul negru și să înaintăm spre mare, pe acest platou.

— Da, am greșit! Nu-i mai puțin adevărat însă că am fost luați prin surprindere și nimeni nu putea să prevadă toate urmările. Atunci am crezut că lucrul cel mai înțelept este să urcăm repede cît mai sus, ca să scăpăm de puhoi.

— Dacă în locul nostru ar fi fost alți oameni care cunosc bine vulcanii activi, ar fi știut încotro s-o apuce ca să scape!

— Eu cred, — se vîrî în vorbă Papocikin, — că cea mai mare greșeală am făcut-o aseară, cînd am poposit la poalele vulcanului, deși era clar că erupția începuse.

— Păi tocmai de asta am și rămas, ca să vedem erupția!

— Uite că am văzut-o! În ce mă privește, mă declar mulțumit pentru tot restul vieții. De-acum încolo am să caut să fiu cît mai departe de acești munți năbădăioși. Satanei i-am sacrificat arma, iar lui Mormăilă…

— Lui Mormăilă, eu și cu Makșeev i-am jertfit cizmele, ceea ce e mult mai rău. Dumneata, care ai cizme îns picioare, n-ar trebui să te vaiți! Noi însă vom fi nevoiți să mergem desculți pînă la mare, pășind pe pietroaiele încinse ale pustiului negru.

— Ce-i drept, e drept, stau mai bine ca dumneavoastră și trebuie să tac.

— Și acum ce facem?

— Ce să facem? Nu ne rămîne decît să ne ducem la culcare, dacă o să putem dormi pe bolovanii ăștia zgrunțuroși.

— Oricum, să încercăm. Va trebui însă să facem cu rîndul de gardă, ca să ținem sub observație vulcanul. Mormăilă e în stare să ne mai joace o festă.

— Cît timp dormim?

— Cît o să ne îngăduie vulcanul.

— Asta-i maximum. Dar minimum — pînă ce nămolul din albie se va usca într-atîta, încît s-o putem străbate.

Zis și făcut: trei dintre ei se ghemuiră pe blocurile de lavă, iar al patrulea stătea de veghe, cu ochii țintă la vulcan, și cerca din cînd în cînd nămolul. În pofida căldurii pe care o răspîndeau puhoaiele de lavă și razele lui Pluton, nămolul se usca foarte încet; abia după vreo șase ceasuri se întări îndeajuns, pentru ca exploratorii să poată trece peste el.

Își luară calabalîcul și porniră spre albie. Traversară unul cîte unul și ajunseră cu bine pe malul celălalt. Apoi începură să se urce de pe un bloc pe altul, de pe o terasă pe alta, ajutîndu-se reciproc. O jumătate de oră mai tîrziu se aflau pe întinsul pustiului negru, în deplină siguranță. În sfîrșit putură răsufla ușurați.

Papocikin se întoarse cu fața spre vulcan, își scoase pălăria, făcu o plecăciune adîncă și glăsui:

— Rămîi cu bine, bătrîne Mormăilă! Îți mulțumim pentru tratație și pentru cinstea cu care ne-ai învrednicit.

Gluma lui Papocikin îi făcu pe toți să zîmbească.Kaștanov adăugă:

— Ehei, dacă aș fi avut cizmele, n-aș fi plecat eu de aici!

— Și, mă rog, ce ai fi făcut?

— Am fi putut înainta spre miazăzi prin pustiul negru, ca să vedem ce se află dincolo de vulcan.

— Și acolo tot deșert e! Se vede de aici.

— Cizmele ca cizmele, dar nici provizii nu mai avem, remarcă Makșeev.

— Iar apa e pe terminate! zise Gromeko, după ce se uită în bidon..

— Ai dreptate! Trebuie să ajungem cît mai repede la mare. Din nenorocire, pietroaiele astea negre ale pustiului sînt strașnic de fierbinți. Am impresia că stau pe o plită încinsă. De cînd tot alerg pe lava împietrită, ciorapii mei cei groși s-au făcut praf.

— Va trebui să ne rupem cămășile fîșii și să ne înfășurăm picioarele, propuse Makșeev. Nu putem umbla desculți.

Între timp, el și Kaștanov țopăiau într-una, ridicînd, cînd un picior, cînd celălalt, deoarece piatra fierbinte iî frigea la tălpi. Își scoaseră cămășile, își înfășurară picioarele, le legară cu curelele de la arme și după ce aruncară o ultimă privire spre vulcanul învăluit de nori negri, porniră voinicește prin pustiu spre nord. Înaintau destul de ușor: pustiul era cu desăvîrșire neted. Pe alocuri se vedeau grămezi de lavă străveche, de un negru-verzui, erodate de vînturi. În alte părți, deșertul era presărat cu pietricele. Ca și în pustiul de lîngă vulcanul Satanei, nici aici nu exista pic de vegetație. Șesul negru se întindea pînă în zare. Pe cerul senin strălucea la zenit roșiaticul Pluton, care inunda deșertul cu razele sale; în lumina astrului subteran, întinderea netedă a pustiului părea pulverizată cu miriade de licurici. Exploratorii mergeau tot timpul cu ochii pe jumătate sau complet închiși, pentru ca acest potop de lumină să nu-i obosească.

Merseră spre nord-est ca să ajungă la cursul inferior al rîului, singurul loc unde puteau nădăjdui să găsească un coborîș mai potrivit. După trei ceasuri ajunseră aproape de marginea peretelui abrupt și începură să caute o văgăună. Valea, care nu mai departe decît în ajun părea o oază de verdeață, era pustiită de puhoiul de nămol; copacii erau doborîți, tufele smulse din rădăcini și duse de puhoi, iar poienile acoperite de nămol. Numai ici-colo, la poalele peretelui, se zărea cîte un smoc de verdeață. La vederea acestei triste priveliști, exploratorii își amintiră că la întoarcere își puseseră în gînd să vîneze iguanodoni în gura văii.

— Au fugit probabil spre mare!

— Sau au pierit în nămol.

Această presupunere se adeveri curînd. Ceva mai departe, exploratorii observară că deasupra văii se roteau o sumedenie de pterodactili, ca niște corbi atrași de un stîrv. Ajunși mai aproape, văzură că în fundul văii era în toi un ospăț sîngeros. Din nămol ieșeau ca niște movile cadavrele cîtorva iguanodoni acoperite de nenumărate reptile zburătoare. Acestea smulgeau cu ciocurile înzestrate cu dinți bucăți de carne și de măruntaie, se ciorovăiau și se încăierau, fiecare rîvnind la prada celeilalte, se înălțau în văzduh pentru a coborî din nou pe leș. Țipetele lor ascuțite și orăcăitul nu încetau o clipă.

— Iată și vînatul nostru! exclamă Gromeko la vederea acestei priveliști dezgustătoare. Și acum ce facem?

— Am putea doborî un pterodactil, zise Makșeev.

— După ce s-a îmbuibat bine cu mortăciuni? Foarte mulțumesc.

— Păi am mai mîncat carne de pterodactil.

— Fără să știm însă că se hrănesc cu stîrvuri. Și-apoi nu uita că i-am mîncat fiindcă nu am avut altă carne, atunci cînd ne-au prădat furnicile.

— Dar nici acum nu avem altă carne.

— Ba avem pește uscat în bărci, și o să mai prindem pește la gura rîului.

— Ai uitat, se vede, că rîul nu mai există, spuse Kaștanov. Cred că și golful mării s-a umplut cu nămol adus de puhoi, așa că peștele ori a pierit, ori a fugit în larg.

— Tare mi-e că nici apă de băut n-o să găsim, observă Gromeko.

— Bine zici, rîul a dispărut.

— Iar eu mă tem că n-o să mai găsim lucrurile pe care le-am ascuns în desiș. Le-am lăsat lîngă rîu într-un loc situat doar puțin mai sus de nivelul apei. Dacă puhoiul de nămol a fost la gura văii tot atît de puternic ca mai la deal, se prea poate să fi dus în mare toate lucrurile noastre sau, în cel mai bun caz, să le fi acoperit cu nămol.

Aceste cuvinte ale lui Makșeev îi neliniștiră pe toți. Uitară cu desăvîrșire de pterodactili și porniră la drum. Papocikin apucă totuși să fotografieze acest ospăț al pterodactililor.

Nu departe de gura văii găsiră o văgăună îngustă și abruptă, pe unde și coborîră. Ar fi vrut să alerge ca să ajungă mai repede la țărmul mării, dar de alergat nu era chip; nămolul, deși așternut într-un strat destul de subțire, nu se uscase îndeajuns și ei se împotmoleau la tot pasul. Chiar de unde se aflau putură să-și dea seama că și în gura văii puhoiul de nămol făcuse prăpăd. Aici rîulețul șerpuia mai înainte printr-un coridor îngust, între zidurile de equisetacee și ferigi. Acum însă se deschidea aici un făgaș larg, iar copacii doborîți erau acoperiți de nămol. Puhoiul pustiise nu numai locurile pe unde trecuse șuvoiul principal de apă; în gura văii toată pădurea fusese acoperită de apă noroioasă, care, retrăgîndu-se, lăsase un strat gros de nămol.

Înaintînd anevoie prin glod, călătorii izbutiră în cele din urmă să ajungă la țărmul golfului. Ceea ce văzură aici îi umplu de uimire: acolo unde înainte se întindea oglinda străvezie a apei albastre, era acum o imensă mocirlă, pe suprafața căreia pluteau frunze, ramuri, crăci, tufe și trunchiuri întregi, duse de puhoi în mare. Makșeev și Gromeko dădură fuga într-un suflet la desișul unde erau ascunse bărcile și lucrurile, aproape siguri că totul fusese luat de puhoi, deoarece pretutindeni se vedeau urmele prăpădului. Chiar și la gura rîului, plaja era acoperită de un strat de nămol..

— Ura! se auziră strigătele lor. Totul a rămas neatins, veniți să ne dați o mînă de ajutor!

Lucrurile rămăseseră într-adevăr la locul lor, deoarece exploratorii le puseseră în bărci, peste care întinseseră foile cortului și așezaseră pluta; pe lîngă asta avuseseră grijă să lege bine bărcile de copaci Acum, după ce le mai veni inima la loc, se apucară să dezgroape bărcile și să care avutul spre țărmul mării, unde la o depărtare destul de mare de gura rîului găsiră un locșor curat fără pic de nămol. Întrucît însă rîul secase, trebuiau să părăsească aceste meleaguri care în ajun îi fermecaseră. Să plutească mai departe spre vest, ar fi fost primejdios, deoarece în direcția aceea, țărmul sudic al mării era format din stîncile golașe ale platoului — sinistru pustiu negru, și nu puteau nădăjdui să găsească apă de băut. Se sfătuiră încotro să pornească.

— Nu putem pleca spre apus fără o rezervă de apă, pe cîtă vreme la răsărit cunoaștem un izvor lîngă care am poposit odată, rezumă Gromeko discuțiile.

SPRE RĂSĂRIT

O oră mai tîrziu, exploratorii navigau prin golful care devenise o adevărată mlaștină. Ocoliră capul și cotiră spre răsărit, de-a lungul malului scund, uniform, mărginit de zidul pădurii. Vîsleau din răsputeri dornici să ajungă cît mai repede la izvor, unde puteau în sfîrșit să se odihnească și să doarmă în voie după toate cele prin care trecuseră în ultimele două zile.

Deși grăbiți, se opriră totuși ca să vîneze cîțiva iguanodoni, pe care-i observară într-un loc pe plajă.

A doua zi plutiră la fel de repede și spre seară ajunseră la gura rîului Furnicilor, pe malul căruia se afla mușuroiul ars. Aici plaja era acoperită de nisip și se găsea apă de băut, în schimb mai departe nu mai exista nici un loc potrivit pentru popas, așa că hotărîră să înnopteze aici. Nimic nu le tulbură odihna și putură dormi în tihnă.

Apoi mai plutiră o zi spre răsărit, prin strîmtoarea dintre insulele care despărțeau Marea Răsăriteană de cea Apuseană.

De data asta navigară aproape de țărmul nordic, ca să determine locul unde se vărsa rîul; acesta era mult mai mare decît rîul Makșeev, dar avea același caracter. Malurile sale joase erau acoperite de pădure, care ajungea pînă la apă, fără a lăsa o palmă de pămînt unde exploratorii să-și poată înălța cortul. De aceea se văzură siliți să mănînce bucate reci, fără a ieși din bărci.

În timpul odihnei de după prînz, lui Papocikin îi trecu prin minte o idee, pe care se grăbi s-o împărtășească tovarășilor săi.

— Ne aflăm acum lîngă țărmul nordic al mării, nu-i așa? strigă el bucuros.

— Firește! răspunse Kaștanov.

— Vă propun să mergem de aci înainte de-a lungul lui, pînă ajungem la gura rîului Makșeev. În felul acesta o să putem evita drumul plin de primejdii prin larg.

— Dacă nu mă înșel, aveam de gînd să cercetăm amănunțit malul sudic, la răsărit de meleagurile primelor noastre explorări, spuse Gromeko.

— Cred că e timpul să ne întoarcem spre ghețuri, urmă zoologul.

— Dar de ce atît de repede?

— Fiindcă navigînd în sus pe rîu, acest drum ne va lua de trei sau patru ori mai mult timp decît dacă am urma cursul apei. Va trebui să vîslim neîncetat împotriva curentului.

— Ei și ce? Timp avem berechet.

— Nu-s de aceeași părere. August e pe sfîrșite. Pe țărmurile acestei mări, vara nu se termină probabil niciodată. Acolo la nord, însă, în apropierea ghețurilor, o fi existînd și iarnă. Dacă zăbovim prea mult, riscăm să ne surprindă frigul, și în loc să plutim pe rîu, care va fi încătușat de gheață o să fim siliți să mergem pe jos, prin zăpadă…

— Fără schiuri și fără haine călduroase, adăugă Makșeev.

— Tot ceea ce spui e adevărat, firește, și va trebui să ținem seama de spusele dumitale, zise Kaștanov. Dar dacă o să sacrificăm o săptămînă ca să cercetăm mai bine malul sudic al mării, ne va rămîne încă destul timp pentru întoarcere.

— Există însă și alte motive ca să nu mai zăbovim pe aici, stărui Papocikin. De cîte ori am explorat țărmul sudic al mării, am avut de furcă mereu cu furnicile. Mai mult ca sigur că și pe celelalte meleaguri ale țărmului sudic există asemenea insecte îngrozitoare. Ca să luptăm împotriva lor, trebuie să consumăm muniții cu nemiluita, ori nu mai avem chiar atît de multe, iar la întoarcere ele ne vor fi necesare ca să vînăm și să ne apărăm de sălbăticiuni.

— Și, în sfîrșit, — îl sprijini Gromeko, — este îndoielnic să descoperim ceva nou pe țărmul sudic al mării în cele trei-patru zile cît am mai putea pluti spre răsărit. Știm doar că în direcția aceea se întind la nesfîrșit coastele abrupte ale platoului, iar de pe vîrful vulcanului Satanei am văzut că la răsărit nu există nimic altceva decît pustiul negru.

— În cel mai bun caz o să mai descoperim un rîuleț și la izvorul său încă un grup de vulcani, care o să ne facă un alt pocinog! adăugă Papocikin, care nu putea uita spaima prim care trecuse. Am scăpat în două rînduri ca prin urechile acului. Dar ulciorul nu merge de multe ori la apă.

— Va să zică nimeni nu e de părerea mea! spuse Kaștanov, cu oarecare ciudă. Majoritatea este pentru înapoiere, din motive bine întemeiate. Va trebui să ascult și eu glasul prudenței.

— O să plutim, deci, de-a lungul țărmului nordic? întrebă Gromeko.

— Bineînțeles, de vreme ce am hotărît să nu mai explorăm țărmul sudic.

— Atunci trebuie să ne facem de îndată o provizie de apă, fiindcă nu cred să ajungem astăzi la gura rîului Makșeev, iar alt rîu nu știm dacă există prin apropiere.

După ce-și umplură bidoanele cu apă dintr-un rîu destul de mare, pe care-l botezaseră rîul Gromeko, călătorii își continuată drumul printre bancurile și insulele deltei, străduindu-se să nu se depărteze de țărmul nordic. Acesta era aici tot atît de scund ca și la gura rîului Makșeev, plaja însă nu era acoperită de nisip. Pădurea și trestiile ajungeau pînă la marginea apei. Încetul cu încetul, insulele se răriră, pentru a dispare apoi cu desăvîrșire, și țărmul începu să cotească vădit spre nord. Pe țărmul sudic începea în dreptul cotiturii regiunea dunelor nisipoase; în depărtare se zărea grupul vulcanului Satanei, din care mai ieșea încă o dîră destul de groasă de fum ce învăluia orizontul.

Deasupra apei și a zidului de verdeață roiau insecte. Din cînd în cînd, exploratorii vedeau reptile mici zburătoare, care vînau libelule, iar deasupra apei, la o depărtare destul de mare, răsăreau cînd și cînd capetele de pleziozauri. Lîngă țărm, apa nu era adîncă și uneori vîslele aproape că atingeau fundul.

Pe alocuri, în peretele verde de trestii care mărginea pădurea, se deschideau poteci largi, adevărate coridoare verzi, pe unde mergeau probabil la adăpat reptilele ierbivore și carnivore care populau desișurile.

A doua zi înainte de amiază, exploratorii ajunseră la gura rîului Makșeev, pe care îl recunoscură, cu ușurință după piramida ridicată de ei.

Aici se opriră aproape douăzeci și patru de ore, ca să facă unele observații pe țărmul mării, să prindă și să usuce peștele, să repare bărcile și pluta, pregătindu-se astfel pentru un drum lung împotriva curentului.

Navigau destul de încet. Erau nevoiți să vîslească fără întrerupere și nu-și îngăduiau decît scurte răgazuri pentru odihnă, mîncare și somn.

Nu făceau mai mult de treizeci-patruzeci de kilometri pe zi, în funcție de repeziciunea curentului.

În afara de asta, își mai pierdeau timpul în tot felul de peripeții cu reptile sau mamifere ierbivore și carnivore. Dar întrucît căutau să cruțe muniția, nu trăgeau decît ca să-și procure carne proaspătă sau să se apere.

În primele săptămîni de drum, natura din jur rămase aproape neschimbată. Mai tîrziu, însă, cînd începură pădurile de foioase caracteristice climei temperate, observară că frunzele copacilor s-au îngălbenit și au căzut. Pe măsură ce înaintau spre nord, vedeau tot mai des plante desfrunzite.

Vremea se schimbă și ea: deși Pluton se afla ca și înainte la zenit, nori groși îl acopereau tot mai des; dinspre miazănoapte sufla un vînt răcoros și adeseori se pornea o ploaie măruntă de toamnă. Cînd cerul se însenina, vremea se încălzea iarăși, dar temperatura medie scădea mereu.

Uneori ploi puternice, însoțite de un vînt rece, care bătea din față, îi împiedicau să înainteze. Atunci erau nevoiți să se adăpostească în cort și să se încălzească la foc. După ce petrecuseră cîteva lumi într-o climă foarte caldă și uscată, exploratorii deveniseră mai sensibili la frig și umezeală.

Iarna începuse cînd călătorii ajunseră pe meleagurile unde trăiau mamuții, rinocerii păroși, cerbii gigantici și taurii primitivi. Temperatura era în medie de 0° și doar arar creștea puțin, cînd se însenina. De cele mai multe ori însă, cerul era acoperit de o perdea de nori groși. Cîteodată ningea, iar dinspre nord sufla un vînt rece. În același timp, apa din rîu începuse să scadă simțitor, iar albia lui îngustă devenise și mai strîmtă, din pricina gheții formate pe ambele maluri. Numai la mijloc, unde curentul era mai repede, apa nu era acoperită de gheață. Exploratorii se puteau aștepta ca peste o zi, două să nu mai poată naviga. Din pricina îngustării necontenite a canalului navigabil, renunțaseră de mult la plută, care lega între ele bărcile și care ducea o bună parte din încărcătura lor. Acum bărcile, împovărate din greu, înaintau încet una în urma celeilalte, împotriva curentului puternic. Viteza de înaintare scădea mereu. Nu izbuteau să facă pe zi decît cel mult cincisprezece-douăzeci de kilometri.

Mai aveau peste o sută de kilometri pînă la dealul pe care ridicaseră cortul.

Pădurile și poienile de pe maluri îmbrăcaseră un veșmînt subțire de zăpadă.

URMA MISTERIOASA

Într-o zi, după ce prînziră, Gromeko și Makșeev se duseră să pescuiască de pe un povîrniș nisipos, care se contura ca o pată galbenă pe mal, între ierburile veștejite de geruri. Makșeev aruncă undița și urmărea cu privirea pluta undiței. Deodată observă pe nisip, alături de urma lăsată de cizma sa, urma unui picior desculț, de om.

„Ciudat, — gîndi el, — nu-mi aduc aminte să-mi fi scos cizmele și nici doctorul nu cred să se fi descălțat pe o vreme atît de rece.”

Se aplecă și cercetă urma; ea fusese lăsată de talpa piciorului stîng și era de dimensiuni foarte mari, depășind chiar urma cizmei inginerului, care nici el nu avea piciorul prea mic. Probabil că omul care lăsase urma avea talpa plată și umbla întotdeauna desculț. Dar lucrul cel mai curios era că toate cele cinci degete, bine conturate pe nisip, erau foarte lungi, iar degetul mare rămînea mult în urma celorlalte. Nu părea urma unui picior, ci a unei mîini uriașe, cu palma foarte lungă.

Ceva mai departe, Makșeev descoperi și urma piciorului drept, care se afla mai toată sub apă, astfel că putea fi anevoie recunoscută. Pesemne că omul trecuse rîul prin vad, deoarece nu se vedeau urme care să urce povîrnișul.

— Mihail Ignatievici, vrei să vii pentru o clipă aici? strigă Makșeev.

— Dar ce s-a întîmplat? Așteaptă puțin, mi se pare că s-a prins ceva în undiță și trage de ea, răspunse botanistul.

— Dă-l încolo de pește! Vino mai bine aici, să vezi ceva foarte interesant.

— Ce anume? Un rac, o broască țestoasă?

— Nu, urma unui, picior desculț de om, întipărită pe nisip.

— Nu se poate!

Gromeko lăsă undița din mînă și veni în fugă. După ce examină cu uimire urma, fu și el de părere că piciorul care o lăsase avea într-adevăr o formă ciudată.

— N-o fi trecut vreo maimuță pe aici? se întrebă el.

— O maimuță aici, într-o regiune subpolară, printre larițe și mesteceni?

— Mai știi! O dată ce pot trăi aici, în păduri și tundre nordice, mamuți și rinoceri, ale căror rude apropiate trăiesc acum pe suprafața Pămîntului, numai în ținuturile cu climă caldă, de ce n-am admite că ar exista maimuțe adaptate acestei clime?

— Poate că ai dreptate. Să-l chemăm pe zoolog și pe geolog, ei o să înțeleagă mai curînd despre ce este vorba.

— Dumneata vezi-ți de pește, iar eu mă duc după ei.

Gromeko porni cu barca spre locul de popas și după puțin timp se întoarse cu ceilalți exploratori.

— E o maimuță uriașă! fu de părere geologul.

— Eu cred însă că e mai curînd un om care aduce cu maimuța, zise. zoologul. Priviți, a mers numai în picioare, fără să se sprijine în mîini. Dacă ar fi coborît spre apă pe acest povîrniș destul de abrupt, o maimuță ar fi mers și în mîini, dar nicăieri nu se văd urme care să dovedească acest lucru.

Cercetară cu atenție pămîntul și descoperiră pe amîndouă malurile o potecă, iar în rîu un vad nu prea adînc. Urmele de pe potecă erau mai puțin vizibile, dar după distanța dintre ele își putură da seama că omul avea cel puțin o sută optzeci de centimetri în nălțime.

— Ce-ați descoperit acolo? întrebă Makșeev, cînd exploratorii se apropiară de el. Cît timp ceilalți cercetară urmele, el și Gromeko își văzură mai departe de pescuit.

— După toate probabilitățile, urmele au fost lăsate de un om care seamănă cu maimuța. El a mers pe această cărare bine bătătorită spre un vad știut dinainte, spuse Kaștanov.

— Vrei să spui că înaintea noastră au venit alți oameni în Plutonia?

— Da, și anume niște oameni care umblă desculți, deși a început să ningă! Unde mai pui că trec fără să le pese prin apa rece ca gheața! exclamă botanistul.

— Să fie niște sălbatici? Forma piciorului lor aproape că nu se deosebește de aceea a maimuței.

— Drept să spun, nu mi-ar face nici o plăcere să dăm ochii cu ei! Sînt poate canibali!

— Dacă furnicile nu ne-au putut veni de hac, deși ne-au împiedicat să ne vedem de treaba, apoi cu sălbaticii fii sigur că ne-am înțelege noi într-un fel sau altul.

Trebuiau însă să fie cu ochii în patru, ca să nu fie atacați prin surprindere. În timpul odihnei făcură cu rîndul de strajă, iar în ziua următoare iscodiră cu privirile fiecare petic de pămînt pe lîngă care treceau cu bărcile.

După o altă zi însă nu mai putură naviga. Dinspre miazănoapte se porni o vijelie năprasnică, neostoită. Rîul îngheță și chiar se acoperi cu un strat de zăpadă de vreo cincisprezece centimetri.

Dar ca să nu lase bărcile în voia soartei și să nu fie nevoiți să ducă în spinare tot calabalîcul, hotărîră să pună bărcile încărcate pe niște tălpici meșterite la iuțeală și să le tragă prin zăpadă; de mers mergeau prin albia rîului, unde înaintarea nu era stînjenită de tufe și copaci. Dar nu le era de loc ușor să umble fără schiuri prin zăpada afînată și pe deasupra înhămați la săniile încărcate vîrf. Nu izbuteau să facă decît vreo doisprezece-cincisprezece kilometri pe zi. Pluton nu se mai arăta de loc de după perdeaua groasă de nori, iar temperatura coborî pînă la cinci și chiar zece grade sub zero. Deoarece erau îmbrăcați ușor, dîrdîiau de frig în cortul lor cu pînza subțire. În timpul odihnei făceau cu rîndul de gardă, ca să întrețină focul de la intrarea în cort. În vîltoarea luptei cu gerul și zăpada uitaseră cu desăvîrșire de oamenii primitivi. De altfel, nici nu mai descoperiră urme. Probabil că toate vietățile migraseră spre miazăzi, și pădurile rare, acoperite de lințolii albe, se cufundaseră în tăcerea iernii.

Abia în a opta zi de cînd mergeau prin zăpadă, pădurea, din ce în ce mai rară, se sfîrși, iar la orizont, spre nord, apărură valurile albe care marcau marginea ghețurilor. Pe fundalul lor abia se putea desluși un punct negru — cortul de pe dealul ce aproape se pierdea pe întinsul tundrei.

Mai aveau de mers vreo zece kilometri, pe un drum anevoios. Acolo aveau să-și revadă tovarășii și să se odihnească în iurta călduroasă, după cîteva săptămîni de peregrinări. Trei ore mai tîrziu se aflau la un kilometru de iurtă și se așteptau ca dintr-o clipă în alta să audă lătratul cîinilor și să vadă oamenii dînd buzna din iurtă și grăbindu-se să ie iasă în întîmpinare cu sănii și schiuri. Dar nu se vedea țipenie de om și nici nu se auzeau cîinii lătrînd. Iurta, aproape îngropată în zăpadă, părea un punct negru singuratic, în vîrful dealului, ca și cînd cei ce locuiseră în ea o părăsiseră. Exploratorii fură cuprinși de îngrijorare și începură să facă tot felul de presupuneri.

— Oare să doarmă ziua în amiaza mare?

— De ce nu se văd și nu se aud cîinii?

— Să li se fi întîmplat ceva?

Călătorii porniră cît putură de repede prin zăpada afînată și așternută într-un strat gros, în care picioarele le intrau aproape pînă la genunchi.

Iată-i ajunși la o aruncătură de băț de deal, dar, ca și înainte, totul în jur era tăcut și pustiu. Se opriră la poalele dealului și începură să strige care mai de care:

— Hei, Borovoi, Igolkin! Sculați-vă, am sosit!

Mai strigară de cîteva ori, dar nu primiră nici un răspuns la chemările lor. Această tăcere îi îngrijoră de-a binelea.

— Dacă tovarășii noștri trăiesc, tăcerea asta nu poate însemna altceva decît că au plecat cu săniile să vîneze vreo sălbăticiune, — spuse Makșeev, — mai ales că nici cîinii nu se văd.

— Dar de o săptămînă n-am întîlnit nici un vînat, replică Papocikin.

— Tocmai de aceea, s-or fi dus mai departe, spre sud.

— Poate au plecat în întîmpinarea noastră, văzînd că nu ne mai întoarcem, zise Gromeko. Cînd a început să ningă și s-a lăsat gerul, și-au adus aminte probabil că am plecat în haine de vară și fără schiuri.

— Nu-mi vine să cred. Știau doar pe ce rîu am pornit, și daca ar fi mers în întîmpinarea noastră, ne-am fi întîlnit, observă Kaștanov.

Cred că o să găsim în iurtă dezlegarea acestui mister, apuse Makșeev. Dar înainte de a urca dealul, să-i dăm ocol, ca să vedem dacă nu cumva există urme, pe care din nebăgare de seamă le-am putea distruge.

Lăsară săniile la poalele dealului și-i dădură ocol toți patru, cercetînd zăpada cu băgare de seamă. Dar nicăieri nu văzură urme, nici noi, nici vechi. Prin urmare, de la căderea zăpezii, nimeni nu urcase și nu coborîse dealul.

ÎN IURTA PĂRĂSITĂ

Ușa de pîslă a iurtei, care dădea spre miazăzi, era închisă și legată pe dinafară. Așadar, iurta era goală. Exploratorii dădură pîsla la o parte și intrară înăuntru. Iurta părea locuită. Lîngă peretele din spate stăteau rînduite frumos lăzile expediției, cu diferite instrumente, colecții și cu lucrurile mai de preț. Tot aici atîrnau armele, cartușierele, hainele tovarășilor lor, iar lîngă pereții laterali erau făcuți sul sacii lor de dormit. În mijlocul cortului, în vatră, se afla un morman de cenușă, iar pe un tripied atîrna ceainicul; alături erau o grămadă de lemne și vreascuri. După înfățișarea iurtei se putea crede că vînătorii n-au plecat pentru multă vreme.

Îngrijorarea noilor sosiți spori și mai mult. Își putură da seama că tovarășii lor nu plecaseră nici la vînătoare și nici ca sa dea o raită prin împrejurimi, deoarece atît armele, cît și sacii de dormit rămăseseră în iurtă. Altă explicație nu putea fi decît că niște dușmani necunoscuți — fiare sau oameni — îi atacaseră prin surprindere undeva prin apropierea iurtei, lîngă ghețari bunăoară, sau în tundră, la poalele dealului, iar cîinii, pierzîndu-și stăpînii și fiind chinuiți de foame, pieriseră sau fugiseră. Dar dacă o hoardă primitivă atacase iurta, cum de rămăseseră neatinse lucrurile?

Cînd cercetară mai atent avutul rămas, constatară că ceainicul, armele ca și toate lucrurile erau acoperite de un strat de praf. Makșeev ridică capacul ceainicului: ceaiul rămas prinsese mucegai. Nu mai încăpea îndoială că iurta fusese părăsită de mult.

— Dar asta ce-o mai fi? întrebă Kaștanov, arătînd un obiect ciudat de lemn, ce se afla pe una din lăzi și pe care nu-l observase pînă atunci.

Se adunară toți în jurul lăzii și cînd colo ce sa vadă? O figurină înfățișînd un mamut, cioplită grosolan în lemn. Figurina era acoperită de dungi groase, castanii și de un strat de grăsime, încît ți-era silă s-o atingi.

— Să se fi apucat Igolkin de sculptură, ca să-i mai treacă de urît? se întrebă Papocikin.

— Da’ de unde! zise Makșeev. Acesta este fără îndoială un idol. E mînjit cu sîngele și grăsimea animalelor ucise, ca un fel de ofrandă. L-or fi găsit pe undeva tovarășii noștri.

— Da, figurina asta și urmele pe care le-am descoperit pe nisip dovedesc că aici trăiesc oameni primitivi, conchise Kaștanov.

— Să știți că ei i-au ucis sau i-au rănit pe tovarășii noștri! exclamă Gromeko.

— Dar de ce or fi lăsat neatinse lucrurile?

La un moment dat, Makșeev luă figurina, ca s-o examineze mai bine, și spre uimirea tuturor găsiră dedesubtul ei două scrisori frumos împăturite. Kaștanov le desfăcu în grabă și începu să citească cu glas tare.

În prima scrisoare, datată în 25 septembrie, se spunea:

„Vă înștiințăm că sîntem prizonierii unor sălbatici care au apărut pe neașteptate în tundră. Au pus mîna pe noi prin surprindere, cu două săptămîni în urmă, cînd ne aflam dezarmați în ghețar, unde ne duseserăm să controlăm magazia, și ne-au luat cu ei în pădure. De cort și magazie nu s-au atins, dar nu ne-au îngăduit să luăm nimic cu noi; cîinii ne-au urmat. Nu ne fac nici un rău, ne dau de mîncare, ba ne țin în mare cinste, socotindu-ne pesemne vrăjitori sau zei, dar de eliberat nu ne eliberează. Ne păzesc cu strășnicie și ne-au luat cizmele și aproape toate hainele. Ei umblă goi pușcă, trăiesc în colibe făcute din prăjini și blănuri, nu cunosc focul, iar carnea o mănîncă crudă. Armele lor — sulițe, săgeți și cuțite — sînt din os și lemn. Hoarda, formată în cea mai mare parte din femei, numără mai bine de o sută de oameni; femeile vînează deopotrivă cu bărbații. În hoardă sînt puțini bărbați și aceștia sînt plăpînzi; în schimb femeile sînt trupeșe și viguroase. Trupul lor este acoperit cu un păr destul de des și la înfățișare seamănă cu niște maimuțe mari (fără coadă), dar știu să vorbească. Noi am început să le înțelegem graiul. Am aflat că ei socotesc cortul nostru drept un lăcaș al zeilor și se duc acolo să se închine. Am profitat de asta ca să trimitem răvașul de față, ca o ofrandă unui zeu. Ne-au făgăduit să-l lase în cort. Cînd ne-au răpit, ne-au dus spre sud-est, în jos, pe rîul peste care am trecut cînd ne-am dus după mamutul ucis, cale de vreo cincizeci-șaizeci de kilometri. Nădăjduim că veți izbuti să ne eliberați fără vărsare de sînge, făcîndu-i să creadă că sînteți niște zei. Aduceți-ne haine călduroase, chibrituri și tutun. Am petrecut vara cu bine și am strîns în magazie multe provizii.

Borovoi, Igolkin.”

Scrisoarea a doua fusese scrisă la 2 noiembrie:

„S-a făcut frig și ninge destul de des. Sălbaticii noștri se pregătesc să migreze spre sud, unde e mai cald, Noi facem foc ca să frigem carnea și să ne încălzim. Sălbaticii se tem de foc și acum ne venerează și mai mult. Ne păzesc îndeosebi femeile, cărora le sîntem pe plac, fiind mai chipeși și mai viguroși decît bărbații din tribul lor. Aceștia însă ne-ar ajuta cu dragă inimă să fugim. Răvașul acesta va fi ultimul, deoarece sălbaticii nu se vor mai duce la iurtă. Dar mergînd spre sud, probabil de-a lungul aceluiași rîu, vom lăsa răvașe prin tufe, în locurile unde vom poposi peste noapte, sau în drum, ca să ne dați de urmă. Dacă nu vom izbuti să scăpăm prin vreun șiretlic cu ajutorul bărbaților, cînd veți ajunge aproape, dați-ne de știre prin focuri de armă. Veniți fără a vă ascunde, trăgînd. salve în aer, ca să-i înfricoșați pe sălbatici și să-i siliți să vi se supună. În cel mai rău caz, răniți cîteva femei. Nu ne pierdem curajul și nu ne temem de nimic, suferim însă din pricina frigului și ni s-a urît să tot mîncăm carne. Ne neliniștește faptul că nu v-ați întors pină acum și ne întrebăm dacă n-ați pățit ceva în timpul expediției.

Borovoi, Igolkin.”

— Trăiesc! exclamă Gromeko.

— N-avem timp de pierdut. Trebuie să-i salvăm.. Au trecut aproape trei luni de cînd au fost răpiți: astăzi sîntem în cinci decembrie, spuse Gromeko, consultîndu-și jurnalul.

— Ei scriu că sălbaticii n-au luat de aici nici un lucru, spuse Makșeev. Prin urmare, săniile și schiurile trebuie să fie în magazia din ghețar, împreună cu proviziile; nu ne rămîne decît să dăm la o parte zăpada de la intrarea în magazie și să ne pregătim de drum..

— Da, se pare că în iurtă toate au rămas la locul lor. Cred că și depozitul e neatins, afară numai daca au lăsat ușa deschisă, căci atunci au avut grijă cîinii să isprăvească alimentele, zise Papocikin.

După drumul anevoios făcut prin zăpadă și după ce dormiseră atîta vreme într-un cort din pînză subțire, fără altă hrană decît carnea și pesmeții, aici, în iurtă, unde era cald și aveau tot felul de conserve, viața exploratorilor deveni neasemuit mai plăcută. Hotărîră să se odihnească cîteva zile și totodată să se pregătească pentru o nouă expediție, care putea ține cîteva săptămîni. Durata expediției depindea de distanța care îi despărțea de tabăra oamenilor primitiv! plecați spre sud.

În jurul iurtei, dealul era acoperit de o zăpadă destul de înaltă. În magazii totul era intact. Scoaseră săniile și schiurile, ca să cerceteze în ce stare sînt și la nevoie să le repare. Depozitul cel mare avea o ușă adevărată, solidă, astfel că fiarele nu putuseră scoate nimic de aici, deși nu era păzit de oameni sau cîini. Cei doi pustnici se dovediseră a fi buni gospodari și pregătiseră pentru iarnă o mare cantitate de carne afumată, care le prindea acum foarte bine exploratorilor, scutindu-i să-și mai piardă timpul cu vînătoarea.

Ceva mai departe, pe deal, se afla un mic post meteorologic, construit de Borovoi. Instrumentele erau în perfectă ordine. În cort găsiră și un jurnal meteorologic, ale cărui date caracterizau clima din tundră în a doua jumătate a verii și la începutul toamnei.

Se hotărîră să ia cortul cu ei, iar toate lucrurile care deocamdată nu le trebuiau, să le lase în depozit, să pună la ușă un lacăt și să acopere intrarea cu zăpadă, ca să-și ferească avutul de oaspeți nepoftiți.

După aceasta pregătiră pentru călătorie două sănii, șase perechi de schiuri, provizii pentru o lună, haine calde și saci de dormit, precum și zahăr, bomboane, cuțite, ace, ață, mărgele și inele, drept daruri pentru sălbatici, dacă aceștia s-ar fi înduplecat să-i elibereze de bună voie pe prizonieri. Pentru orice eventualitate luară spirt și coniac, ca la nevoie să-i îmbete pe paznici.

ÎN CĂUTAREA CAPTIVILOR

După trei zile de odihnă porniră la drum. La început merseră spre sud-est, către rîul pe care îl trecuseră cînd Kaștanov și Papocikin vînaseră pentru prima oară mamuți. Pe urmă însă o luară la vale, de-a lungul albiei.

A doua zi dădură pe malul stîng al rîului de o poiană, unde se afla înainte așezarea oamenilor primitivi; din aceasta nu mai rămăseseră decît scheletele a vreo douăzeci de colibe — un fel de conuri formate din prăjini ca la colibele evencilor sau hanților din Asia.

În vîrful unei prăjini era prins un bilețel cu următorul cuprins:

„Am trăit aici în captivitate pînă în ziua plecării spre sud. Astăzi, hoarda pornește la drum. Poate vom reuși să eva…

Pesemne că restul biletului fusese rupt.

Hotărîră să-și continue drumul de-a lungul rîului șl să cerceteze cu băgare de seamă poienile la fiecare cincisprezece-douăzeci de kilometri, cît putea face pe zi hoarda, care ducea cu ea toată gospodăria și de aceea nu putea înainta prea repede. Nădăjduiau să găsească bilețele la marginea acestor poieni.

Către seară ajunseră într-o poiană mare și găsiră pe o tufă următorul bilețel, prins de o rămurică:

„Facem cam douăzeci de kilometri pe zi. Mergem uneori prin pădure, pe cărările din apropierea rîului, alteori de-a dreptul prin apă, care e foarte rece și pe alocuri trece de genunchi. Sălbaticii însă nici nu se sinchisesc. Ne-au dat înapoi o parte din îmbrăcăminte dar cînd poposim pentru noapte, ne-o iau înapoi, dîndu-ne în schimb piei de animale sălbatice, ca să ne apărăm de frig. Cînd fac popasuri, nu-și ridică colibe și dorm sub tufe. Rezistăm datorită focului pe care-l alimentăm tot timpul, cu rîndul, pînă ce pornim din nou la drum.

Borovoi.”

A doua zi parcurseră vreo patruzeci de kilometri, fără a mai găsi însă bilețele. Le smulsese vîntul, poate, sau le distruseseră fiarele.

Mai merseră o zi și după-amiază găsiră un alt bilețel, cu următorul cuprins:

„Sălbaticii iau bilețelele noastre din tufe cînd observă unde le am pus și le păstrează ca pe niște talismane. Ei socotesc aceste bilețele drept o ofrandă destinată spiritului rău, care aduce gerul și zăpada. De aceea ne va fi greu să vă mai lăsăm biletele, dar atunci cînd vom merge pe malul rîului, vom prinde de crengi bucățele albe de hîrtie, ca să știți că am trecut pe acolo. Cînd veți ajunge într-o regiune deszăpezită, iar rîul nu va mai fi înghețat, fiți cu ochii în patru. După părerea noastră, hoarda va poposi acolo pentru multă vreme.

Borovoi.”

Mai merseră așa vreo șase zile, găsind din cînd în cînd cîte un scurt răvaș și de cele mai multe ori bucățele albe de hîrtie, prinse în tufele de pe malul rîului. În a zecea zi de drum, stratul de zăpadă se subție de tot, iar gheața care încătușa rîul începu să pîrîie sub picioare. Temperatura nu cobora mai jos de 1–2 grade sub zero. În ziua următoare se văzură siliți să se abată de pe rîu, deoarece gheața era aici prea subțire, iar pe alocuri se deschideau ochiuri de apă. Exploratorii găsiră o cărare care șerpuia cînd prin pădure, cînd de-a lungul malului. Spre seară, grosimea zăpezii ajunse la vreo patru centimetri, iar rîul era înghețat numai la mal.

În sfîrșit, în a douăsprezecea zi de drum, ajunseră într-o regiune unde numai în preajma tufelor și în pădure se mai vedeau niște pete de zăpadă, așa încît fură nevoiți să tragă săniile pe covorul de frunze uscate care acoperea cărarea. Pe la amiază găsiră din nou un bilețel, din care aflară, că după o zi de drum vor ajunge probabil într-o poiană întinsă, unde hoarda va rămîne pentru iernat, afară numai dacă zăpada n-o va alunga mai departe.

Exploratorii priveau cu mare atenție în jur, pentru ca să nu se pomenească nas în nas cu sălbaticii rătăciți prin împrejurimi; unul dintre călători, însoțit de Generalu, mergea înaintea săniilor în chip de cercetaș.

Peste noapte poposiră într-o poieniță nu departe de rîu. Îndată ce terminară de mîncat, Makșeev și Kaștanov plecară înainte în recunoaștere. După ce merseră vreo trei kilometri, auziră în fața lor o larmă ciudată și niște strigăte; se furișară pînă la marginea unei poieni mari și văzură în partea opusă tabăra oamenilor primitivi.

Aceasta cuprindea douăsprezece colibe conice făcute din prăjini acoperite cu piei de animale sălbatice și așezate circular, la o mică distanță una de alta, cu ușile spre interiorul cercului; în centru se afla a treisprezecea colibă, mai mică, lîngă care ardea un foc puternic. Era mai mult ca sigur că în colibă se aflau tovarășii exploratorilor. Judecînd după dimensiunile celorlalte colibe, Makșeev ajunse la concluzia că hoarda număra vreo sută de adulți.

În cercul format de colibe nu se vedeau decît copii„care alergau mai tot timpul în patru labe, semănînd cu niște maimuțe negre, fără coadă. Ei se jucau, săreau, se hîrjoneau și se încăierau, scoțînd țipete ascuțite. La intrarea unei colibe ședea pe vine un om adult, care și el semăna cu o maimuță. Examinîndu-l prin binoclu, constatară că trupul său era acoperit cu păr de culoare închisă. La chip aducea cu un australian, dar avea maxilarele mai proeminente, iar fruntea foarte îngustă. La față era negricios și purta o barbă mică, neagră, ceea ce însemna că era bărbat.

După puțin timp, din aceeași colibă apăru un alt om; ca să poată ieși, el îi dădu brînci celui de la intrare. Acesta se aplecă înainte și sări în picioare alături de omul care ieșise. Exploratorii observară că acesta din urmă era mai înalt, avea umerii și șoldurile mult mai late și de aceea, în comparație cu el, cel dintîi părea un băiețandru. Sălbaticul ieșit din colibă nu era chiar atît de hîd și purta plete lungi, care îi ajungeau pînă la umeri. Părul de pe corp era mai rar, îndeosebi pe piept, care prin forma sa dovedea că acest sălbatic e femeie.

Ea se îndreptă spre coliba din mijlocul cercului; mergea aplecată puțin înainte, legănîndu-se. Mîinile îi atîrnau pînă aproape de genunchi, iar mușchii brațelor și picioarelor erau foarte dezvoltați. Ajunsă aproape de coliba prizonierilor, femeia îngenunche în fața focului, întinse mîinile într-un gest de implorare și apoi intră în colibă de-a bușilea.

— S-a dus în vizită la tovarășii noștri! spuse Kaștanov.

— Ce-ar fi să profităm de faptul că în tabără se află numai cîțiva oameni, ca să-i înștiințăm de venirea noastră? propuse Makșeev.

— Cum să facem? Nu ne putem apropia fără a fi văzuți!

— Tragem un foc, două, din pădure. O să ghicească ei tîlcul, doar ei înșiși ne-au propus să procedăm astfel.

— Dar sălbaticii n-or să intre în sperieți?

— Nu cunosc armele de foc și nu-și vor da seama de cele ce se întîmplă.

— Ce ne facem însă dacă pornesc în căutarea noastră?

— Nu cred s-o facă. Vor fi înspăimîntați și nu vor îndrăzni.

— În cazul acesta, hai să încercăm!

Exploratorii se afundară în pădure și traseră un foc de armă, iar peste cîteva minute, un al doilea. Pe urmă se înapoiară la punctul lor de observație,de!a marginea pădurii.

Întreaga tabără intrase în panică. Lîngă fiecare colibă se aflau cîțiva adulți, mai ales femei și copii de toate vîrstele. Priveau toți în direcția de unde răsunau misterioasele bubuituri și vorbeau ceva între ei. Lîngă foc stăteau prizonierii, goi pînă la brîu. Pantalonii li se făcuseră zdrențe; pielea lor bronzată devenise tuciurie, iar părul le era în mare neorînduială și le crescuseră bărbile.

Priveau și ei spre pădure; pe chipurile lor se putea citi bucuria și surprinderea.

Deodată, ca și cînd ar fi fost înțeleși dinainte, ei se întoarseră în direcția de unde răsunaseră detunăturile și ridicară mîinile. În această clipă, toți sălbaticii căzură în genunchi și-și lipiră frunțile de pămînt Se așternu o liniște mormîntală. Atunci Igolkin se ridică în picioare, își făcu mîinile pîlnie și strigă:

— Aproape toți bărbații hoardei au plecat azi dimineață la vînătoare, departe de aici, iar mîine vor porni într-acolo și femeile, ca să-i ajute la împărțirea și transportarea prăzii. În tabără nu vor rămîne decît bătrînii și copiii. Atunci puteți veni să ne eliberați. Aduceți-ne rufe și haine. La dumneavoastră totul e în ordine, v-ați întors teferi toți? În semn că m-ați înțeles, trageți un foc de armă dacă totul e în regulă și două focuri dacă lucrurile nu stau tocmai bine.

Makșeev făcu cîțiva pași înapoi și trase. Auzind detunătura, Igolkin ridică iarăși brațele, iar oamenii, care în timp ce prizonierul striga se ridicaseră în picioare și-l priveau nedumeriți, se prosternară din nou.

Lăsîndu-i puțin în această poziție, Igolkin se întoarse cu fața spre foc și începu să cînte cu glas tare un cîntec vesel marinăresc. Sălbaticii se tîrîră mai aproape și, adunîndu-se roată în jurul focului, scoteau exclamații de uimire. Pesemne că pînă atunci prizonierii lor nu mai făcuseră ceva asemănător.

Makșeev numără în totul vreo cincizeci de adulți, în majoritate femei. În schimb, tinerii și copiii se puteau număra pe degete. Ei stăteau jos sau în picioare, în afara cercului format de adulți. Pe chipurile lor se putea vedea cît de mult le plăcea cîntecul lui Igolkin. Adulții erau însă uluiți, ba chiar speriați.

După ce cîntă vreo zece minute, Igolkin ridică din nou mîinile, apoi se îndreptă spre colibă, urmat de Borovoi, care tot timpul cît Igolkin cînta, rămăsese nemișcat lîngă foc. Primitivii se împrăștiară și ei prin colibe. Numai două femei se apropiară de coliba prizonierilor și se așezară la intrare, probabil pentru a le veghea somnul.

Curînd, tabăra se cufundă în tăcere; nu se auzea decît pîrîitul lemnelor de pe foc, care abia mai pîlpîia în mijlocul cercului pustiu.

Kaștanov și Makșeev se înapoiară la tovarășii lor și le povestiră cele întîmplate. Apoi toți împreună puseră la cale eliberarea captivilor.

ELIBERAREA PRIZONIERILOR

După ce se odihniră în lege, exploratorii își încărcară lucrurile în sănii, pentru ca la nevoie să poată pleca în orice clipă. Porniră apoi spre tabăra sălbaticilor, luînd cu ei haine, încălțăminte și arme pentru prizonieri, precum și daruri pentru sălbatici. Cînd ajunseră aproape de poiană, auziră strigăte și lătrat de cîini. Pesemne că sălbaticii nu plecaseră încă. De aceea, călătorii se furișară pînă la marginea poienii, pentru ca, ascunși îndărătul tufelor, sa vadă ce se petrece.

Toată tabăra era în fierbere. Vînătorii se adunaseră în cercul format de colibe. Femeile și bărbații scoteau din colibe sulițe, darde, răzuitoare și mănunchiuri de curele. Copiii alergau printre vînători, puneau mîna pe cîte o armă, erau înghiontiți, țipau și urlau. Tinerii încercau dardele, cercetau sulițele și, ca să se încredințeze că sînt bine ascuțite, se împungeau în glumă unii pe alții. Vreo cincisprezece cîini, printre care exploratorii recunoscură ușor cîțiva dintre cei care aparținuseră expediției acum aproape sălbăticiți, așteptau în afara cercului, la oarecare distanță de colibe; urmau probabil să-i însoțească pe vînători, iar în așteptare, se hîrjoneau și se încăierau. În sfîrșit, toate armele fură scoase din colibe și adulții, înarmați cu sulițe, porniră toți buluc spre răsărit, în urma lor veneau tinerii, care duceau darde, cuțite și curele. Ei aveau, pare-se, rolul unor scutieri, ajutînd totodată la transportarea prăzii. Copiii mergeau în coada convoiului sau alergau pe de lături, țipînd și strigînd, care în două picioare, care în patru. Cîinii veneau în urma oamenilor, la oarecare distanță. La marginea poienii, copiii se opriră și făcură cale întoarsă, iar ceata vînătorilor, care număra cel puțin cincizeci de oameni, se înșirui pe o potecă în flanc cîte unul, dispărînd în pădure.

În tabără nu mai rămăseseră decît bătrînii, care se apucară să deretice colibele și să scuture blănurile, ce slujeau și ca așternut, și ca învelitori. Din cîteva colibe ieșiră cîteva bătrîne gîrbovite și se așezară la intrare, apoi apărură pe brînci și țîncii. Sugacii fură scoși afară în brațe și culcați pe blănuri, lîngă colibe, pînă la terminarea curățeniei.

Numai lîngă coliba prizonierilor rămaseră trei femei, care făceau probabil de pază. Una dintre ele începu să taie blănuri cu un cuțit de os, pentru a face curele; alta ascuțea cu un cuțit asemănător niște bețe pentru săgeți, iar ultima despica oase groase, ca să facă așchioare destinate a sluji ca vîrfuri de sulițe și săgeți.

Curînd din colibă ieși Igolkin, care, ca și în ajun, era gol pînă la brîu. El puse lemne pe foc și se așeză lîngă paznice. După ce sporovăi puțin cu ele, scoase cuțitul său cel mare, marinăresc, și le ajută să facă curele; acum munca mergea mai cu spor. Apoi își făcu apariția și Borovoi, care în loc să ajute femeile căta cu luare-aminte în direcția de unde răsunaseră în ajun detunăturile.

La vederea acestei scene de colaborare pașnică între un marinar din secolul al XX-lea și niște oameni din epoca de piatră, iscoditorii ascunși după tufe nu-și putură stăpîni un zîmbet. Întrucît în tabără rămaseră doar o mînă de oameni, care nu aveau decît niște arme rudimentare, exploratorii erau siguri că, cu binele sau cu forța, vor reuși să-și elibereze tovarășii. Trebuiau să aștepte însă o oră-două, pentru ca vînătorii să se depărteze îndeajuns și să nu poată auzi nici strigătele, nici împușcăturile, iar paznicele să nu-i poată ajunge din urmă, ca să-i aducă îndărăt în tabără înainte ca exploratorii noștri să fie destul de departe.

Încetul cu încetul, toți copiii care îi însoțiseră pe vînători se înapoiară în tabără și începură să se joace în cerc ori în preajma lui. Se trînteau, făceau tumbe, se încăierau, iar unii, mai măricei, aruncau darde în aer sau în pieile ce acopereau colibele.

După ce tăie o piele, Igolkin intră în colibă și aduse de acolo o bucată de carne, o mărunți, iar bucățelele de carne le înșiră pe bețișoarele pregătite pentru săgeți, pe care le înfipse în pămînt, lîngă foc, în chip de frigărui. Captivii, pare-se, nu mîncaseră încă și aveau de gînd să se ghiftuiască înainte de evadare. Cînd carnea se rumeni bine, se așezară amîndoi lîngă foc și începură să înfulece de zor. Igolkin oferea cîte o bucățică de carne femeilor așezate în preajma focului, dar ele rîdeau și întorceau capul. Apoi una dintre femei aduse din coliba ei o bucată mare de carne și începu s-o mănînce crudă, tăind cu cuțitul de os felii lungi și subțiri, din care dădea și copiilor, care din cînd în cînd se apropiau în fugă, ca apoi să-și vadă iarăși de joacă.

Cînd prizonierii terminară de mîncat, exploratorii, care stăteau la pîndă, se uitară la ceas și văzură că trecuse destul timp.

Ieșiră din pădure, se așezară unul lîngă altul, apoi cu armele ridicate și trăgînd cu rîndul în aer gloanțe oarbe, se îndreptară cu pași repezi spre colibe.

Chiar la primele detunături, tabăra amuți. Cei așezați jos săriră în picioare, iar cei aflați în picioare încremeniră cu capul întors spre călătorii noștri, care înaintau însoțiți de bubuituri înfricoșătoare, ca de tunet. Cînd exploratorii intrară în cercul format de colibe, sălbaticii se prosternară în fața lor în tăcere și numai țîncii începură sa țipe ca din gură de șarpe.

Apropiindu-se de coliba prizonierilor, eliberatorii le dădură îmbrăcăminte și arme. Apoi continuară să tragă cu rîndul, pînă ce Igolkin și Borovoi se îmbrăcară. Cînd aceștia fură echipați, Makșeev spuse marinarului:

— Explică-le că le-ați fost destul timp oaspeți și că acum niște vrăjitori mai puternici decît voi au venit să vă ia. Drept recunoștință pentru ospitalitatea lor li s-au adus daruri, ca să nu uite de străinii năzdrăvani, veniți din țara ghețurilor veșnice. Avertizează-i că dacă ne vor urmări, vor fi crunt pedepsiți, Spune-le de asemenea că zeii ghețurilor știu să dezlănțuie nu numai tunete, ci și fulgere, cu care îi trăsnesc pe cei care nu li se supun..

După ce Igolkin și Borovoi se îmbrăcară și ieșiră din colibă, ceilalți încetară să mai tragă, iar marinarul, care cunoștea mai bine graiul sălbaticilor, deoarece era mai comunicativ, ținu oamenilor prosternați o cuvîntare, în care repetă spusele lui Makșeev. Drept încheiere, însă, el adăugă, adresîndu-se celor trei femei care îi păzeau:

— Dați aceste daruri maimarilor voștri, cînd se vor înapoia de la vînătoare, ca să le împartă cum vor crede de cuviință. Vă lăsăm de asemenea focul, de care vă puteți folosi, dar să nu-l lăsați niciodată să moară. Hrăniți-l cum l-am hrănit și noi. Vă amintesc încă odată porunca: să nu care cumva să porniți în urmărirea noastră. Ne ducem în țara ghețurilor veșnice, și ne vom întoarce cînd se va face iarăși cald.

După ce termină și puse darurile la intrarea în colibă, toți cei șase exploratori trecură, trăgînd cu rîndul în aer, printre oamenii prosternați, care nu îndrăzneau să se clintească, și dispărură în pădure.

La marginea pădurii se opriră o clipă, ca să vadă ce fac sălbaticii. Cînd detunăturile încetară, aceștia se ridicară în picioare și începură să vorbească în șoaptă între ei, pesemne despre această nemaipomenită întîmplare. Unii dintre ei se strînseră în jurul focului lăsat în grija lor și priveau flăcările, de parca ar fi putut găsi aici o explicație. Dar nu trecu mult, că două paznice se înarmară cu sulițe și porniră în fuga mare în direcția unde dispăruse hoarda, ca să comunice, probabil, cele întîmplate. Femeia rămasă lîngă coliba prizonierilor veghea pesemne ca nici un copil sau tînăr să nu pună mîna pe daruri, dar nici ea nu îndrăznea să le atingă.

Ajunși la săniile lăsate în pădure, exploratorii se îndreptară spre miazănoapte, către iurtă. Dar săniile abia lunecau pe poteca îngustă, așternută cu frunze uscate.

În vreme ce se depărtau de tabără, Igolkin fluiera ascuțit din cînd în cînd, fluierat cu care deprinsese cîinii. Aceștia se ținuseră tot timpul în preajma hoardei, ascultînd de acest sunet. Igolkin îi hrănea cu resturi de mîncare, însă cîinii aproape se sălbăticiseră, deoarece primitivii se temeau de ei și nu-i lăsau să se apropie de colibe. Parte din cîini pieriseră în luptele cu diferite fiare, iar ceilalți urmaseră hoarda plecată la vînătoare. Numai cinci cîini, care rătăceau prin împrejurimile taberei, răspunseră la chemarea marinarului. Ei urmau la o oarecare distanță săniile, dar nu se lăsau pe mîinile oamenilor și mîrîiau aprig cînd se apropia Generalu. Ca să formeze un atelaj măcar pentru o singură sanie, exploratorii trebuiră să-i domesticească timp de cîteva zile, dîndu-le să mănînce din mîna lor.

După un drum de aproape cincizeci de kilometri făcuți în douăsprezece ceasuri, poposiră în sfîrșit, convinși că nu vor fi ajunși din urmă și că vor petrece noaptea netulburați.

ATACAȚI DE SĂLBATICI

Noaptea o petrecură într-o poiană. Pentru orice eventualitate ridicară iurta în mijlocul poienii, ca să nu fie atacați prin surprindere de după tufișuri; în afară de asta făcură cu rîndul de gardă. Cîinii recunoscură iurta și se culcară pe zăpadă în apropiere. Generalu nu-i lăsa să se apropie prea mult.

Dar iată că la un moment dat, pe cînd Kaștanov făcea de pază, Generalu ciuli urechile, începu să mîrîie, iar apoi se porni pe un lătrat furios. Kaștanov observă că tufișurile din jurul poienii se mișcă ușor și auzi trosnituri. Într-o clipită își trezi tovarășii, care săriră în picioare cu armele în mînă.

Văzînd că nu pot ataca prin surprindere, sălbaticii ieșiră din pădure, împresurară poiana și începură să înainteze încet și șovăielnici spre cort. Atacatorii erau femei cu cuțite în dinți și înarmate cu sulițe. În spatele lor se vedea venind o ceată de fetișcane cu darde.

Pentru moment nu foloseau armele. Trăgeau nădejde, pesemne, să pună mîna ușor pe vrăjitori, ca și prima dată, pentru a-i sili apoi să se întoarcă în tabără. Igolkin spuse de aceea tovarășilor săi să nu tragă deocamdată, pînă ce el nu va vorbi sălbaticilor. Propuse ca, pentru orice eventualitate, fiecare să încarce una din țevile armei cu alice mărunte.

— Cred că va fi de ajuns să le trîntim în picioare o încărcătură de alice, zise el. Dacă nu dau înapoi, atunci tragem cu gloanțe.

Cînd femeile ajunseră la vreo treizeci de pași, Igolkin începu să dea din mîini și strigă:

— Opriți-vă, ascultați ce vă spun! V-am poruncit să nu ne urmați. Nu mi-ați dat ascultare. Săgețile noastre de foc sînt pregătite și vor lovi pe oricine va îndrăzni să se apropie! Plecați!

Sălbaticii se opriră, ascultară cuvintele lui și începură să se sfătuiască. Apoi una dintre femei strigă ceva, iar celelalte începură să dea din mîini în semn că se învoiesc.

— Pe mine și pe Borovoi ne roagă să ne înapoiem la tabăra lor. Hoarda nu se poate lipsi de noi. Ceilalți își pot vedea de drum, tălmăci Igolkin, apoi strigă: Vrăjitorii nu pot trăi multă vreme printre oameni. Plecăm spre marile ghețuri, ca să petrecem iarna în colibele noastre. Ne întoarcem la primăvară. Plecați odată!

Dar o ceată de femei înaintă cîțiva pași, iar una dintre scutiere zvîrli cu îndrăzneală tinerească o dardă, care trecu pe lîngă urechea dreaptă a lui Kaștanov și se înfipse în cort.

— Nu-i nimic de făcut, trebuie să tragem pînă nu devin prea îndrăznețe, strigă Borovoi. Să tragem cu alice, țintind în picioare, acolo unde stau strînse grămadă. Un, doi, trei!

Șase detunături răscoliră împrejurimile și din diferite locuri ale cercului de atacatori se auziră țipete și vaiete de răniți. Femeile făcură stînga împrejur și o luară la goană spre pădure; multe dintre ele șchiopătau, lăsînd în zăpadă dîre de sînge, iar fetișcana care fu cît p-aci să-l ucidă pe Kaștanov, se prăbuși după cîțiva pași și rămase nemișcată.

— Acum ce facem? întrebă Gromeko, cînd ultimele fugare dispărură în tufișuri. Ce ziceți, ne mai putem aștepta la un atac, sau le-a pierit pofta de așa ceva?

— Cred că le-a venit mintea la cap, răspunse Igolkin. În orice caz, să intrăm în cort, ca să nu ne lovească darda vreunei fetișcane zurlii.

Precauțiunea era de prisos. Urlînd, femeile se depărtau mereu și peste puțin timp totul în jur amuți. Cîinii încetară să mai latre, se năpustiră asupra fetei căzute și începură să lingă cu lăcomie sîngele cald care-i curgea din rană. Igolkin, urmat de ceilalți, dădu fuga acolo, ca să alunge animalele.

Exploratorii examinară fetișcana rănită și constatară că, deși nu era rănită decît la coapsa dreaptă, sîngera abundent.

— Ciudat, alicele mărunte nu puteau pricinui această rană, remarcă Papocikin.

— Se vede treaba că unul dintre noi a tras fără să vrea din cealaltă țeavă.

— Eu am ochit în ea! spuse Kaștanov.

— Trăiește, sărăcuța de ea, zise Gromeko, examinînd-o. E doar leșinată de spaimă și durere. Glonțul a trecut prin carnea piciorului, fără să atingă osul, dar i-a sfîrtecat zdravăn mușchii.

— Ce facem cu ea? Celelalte au șters-o.

— Va trebui s-o luăm cu noi, ca prizonieră. Cînd s-o înzdrăveni, o să-i dăm drumul.

— Să-i dăm drumul? sări Papocikin, Nici gînd! O luăm cu noi pe „Steaua Polară”, ca pe un minunat exemplar de primitiv apropiat de maimuță. O adevărată comoară pentru antropologi.

Gromeko aduse din cort pansamente pentru sălbatică, îi opri sîngele și-i bandajă rana. În acest timp, fata deschise ochii, și văzîndu-se înconjurată de vrăjitori, începu să tremure ca varga de frică.

Deși nu prea înaltă, era totuși chipeșă, neavînd încă formele pline și musculatura puternic dezvoltată a femeilor adulte. Spatele îi era acoperit cu păr negru, scurt, dar destul de des. Pe față, pe palme și pe tălpi nu avea păr. Purta plete potrivit de lungi și ușor ondulate. Talpa nu era de om, dar nici de maimuță; degetele de la picioare erau foarte dezvoltate, cel mare fiind puternic și mult depărtat de celelalte. După ce privi fata cu luare-aminte, Borovoi exclamă:

— Asta e Katu, buna mea prietenă!

— Cum de ai recunoscut-o? întrebă Kaștanov. După cîte am observat, sălbaticii seamănă foarte mult între ei.

— Așa se pare la prima vedere. Dacă îi privești însă cu atenție, vezi că se deosebesc. Pe mulți din ei îi cunoșteam pe nume, mai ales pe tineri și pe copii. Katu îmi aducea deseori carne, rădăcini și îndeobște tot felul de mîncăruri, care, după părerea ei, sînt un deliciu; ea își exprima astfel simpatia față de mine.

— Tocmai de aia a și îndrăznit să arunce darda într-unul din cei care-i răpiseră drăguțul! spuse rîzînd Makșeev.

— Da, dacă nimerea numai patru centimetri mai la stînga, rămîneam chior, spuse Kaștanov.

După ce o bandajă pe Katu, încercară s-o ducă în cort, dar ea începu să se zbată și să urle, spunîndu-le ceva. Igolkin le explică că fata îi roagă s-o lase să moară aici, pe loc, și să n-o ducă în colibă ca s-o mănînce.

— Cum adică s-o mîncăm? se miră Gromeko. Ce, ei sînt canibali?

— Da, pe semenii lor uciși sau grav răniți la vînătoare ori în vreo încăierare îi mănîncă fără a sta o clipă pe gînduri.

— Liniștește-o și spune-i că n-avem de gînd s-o mîncăm, ci vrem s-o ducem în colibă, ca să doarmă. Cînd o să se facă bine, o s-o lăsam să se înapoieze la ai ei.

Cu chiu, cu vai, marinarul izbuti s-o înduplece. Borovoi o luă cu gingășie de mînă, și pînă la urmă fata se lăsă dusă în iurtă. Aici o întinseră pe pat, și ea adormi îndată, ținînd strîns mîna lui Borovoi.

Cum timpul rezervat pentru odihnă se isprăvise, începură să se pregătească de drum; făcură focul, puseră ceaiul la fiert și se apucară să mănînce. Cînd ieși din iurtă ca să umple ceainicele cu zăpadă, Igolkin observă că la marginea pădurii rătăcesc cîțiva cîini, care veniseră probabil cu primitivii, dar care nu-i mai urmaseră la înapoiere. Cînd văzuseră iurta, își amintiseră poate de hrana lor de dinainte — minunatul pește uscat, precum și de vechii lor stăpîni. Marinarul fluieră și mai veniră încă doisprezece cîini, astfel că împreună cu Generalu și cu ceilalți cinci, care li se alăturaseră aveau acum destui pentru ca să-i înhame la toate cele trei sănii.

— Dar cu ce o să-i hrănim? întrebă Igolkin. Căci numai cu mîncare îi putem ține în preajma cortului și-i putem domestici.

— Am luat cu noi provizii pentru o lună de zile, spuse Gromeko. Peste șapte-opt zile vom ajunge la dealul nostru. Prin urmare avem șuncă berechet ca să le putem da și lor.

— Nu trebuie să le dăm prea mult de mîncare! adăugă Borovoi. În felul acesta vor trage sania în goană mare, știind că vor fi hrăniți bine la prînz și seara.

După ce terminară masa, dădură cîinilor resturile rămase, oasele și cîte o bucățică de carne, iar apoi începură să strîngă lucrurile. Într-o sanie pe care puseră învelitoarea de pîslă și prăjinile de susținere a cortului, o culcară pe Katu, iar în alta încărcară restul bagajelor. Zăpada era acum bună pentru schiuri, astfel că, deși încărcătura sporise, puteau înainta mai repede decît în ajun. Cînd convoiul se urni și Katu își dădu seama că nu este dusă în direcția unde se afla tabăra hoardei, ci în sens opus, începu să țipe, sări jos din sanie și o luă la goană, dar după cîțiva pași se prăbuși. Cînd o ridicară și voiră s-o culce din nou în sanie, ea se împotrivi cu înverșunare, îi lovi cu pumnii și încercă să-i muște.

Înțelesese, pesemne, din spusele lui Igolkin, că o vor duce înapoi în tabără și acolo îi vor da drumul. Acum însă vedea că vrăjitorii aveau de gînd s-o ia cu ei, spre marile ghețuri. Exploratorii fură nevoiți s-o imobilizeze și s-o lege de sanie, ca să împiedice o nouă încercare de evadare. Biata Katu dîrdîia de frică și plîngea cu sughițuri, încredințată că pînă la urmă tot o să fie mîncată.

În ziua aceea, de la amiază putură înainta chiar prin albia rîului, unde zăpada era mică și îndesată de vînturi, astfel încît săniile și schiurile se afundau mai puțin decît pe cărarea din pădure. De aceea merseră destul de repede și parcurseră încă cincizeci de kilometri.

În timpul popasului de noapte făcură cu rîndul de gardă, dar nimic nu le tulbură odihna. Katu refuză să mănînce, iar noaptea se văzură siliți s-o lase legată, în grija santinelei. Cînd văzu cuțitele strălucitoare cu care vrăjitorii tăiau șunca în timpul prînzului și a cinei, biata fată începu să tremure de frică, urmărindu-le fiecare mișcare; se aștepta, probabil, dintr-o clipă în alta s-o căsăpească.

Exploratorii merseră mai departe spre nord, iar în a opta zi de drum ajunseră în tundră. Către prînz poposiră la dealul lor. Încetul cu încetul lui Katu îi veni inima la loc. Ea se obișnui cu vrăjitorii și începu să mănînce carne crudă, dar cînd i se oferea carnea fiartă sau friptă, o refuza cu scîrbă. După trei zile de drum îi dezlegară mîinile, iar după cinci zile și picioarele; de altfel le făgădui că nu va mai încerca să fugă.

VIAȚA ÎN CAPTIVITATE

În timpul acestei călătorii, Igolkin și Borovoi istorisiră din fir-a-păr tovarășilor lor viața pe care au trăit-o ei printre sălbatici, iar Kaștanov notă cele povestite.

După plecarea exploratorilor spre sud, Igolkin șl Borovoi, rămași în cort, construiră o cabină meteorologică pentru instrumente și făcu o ușă solidă la depozitul din ghețar, ca să ferească proviziile de cîini și de diferite jivine. După ce isprăviră această treabă, se apucară să sape o nouă galerie în gheața dealului, mai jos de prima, ca să aibă cîinii unde să se adăpostească în timpul căldurii care creștea mereu, silind animalele să fugă pînă la marginea ghețurilor, ce se retrăgeau treptat spre nord. Înainte de a termina aceste treburi grabnice, se duceau rareori la vînătoare. Mai tîrziu însă începură să vîneze în fiece zi ca să facă rezerve de carne pentru iarnă: uscată, pentru cîini, și afumată, pentru oameni. Cînd se întorceau din pădure cu sania, luau în drum și lemne de foc, astfel că încetul cu încetul adunară lemne pentru toată iarna.

În timpul vînătorilor au văzut mamuți, rinoceri, tauri primitivi și moscați, cerbi gigantici și reni. Pe malurile rîulețelor și în tundră au vînat gîște, rațe și alte păsări, care alcătuiau hrana lor de căpetenie. Carnea animalelor mari, o uscau sau o afumau. Aveau de lucru de nu-și vedeau capul, încît uneori nici nu apucau să doarmă îndestul. În timpul vînătorilor au trecut prin fel de fel de peripeții, dar toate s-au sfîrșit cu bine.

După plecarea expediției spre sud, un timp vremea se îmbunătăți, norii se răriră, iar Pluton lumina ore în șir, așa încît temperatura creștea pînă la +20° la umbră. În tundră era vară în toată puterea cuvîntului. Dar de pe la mijlocul lui august începu să se simtă toamna. Pluton dispărea tot mai des în nori. Cîteodată ploua, iar după ploaie în tundră se lăsa ceață.

Temperatura scăzu iar la începutul lui septembrie. Cînd dinspre nord băteau uneori vînturi puternice, ea ajungea pînă la 0°. Frunzele îngălbeniră și pe la mijlocul lunii tundra își lepădă veșmîntul verde și capătă o culoare brună. Din cînd în cînd ningea.

În vederea iernii, Igolkin și Borovoi revizuiră proviziile, conservele și lucrurile din depozit. O parte din ele le duseră în iurtă. În cea de-a doua zi de cînd începuseră această treabă, tocmai cînd plecau din depozit ca să se ducă să mănînce, fură atacați pe neașteptate de oamenii primitivi, veniți tiptil din cealaltă parte a dealului. Borovoi și Igolkin, care nici nu bănuiau că ar putea exista oameni în Plutonia, nu aveau asupra lor nici o armă în afară de cuțite. În schimb, atacatorii erau înarmați cu sulițe, cuțite, săgeți, astfel că orice împotrivire ar fi fost de prisos. Sălbaticii se purtară bine cu ei; după ce cercetară cortul, cabina meteorologică și tot ce aparținea acestor ființe nemaiîntîlnite pînă atunci, îi duseră în tabără.

Sălașul primitivilor nu era departe — la vreo zece kilometri de iurtă, într-o pădurice (mai tîrziu prizonierii aflară că hoarda venise în ajun dinspre răsărit). Sălbaticii se sfătuiră îndelung ce să facă cu prizonierii; bărbații propuneau să fie sacrificați zeilor, dar majoritatea femeilor se împotriviră. Ele socoteau, pesemne, că prezența acestor străini năzdrăvani în mijlocul hoardei va insufla acesteia puteri noi, izbînzi la vînătoare sau în luptele cu alte hoarde și de aceea hotărîră să nu-i elibereze, dar totodată să nu le facă vreun rău, ci să-i instaleze într-o colibă deosebită, în mijlocul taberei.

În acest timp, hoarda culegea prin tundră tot felul de fructe și rădăcini comestibile, ca să aibă provizii de iarnă, și rămase cîteva zile pe loc. Mai tîrziu căzu însă o zăpadă abundentă, care îi sili pe sălbatici să plece spre sud, la o depărtare de vreo patruzeci de kilometri, unde pădurea era mai înaltă, apărîndu-i de vînturile reci.

La început, prizonierii suferiseră cumplit. Nu li se dădea de mîncat decît carne crudă, fructe și rădăcini. Erau nevoiți să doarmă pe piei grosolan lucrate și tot cu ele să se acopere, ca să se apere de frig. Nu se puteau înțelege cu primitivii decît prin semne și nu știau încă ce soartă îi așteaptă. Despre evadare nici vorbă nu putea fi, căci erau păziți cu strășnicie.

Cînd poposiră în alt loc — într-o poiană mare, în mijlocul unei păduri — sălbaticii se apucară să taie copaci subțiri și uscați, ca să-și facă prăjini pentru colibe. Pretutindeni în jur se aflau crengi uscate și bucăți de scoarță. Cînd dădu cu ochii de ele, Igolkin își aduse aminte că avea în buzunar o cutie cu chibrituri, fiindcă în ziua cînd fură luați prizonieri, aprinseseră felinarul în depozit. El adună un braț de vreascuri și făcu un foc. La vederea vîlvătăii, primitivii își lăsară toți treaba și se adunară în jurul ei. Această priveliște nemaipomenită îi ului. Cînd simțiră că flăcările le ard mîinile, căzură în genunchi în semn de venerație față de foc. De atunci nutriră mai mult respect pentru străinii care stăpîneau focul, și acesta arse mereu lîngă coliba prizonierilor, care frigeau în niște frigări carnea ce le era adusă.

Peste puțin timp, prizonierii începură să înțeleagă graiul lor, care de altfel era destul de simplu. Noțiunile primitivilor se mărgineau la vînătoare, la mîncare și la tot ceea ce alcătuia viața lor; limba era formată din cuvinte monosilabice și bisilabice și nu cunoștea declinarea, conjugarea, adverbele și prepozițiile, astfel că erau nevoiți să-și completeze graiul prin mimică și mișcări ale corpului. De numărat nu știau să numere decît pînă la douăzeci, pe degetele de la mîini și de la picioare.

În fiecare colibă locuiau cîteva femei și cîțiva bărbați, uniți prin căsătoria pe grupe, precum și copiii acestei familii, fiecare avînd o singură mamă și mai mulți tați. Bărbații se îndeletniceau cu vînătoarea și confecționau așchii de cremene pentru sulițe, darde, cuțite și răzuitoare. Femeile culegeau fructe și rădăcini, argăseau piei și luau parte la hăituirea fiarelor mari, pe care nu le puteau răpune decît cu forțele unite ale întregii hoarde.

Primitivii vînau orice animal și mîncau atît carnea, cît și măruntaiele; nu le displăceau nici viermii, melcii, omizile și gîndacii. Vînătorii se înfruptau din carnea aburindă încă și beau sîngele cald al animalelor doborîte, iar ceea ce rămînea, precum și pieile, le duceau acasă, în tabără. Animalele mari, ca mamuții sau rinocerii, erau înconjurate și gonite spre niște gropi săpate în pădure, pe cărările pe care obișnuiau să meargă sălbăticiunile, și aruncau în ele cu pietre și sulițe pînă le omorau.

La vînătoare, fiecare familie mergea separat; uneori se uneau cîte două-trei familii. Cînd hăituiau un animal mai mare, întreaga hoardă lua parte la vînătoare, în afară de două-trei femei care rămîneau să păzească prizonierii. Aceste femei hrăneau pe sugacii din toate colibele, ale căror mame nu se întorceau multă vreme de la vînătoare.

În timpul vînătorii se întîmplau și nenorociri. Cîteodată fiarele ori mamuții și rinocerii îi răneau pe urmăritori. Atunci vînătorii nu se dădeau înapoi să-și mănînce semenii uciși sau grav răniți.

După spusele lui Borovoi, primitivii aveau capul mare, trunchiul scurt și îndesat, iar membrele scurte, butucănoase și vînjoase. Umerii lor erau largi, spinarea puțin adusă, iar capul și gîtul plecate înainte Bărbia scurtă, arcadele masive ale sprîncenelor și fruntea teșită îi făceau să semene cu niște maimuțe antropoide. Picioarele primitivilor erau puțin arcuite. Umblau aplecați înainte, iar cînd mîncau sau lucrau, ședeau pe vine.

Pe temeiul celor povestite de Borovoi și Igolkin, și după ce examină armele și obiectele lucrate de acești oameni, Kaștanov ajunse la concluzia că tribul avea multe trăsături comune cu oamenii din Neanderthal, care au trăit în Europa în Paleoliticul mijlociu, adică în epoca pietrei cioplite, nelustruite, o dată cu mamutul, rinocerul păros, taurul primitiv și alte animale din epoca glaciară.

Oamenii aceștia primitivi aveau unelte de piatră foarte rudimentare, făcute din așchii de silex, sub formă de răzuitoare (cu ajutorul cărora prelucrau pieile animalelor sălbatice), topoare și cuțite, precum și vîrfuri pentru sulițe și darde, care le foloseau la vînătoare. De asemenea, ei puneau așchii ascuțite în ghioage, transformîndu-le astfel în arme înfricoșătoare.

Sălbaticii numeau soare mic focul aprins de călători și i se închinau. Ei se încredințară de acțiunea binefăcătoare a focului în timpul îndelungatului drum spre sud, cînd fuseseră nevoiți să migreze din pricina iernii care începuse în zona pădurii nordice. Întrucît le era prea greu să care cu ei prăjinile pentru colibe, iar ca să taie altele la fiecare popas ar fi trebuit să piardă prea multă vreme, în timpul migrațiunii dormeau noaptea la adăpostul tufelor, în păduri, unde vîntul rece îi pătrundea pînă la oase. Cînd se apropiară de focul prizonierilor, văzură că acesta îi încălzește; urmarea fu că după puțin timp, întreaga hoardă își făcu obiceiul să doarmă noaptea în jurul focului. Strîngeau lemne de foc pe întrecute. Dar niciunul dintre ei nu îndrăzni să-și aprindă un foc numai pentru el, și nici captivii nu încercară să le dea această idee, deoarece voiau să rămînă singurii stăpîni ai focului și să-și păstreze autoritatea asupra hoardei. Își dădeau seama că dacă nu vor fi eliberați curînd, situația lor se va înrăutăți.

Tot mai îngrijorați, prizonierii numărau zilele ultimelor săptămîni ale toamnei și se întrebau mereu cînd se vor întoarce ceilalți exploratori din expediția spre sud, ca să-i scape. Încetul cu încetul se apropia dinspre nord iarna și ei simțeau că foarte curînd hoarda se va depărta și mai mult de dealul de la marginea ghețurilor. De aceea, e lesne de închipuit cît de bucuroși au fost cînd au auzit detunăturile vestitoare ale apropiatei lor eliberări.

DIN NOU ÎN IURTĂ

În ultima săptămînă a lunii decembrie, exploratorii ajunseră la dealul de la marginea ghețurilor. Ei hotărîră să se odihnească, și să sărbătorească aici Anul Nou, izbînda expediției întreprinse spre sud și eliberarea prizonierilor. Aveau rezerve suficiente de alimente și lemne de foc, astfel că nu mai trebuiau să facă incursiuni în pădure sau în tundră.

Curățiră locul în jur, ridicară iurta și săpară în zăpadă, care trecea de un metru, un șanț spre depozit, spre adăpostul cîinilor și spre cabina meteorologică. Acum se puteau odihni. În iurtă ardea focul și era cald și plăcut. Timpul și-l petreceau ospătîndu-se, plimbîndu-se, dormind, povestindu-și peripețiile și amintindu-și diferite întîmplări din expediția spre sud sau din viața trăită în mijlocul hoardei.

Katu asista tăcută la taifasul lor și nutrea un respect crescînd față de vrăjitorii albi, care aveau atîtea lucruri ciudate. Piciorul era pe cale de a i se vindeca, și în scurtă vreme începu să umble. Adeseori o găseau stînd lîngă iurtă cu privirile ațintite spre miazăzi, unde se vedea în zare fîșia întunecată a pădurilor. Nu încăpea îndoială că tînjea după tribul ei.

Igolkin încercă s-o convingă pe Katu să rămînă cu ei, iar pe urmă să plece împreună peste ghețuri, în ținuturile calde, unde va vedea toate minunățiile făptuite de oamenii albi. Dar ea dădea cu încăpățînare din cap, repetînd într-una:

— Eu pădure, coliba mamei, carne crudă, vînătoare, vesel!

Exploratorii nădăjduiau totuși că pînă la urmă se va obișnui cu ei și se va învoi să meargă cu dînșii. Ce senzație ar fi produs expediția, dacă ar fi putut aduce un exemplar viu de primitiv.

Cînd gerul se înăspri, Katu începu să sufere cumplit de frig, dar refuza orice îmbrăcăminte ce i se dădea. Cînd ieșea din cortul încălzit, se înfășura numai în pătura ei. Nu ajuta de loc la dereticarea cortului, la spălatul vaselor, la desfundarea șanțului săpat în zăpadă sau la căratul lemnelor. Îl întreba pe Igolkin cîte neveste are, dacă ele se duc la vînătoare, dacă e mare hoarda vrăjitorilor albi, și clătina din cap neîncrezătoare cînd i se povestea despre viața europenilor despre orașe, mări, vapoare ș.a. În afară de mîncat și dormit nu făcea decît să ascută bețișoare pentru darde și să cioplească din lemn moale de salcie figurine grosolane înfățișînd mamuți, rinoceri, urși și tigri.

Katu își făcuse o colecție întreagă de asemenea idoli, li se închina lor și se ruga mereu de Igolkin să-i dea sînge, ca să ungă figurinele. Dar exploratorii nu se duceau la vînătoare, în tundră nu se vedea nici o fiară sau pasăre, astfel că nu-i puteau împlini rugămintea.

Prin ianuarie începură să facă scurte plimbări cu săniile, ca să deprindă cîinii la ham. Animalele se domesticiseră, se învățaseră iarăși cu vechii lor stăpîni și trăiau în adăpostul săpat în gheață la poalele dealului. Numai Generalu rămînea de pază lîngă iurtă. După ce cîinii se deprinseră cu hamul, exploratorii începură să înainteze în tundră pe distanțe mai mari, pînă la marginea pădurilor, ca să aducă lemne, rezerva lor de combustibil fiind pe sfîrșite. Plecau cîte cinci inși cu trei sănii, iar unul rămînea în cort s-o păzească pe Katu.

Într-o zi, pe la sfîrșitul lui ianuarie, era rîndul lui Papocikin să rămînă de pază, în iurtă. Katu urmărea întotdeauna atentă pregătirile exploratorilor și aștepta cu nerăbdare întoarcerea lor, trăgînd nădejde că vor vîna vreo sălbăticiune și-i vor aduce carne proaspătă, sîngerîndă, la care jinduia atîta. Dar speranțele ei se dovediseră deșarte, deoarece exploratorii nu întîlniră nici un animal.

După plecarea celorlalți călători, Papocikin stătu vreo două ceasuri în iurtă, lîngă foc. Neavînd ce face, ațipi și dormi, se vede destul de mult. Cînd se trezi, Katu dispăruse din iurtă. Ieși repede afară și zări departe, spre miazăzi, pe întinderea imaculată a cîmpiei, un punct negru, care se depărta. Captiva fi furase schiurile, cu care învățase să meargă, iar fără schiuri, Papocikin n-avea cum s-o urmărească prin zăpada adîncă. Fata luase de asemenea pătura ei, o șuncă începută, care atîrna în cort, un cuțit mare și o cutie de chibrituri, pe care învățase să le folosească.

Seara, cînd se înapoiară, exploratorii aflară cu mare părere de rău de fuga lui Katu. Firește, Papocikin fu aspru dojenit, dar nu mai era nimic de făcut. Nu puteau porni pe urmele fugarei; ea ajunsese desigur foarte departe și ar fi trebuit să organizeze o întreagă expediție, fără a avea totuși prea mulți sorți de izbîndă. Katu nu ducea nici o povară și se obișnuise în timpul vînătorii să facă chiar și o sută de kilometri pe zi; or, expediția cu săniile nu ar fi putut parcurge nici măcar o jumătate din această distanță. În afară de asta, nu avea nici un rost să se războiască cu tribul acestei fete, ca s-o ia cu dînșii împotriva voinței ei.

Din fericire, înainte de a evada apucaseră s-o fotografieze de cîteva ori din față, din profil și din spate și s-o măsoare după toate regulile antropologiei; totodată îi luaseră o mască în ghips, precum și amprentele mîinilor și picioarelor.

Abia la sfîrșitul lui martie sau începutul lui aprilie puteau porni înapoi peste ghețuri. Atunci acolo sus zilele aveau să fie îndeajuns de lungi, iar pînă la începutul verii, exploratorii puteau nădăjdui să ajungă pe țărmul sudic al Țării lui Nansen. Mai rămîneau aproape două luni pînă la plecare. Hotărîră să profite de acest timp ca să se antreneze împreună cu cîinii, parcurgînd distanțe tot mai lungi cu săniile. În ultimele zile descoperiseră la marginea pădurilor urme proaspete de cerbi sau, mai probabil, de reni, precum și de boi moscați și de lupi. Puteau spera deci că dacă s-ar depărta de iurtă cale de o zi sau două, s-ar putea să întîlnească ceva vînat. Atît oamenii, cît și cîinii duceau mare lipsă de carne proaspătă: li se urîse cu șunca, și apoi nici carne afumată prea multă nu le mai rămăsese din pricina nepotolitei pofte de mîncare a lui Katu. Erau nevoiți să păstreze șunca rămasă, ca să aibă ce mînca pe drum, urmînd ca pînă atunci să se hrănească cu vînat. Plecau la vînătoare cu rîndul, cîte trei, luînd cu ei două sănii și cortul mic, în vreme ce ceilalți membri ai expediției și un atelaj de cîini rămîneau în cortul mare, ca să se odihnească pînă ce le va veni din nou rîndul.

PESTE GHEȚURI

La sfîrșitul lui martie, exploratorii hotărîră să pornească înapoi peste ghețuri. În cabina meteorologică de pe deal și în magazia de la poalele dealului lăsară închise într-o ladă bine ferecată scurte însemnări despre componența expediției care descoperise Plutonia, precum și despre principalele rezultate ale călătoriei spre sud. Era de așteptat ca o dată cu venirea verii, primitivii să dea din nou o raită pînă la dealul lor. Pentru ca ei să nu ia lăzile și să nu distrugă cabina meteorologică, așezară în interiorul acesteia, pe un raft, cîțiva din idolii de lemn ciopliți de Katu, iar pe dușumea strînseră, în chip de ofrandă, o grămadă de oase, cutii goale de conserve și alte nimicuri. Ideea fusese a lui Igolkin, care ajunsese să-i cunoască mai bine pe sălbatici decît savantul Borovoi.

În sfîrșit, săniile, greu încărcate cu colecții, provizii și alte lucruri ale expediției, porniră prin pustiul de zăpadă spre marginea ghețurilor.

Drumul de întoarcere, care trecea prin Țara lui Nansen, dură o lună de zile. Trebuiră să înfrunte mormane de gheață, să urce pantele abrupte ale muntelui Russki și să coboare pe versantul opus, să străbată întinderile de gheață de tip Gletcher și să meargă împotriva vînturilor puternice, care suflau din față. Cei cîțiva cîini care le mai rămăseseră abia trăgeau săniile încărcate cu vîrf. Toate acestea făceau înaintarea anevoioasă și biruirea piedicilor cerea sforțări supraomenești. Vijeliile dese îi țineau și ele pe loc, în schimb ofereau oamenilor și cîinilor ore în plus de odihnă. Îndată ce lăsară în urmă mormanele de gheață, ziua începu să alterneze cu noaptea, fenomen pe care exploratorii nu-l mai văzuseră de mult. Nu izbutiră să găsească unele dintre depozitele de provizii lăsate în drum, dar cînd ajunseră la capul Truhanov dădură de un nou depozit cu provizii suficiente pentru un an, amenajat de „Steaua Polară”. Tot aici găsiră și o scrisoare din care aflară că vasul se oprise să ierneze la zece kilometri est de cap. De pe creasta acestuia zăriră în depărtare „Steaua Polară”, iar la jumătatea distanței care îi despărțea de vas fură întîmpinați cu bucurie de membrii echipajului. Pînă și Truhanov le ieși în întîmpinare, cu o sanie trasă de cîini tineri, născuți pe „Steaua Polară”. Urările de bun venit și întrebările nu mai conteneau. Truhanov fu nespus de fericit cînd află că ipoteza lui cu privire la cavitatea interioară a Pămîntului se adeverise în chip strălucit.

O DISCUȚIE ȘTIINȚIFICĂ

După cîteva zile de la întoarcerea expediției pe „Steaua Polară” se dezlănțui o vijelie năpraznică, obișnuită la această latitudine. Orice plimbare sau muncă în aer liber deveni cu neputință. Oamenii își petreceau timpul în salonul ofițerilor, povestind despre iernatul vasului între ghețuri și despre călătoria în Plutonia. Pe Truhanov îl interesau cu deosebire amănuntele coborîșului în lumea subterană, însoțit de tot felul de fenomene inexplicabile pentru membrii expediției.

— Mărturisesc, Nikolai Innokentievici, — spuse Kaștanov, — că scrisoarea dumitale, pe care am deschis-o în ziua în care am văzut mamuți în tundra ce luase locul întinderilor de gheață, ne-a explicat unde ne aflăm, dar nu ne-a mulțumit. Am fi vrut să știm pe ce temei susțineai dumneata că globul pămîntesc e gol pe dinăuntru, ipoteză care s-a adeverit în chip atît de strălucit.

— Ca să fiu sincer, — răspunse Truhanov, — această ipoteză nu-mi aparține și nici măcar nu este nouă. Ea a fost lansată acum mai bine de un secol de cîțiva savanți din Europa Occidentală și am dat de ea răsfoind revistele vechi. Din primui moment m-a captivat și nu m-am lăsat pînă n-am verificat toate datele ei. În cele din urmă m-am încredințat că e pe deplin posibilă.

— Fii așa de bun și împărtășește-ne și nouă datele pe care te-ai întemeiat.

— Cu plăcere. Dacă doriți, am să vă fac chiar astă seară o expunere amănunțită.

Seara, în salonul ofițerilor, avu loc o interesantă discuție științifică.

După ce expuse pe scurt concepțiile popoarelor antice, potrivit cărora Pămîntul ar avea forma ovală și ar fi înconjurat de ape, precum și teoria lui Aristotel, care susținea că Pămîntul este rotund, Truhanov analiză mai amănunțit concepțiile moderne.

— La sfîrșitul secolului al XVIII-lea, savantul Leslie a afirmat că interiorul Pămîntului e plin cu aer, care din pricina presiunii are lumină proprie. În acest spațiu se mișcă două planete: Proserpina și Pluton…

— Pluton? se miră Borovoi. Așadar noi n-am născocit un nume nou pentru acest astru interior!

— Întocmai, v-au luat-o alții înainte, urmă Truhanov. Unii savanți au făcut chiar anumite calcule, pe baza cărora au schițat traiectoriile acestor planete, susținînd că apropierea lor de scoarța Pămîntului provoacă cutremure și furtuni magnetice.. După părerea lui Leslie, în cavitatea interioară a Pămîntului, unde totul este scăldat într-o lumină electrică dulce, domnește primăvara eternă, și de aceea acolo există o vegetație nemaivăzută și o lume cu totul aparte…

— Și a avut perfectă dreptate! zise Papocikin, uimit.

— După teoria lui Leslie, intrarea în această cavitate a Pămîntului trebuie să se afle undeva pe paralele, la 82° latitudine nordică.

— Extraordinar! exclamă Makșeev, pocnindu-și palmele. Cum de a știut atît de precis? Noi am dat de marginea sudică a acestei intrări ceva mai sus de paralela 81°.

— Leslie a determinat acest punct ținînd seama de locul în care aurora boreală atinge intensitatea maximă, deoarece considera că ea își are sursa în interiorul Pămîntului, nefiind altceva decît razele electrice care luminează cavitatea interioară a globului nostru. Teoria lui Leslie a avut mulți adepți șt chestiunea trimiterii unei expediții în interiorul Pămîntului a fost pusă cu toată seriozitatea.

— Interesant, — spuse zîmbind Gromeko, — cît p-aci să avem și predecesori!

— Dar expediția nu a fost niciodată trimisă, deoarece somitățile științei din acele vremuri — Buffon, Leibnitz, Kircher — au luat în rîs ipoteza lui Leslie, susținînd că e o pură fantezie. Ei afirmau că în interiorul Pămîntului se află un nucleu lichid, incandescent, format dintr-o masă compactă unică, sau din numeroase focare mai mici, numite pirofiliații. La sfîrșitul secolului al XVIII-lea ipoteza bine închegată și armonioasă a lui Kant și Laplace despre formarea întregului nostru sistem planetar dintr-o nebuloasă gazoasă incandescentă a cucerit aproape toate mințile, înlăturînd celelalte ipoteze. În 1816 însă, Cormuls a susținut că Pămîntul este gol în interior, iar scoarța lui nu depășește în grosime trei sute de mile engleze. Halley, Franklin, Lichtenberg și Cormuls s-au străduit să explice fenomenele magnetismului terestru și variațiile sale în decursul veacurilor pornind de la ipoteza existenței unei planete interioare. În 1817, profesorul german Steinhauser a considerat aproape sigură existența acestei planete, pe care a numit-o Minerva. Și iarăși s-a proiectat trimiterea unei expediții în interiorul Pămîntului. În aprilie 1818, căpitanul de infanterie în retragere Symmes din St. Louis, statul Missouri, a publicat în ziare și a trimis unui mare număr de instituții din America și Europa o scrisoare adresată „lumii întregi”, cu următoarea deviză: „Universul ne dă lumină, ca să descoperim un univers infinit”.

Iată textul scrisorii:

„Pămîntul are în interior o cavitate locuită.. El este format dintr-o serie de sfere concentrice și are la poli niște deschizături de 12–16°. Sînt gata să chezășuiesc cu viața mea veracitatea acestei afirmații și sînt dispus să cercetez această cavitate, dacă lumea îmi va da ajutorul necesar. Am pregătit pentru tipar un tratat asupra acestei probleme, în care demonstrez afirmațiile de mai sus, explic diferite fenomene și dezleg „misterul de aur” al doctorului Darwin. Condiția pe care o pun este să obțin patronatul acestei lumi, precum și al altor lumi noi. Dedic și testez această descoperire soției mele și celor zece copii ai mei. Aleg ca protector pe doctorul Mitchell, pe sir Davy și pe baronul Alexander von Humboldt. Am nevoie de o sută de oameni cutezători, cu care să pornesc din Siberia la sfîrșitul verii, cu sănii trase de reni, pe gheața Mării Nordului.

Dau toate asigurările că îndată ce vom trece paralela 82°, vom găsi ținuturi calde și bogate, unde există tot felul de plante și animale folositoare, poate chiar și oameni. Ne vom înapoia primăvara următoare”.

— Și expediția asta a avut loc? întrebă Kaștanov.

— Din nenorocire, sau dacă vreți din fericire, nu. Scrisoarea Iui Symmes a făcut mare vîlvă. Redacțiile ziarelor și revistelor, ca și oamenii de știință au primit nenumărate scrisori cu întrebări de la cititorii interesați. Propunerea curajosului căpitan, care risca să lase o văduvă și zece orfani, a fost discutată cu aprindere în presă, dar nu s-au găsit nici cei o sută de oameni cutezători și nici banii necesari. Savanții pe care Symmes și i-a ales ca protectori îl socoteau probabil nebun sau fantezist pe bietul căpitan. Mulți erau convinși că Pămîntul este gol în interior și că acolo se află o planetă, dar aproape nimeni nu credea că ar exista o deschizătură prin care să se poată pătrunde înăuntru.

Astfel, fizicianul Hladney, într-un articol prilejuit de scrisoarea lui Symmes, în care se ocupa de cavitatea internă a Pămîntului, articol publicat într-o revistă științifică, a arătat că o asemenea deschizătură nu există, și chiar dacă ar fi existat vreodată, ea s-a umplut inevitabil cu apă. Hladney explica deplasarea extrem de lentă a planetei, despre existența căreia vorbise Steinhauser, prin faptul că această planetă se mișcă într-un mediu foarte dens de aer comprimat, probabil sub influența atracției exercitate de soare și de lună. El a mai formulat și alte ipoteze interesante, fără a pretinde, firește, că ele sînt indiscutabile: astfel, după el, dat fiind că la o puternică comprimare a aerului se degajă căldură, iar un corp încălzit la o temperatură foarte înaltă începe să lumineze, în centrul cavității pâmîntului, unde se exercită din toate direcțiile o presiune foarte mare, aerul, puternic comprimat, trebuie să fi format o masă, un fel de astru central, care luminează și încălzește.

Locuitorii cavității interioare a Pămîntului, presupunînd că asemenea făpturi există, văd acest soare întotdeauna la zenit, iar în jurul lor — întreaga suprafață a cavității interioare luminată de acest astru — o priveliște nespus de frumoasă.

Ipotezele despre planeta interioară au dăinuit un oarecare timp. În deceniul al patrulea al secolului trecut, Bertrand a formulat și el ipoteza că globul pămîntesc este gol pe dinăuntru și că în această cavitate ar exista un nucleu magnetic, care se deplasează de la un pol la altul sub influența cometelor.

În secolul al XIX-lea, cei mai mulți partizani îi avea ipoteza despre nucleul lichid și incandescent al Pămîntului, așa cum afirmă teoria lui Kant-Laplace. Într-o singură problemă nu se înțelegeau susținătorii acestei teorii și anume în problema grosimii scoarței solide a Pămîntului. Unii pretindeau că scoarța terestră nu e mai groasă de 40–50 de kilometri, alții calculau că această scoarță are o grosime de 100 de kilometri, iar alții, în sfîrșit, susțineau că această grosime variază între 1275 și 2220 de kilometri, adică de la o cincime pînă la o treime din raza Pămîntului. Această presupunere însă este contrazisă de fenomenele vulcanice și geotermice ale Pămîntului, precum și de ipoteza că Pămîntul este un corp solid, cu desăvîrșire răcit. De aceea, cei ce susțin că scoarța este foarte groasă, admit că în ea s-au mai păstrat bazine de lavă topită, care nu sînt altceva decît focare de vulcani.

În a doua jumătate a secolului al XIX-lea a cîștigat mai mulți adepți o a patra ipoteză, care susținea că Pămîntul are o scoarță solidă nu prea groasă și un nucleu solid, iar între acestea există un strat mai mult sau mai puțin gros de roci în stare lichidă, așa numita zonă de olivin.

Existența nucleului solid este admisă pe temeiul faptului că în apropiere de centrul Pămîntului, din cauza presiunii uriașe, deși temperatura este foarte înaltă, depășind de multe ori punctul lor de topire (la presiune normală), toate corpurile trebuie să fie în stare solidă.

Scoarța Pămîntului este alcătuită din roci mai ușoare, iar în zona de olivin sînt concentrate rocile mai grele, bogate în olivin și fier; în nucleul Pămîntului predomină substanțele grele, ca, de pildă, metalele. Se crede că meteoriții de fier, formați îndeosebi din fier și nichel, sînt bucăți desprinse din nucleele unor planete, iar meteoriții nemetalici, formați din olivin și din alte minerale bogate în fier, cu incluziuni de fier și nichel, ne îngăduie să ne dăm seama de constituția substanței care alcătuiește zona de olivin.

Și astăzi încă această ipoteză are numeroși adepți, dar ea își dispută întîietatea cu o altă ipoteză și anume cu ipoteza lui Zoppritz, care a reînviat într-o formă nouă teoria lui Leslie, precum și cu teoriile altor savanți de la sfîrșitul secolului al XVIII-lea și începutul secolului al XIX-lea.

Această ipoteză pornește de la legea fizică potrivit căreia la temperaturile înalte, existente fără îndoială în adîncurile Pămîntului, toate corpurile trebuie să fie în stare gazoasă, deși presiunea este uriașă.

Știți, cred, că gazele au o așa numită temperatură critică, la care ele nu se comprimă și nu se lichefiază, indiferent de presiune. Este neîndoielnic că în centrul Pămîntului această temperatură critică este mult depășită. De aceea nucleul Pămîntului este format probabil din așa-numitele gaze monoatomice, care și-au pierdut proprietățile chimice caracteristice, deoarece moleculele lor s-au scindat în atomi sub influența unei temperaturi foarte ridicate. Acest nucleu este înconjurat de un strat de gaze a căror temperatură depășește punctul critic, iar acest strat este înconjurat la rîndul său de un strat de gaze obișnuite.

Urmează un strat lichid, care conține substanțe topite, iar apoi un strat format dintr-un lichid dens, ca lava sau smoala, și încă un strat semi-lichid, așa numita stare criptoplastică, cu o consistență asemănătoare cleiului de cizmărie fiert (pap).

În sfîrșit, deasupra tuturor acestora se află scoarța solidă. Firește, stratele nu sînt precis delimitate, ci între ele există treceri treptate. De aceea ele nu se pot deplasa unele față de altele cînd Pămîntul se rotește, nu au nici o influență asupra mareelor și nu pot determina modificarea unghiului de înclinare a axei Pămîntului În ce privește grosimea scoarței Pămîntului, nu există unitate de păreri. Geofizicianul suedez Arrhenius socotește că nucleul gazos ocupă 95 % din diametrul Pămîntului, stratele lichide incandescente — 4 %, iar scoarța solidă numai 1 %, avînd deci o grosime de aproape 64 de kilometri.

Alții înclină să creadă ca scoarța Pămîntului este mai groasă; de 80, 100 sau chiar 1000 de kilometri. Dar ipoteza potrivit căreia scoarța Pămîntului este mai subțire, adică de cel mult 60-100 de kilometri, explică mai bine fenomenele vulcanice, formarea munților, fenomenele geotermice ș.a.

După cum vedeți, această ipoteză a readus la ordinea zilei teoria lui Leslie, precum și teoriile altor savanți; ce-i drept, nu se mai susține că ar exista planete interioare sau deschizături care răspund la suprafața Pămîntului. Ea a confirmat chiar ipoteza căpitanului Symmes despre sferele concentrice. Desigur însă că nici vorbă nu poate fi ca această cavitate interioară a Pămîntului să fie locuită, dacă admitem că acolo există o temperatură, care provoacă dezagregarea chiar și a atomilor de gaze.

— Și totuși ea este locuită! exclamă Kaștanov. Cred că și dumneavoastră presupuneați că ea e locuită, atunci cînd ați trimis expediția.

— E adevărat. Și acum trec la ipoteza mea, continuă Truhanov. Sînt de mult partizan al ipotezei lui Zoppritz. Am făcut diferite observații și calcule ca s-o dezvolt mai departe și să descopăr date noi în confirmarea ei. Observațiile priveau stabilirea forței de gravitate în diferite regiuni, fenomenele geomagnetismului și răspîndirea cutremurelor.

După cum bine știți, undele cutremurelor se propagă nu numai prin scoarța solidă a Pămîntului, ci și direct prin adîncurile planetei noastre. De aceea, dacă Pămîntul se cutremură la antipozi, aparatele sensibile înregistrează două serii de șocuri: la început șocurile propagate pe calea cea mai scurtă, aceea a diametrului terestru, iar apoi zguduiturile care se propagă prin scoarța Pămîntului, adică la periferia globului. Viteza de propagare a șocurilor depinde de densitatea și omogenitatea mediului. După viteza de propagare putem stabili constituția acestui mediu.

Dar iată că o serie de observații, făcute la diferite stațiuni seismice și mai ales la observatorul meu de pe muntele Munku-Sardîk, unde am instalat aparate noi, de mare precizie și extrem de sensibile, în fundul unei mine adînci de la poalele muntelui, au avut ca rezultat date care infirmă ipoteza lui Zoppritz. Am ajuns la concluzia că nucleul Pămîntului nu se compune din gaze extrem de comprimate din pricina presiunii, ci, dimpotrivă, din gaze rarefiate, poate doar puțin mai dense decît aerul nostru, gaze care ocupă aproape trei sferturi din diametrul globului terestru. Cu alte cuvinte, putem presupune că acest nucleu gazos are un diametru de aproximativ 8000 de kilometri, așa încît nu rămîn decît vreo 2400 de kilometri în fiecare parte pentru stratele lichide și solide. Iar în mijlocul nucleului gazos, trebuie să admitem că există un corp aproape solid, adică o planetă interioară cu un diametru de cel mult 500 de kilometri.

— Cum ați putut stabili diametrul acestui corp nevăzut? întrebă Borovoi.

— Foarte simplu. El se afla în calea șocurilor numai cînd se produceau cutremure direct la antipozii observatorului meu, adică în Oceanul Pacific, la est de Noua Zeelandă; dacă se întîmpla însă să se producă vreun cutremur chiar în Noua Zeelandă sau în Patagonia, nu constatam existența unui corp solid în drumul propagării sale. O serie întreagă de observații mi-au îngăduit să stabilesc dimensiunile maxime ale acestui corp, firește cu oarecare aproximație.

Așadar, aceste observații au arătat că în interiorul Pămîntului există o cavitate mare, plină de gaze, care ca densitate se deosebesc foarte puțin de aer, iar între ele se află, în centru, o planetă interioară cu un diametru de cel mult 500 de kilometri. În genere, aceste observații se potrivesc mai bine cu ipotezele unor savanți mai vechi, decît cu ipoteza lui Zoppritz. În acest caz însă devin îndoielnice toate calculele pe baza cărora s-a stabilit repartiția substanțelor grele în scoarța Pămîntului. După cum se știe, densitatea medie a Pămîntului e de 5,5, iar densitatea rocilor aflătoare în stratul superficial al scoarței nu este decît de 2,5–3,5 sau chiar mai mică, dacă ținem seama de vastele întinderi acoperite de apa oceanelor. De aceea oamenii de știință sînt de părere că pe măsură ce ne apropiem de centrul Pămîntului, întîlnim substanțe cu o densitate tot mai mare, care atinge 10–11 în mijlocul nucleului. Dar dacă în interiorul Pămîntului un spațiu uriaș este ocupat de gaze avînd densitatea aerului, gaze în mijlocul cărora există o mică planetă, cu totul alta va fi și repartiția densităților în scoarța Pămîntului ce înconjoară cavitatea interioară plină cu gaze. După părerea mea, partea ușoară, exterioară, a scoarței, are o grosime de circa 77 de kilometri, partea grea, interioară, care conține mari cantități de metale grele, are 2300 de kilometri, iar cavitatea interioară cu gaze — 4000 de kilometri (inclusiv planeta); obținem un total de 6377 de kilometri — raza Pămîntului. Dacă admitem că densitatea medie a părții grele a scoarței este 7,8, atunci densitatea Pămîntului în ansamblu este de 5,5, ceea ce corespunde teoriilor geofizicienilor.

Ca să-și demonstreze teoria despre repartiția maselor, Truhanov făcu pe o tablă instalată în salonul ofițerilor toate calculele din care rezulta volumul și greutatea stratelor componente ale Pămîntului. Acceptînd ipoteza lui Zoppritz într-o formă modificată, Truhanov arătă cum s-a format, după părerea sa, deschizătura prin care suprafața Pămîntului comunica cu cavitatea interioară și prin care ieșiseră probabil afară gazele comprimate și fierbinți. Pe temeiul faptului că din spațiul cosmic cad deseori pe Pămînt corpuri cerești numite meteoriți, el socotea că în trecutul îndepărtat al planetei noastre a căzut pe Pămînt un meteorit uriaș, care a străpuns scoarța Pămîntului groasă de 2377 de kilometri și a rămas în interiorul său, transformîndu-se în planeta Pluton. Ca dovadă că o astfel de cădere ar fi posibilă, el menționa uriașa depresiune din statul Arizona din America de Nord, numită craterul meteoritului, care este o groapă făcută de un meteorit uriaș; de dimensiunile acestui meteorit ne putem da seama după bucățile de rocă găsite acolo. El n-a reușit însă să străpungă scoarța Pămîntului, ci a ricoșat și a căzut probabil în Oceanul Pacific, în vreme ce Plutonia a trecut prin scoarța Pămîntului și a rămas în interiorul său.

— Și cînd s-a produs această catastrofă? întrebară toți într-un glas.

— Cel mai tîrziu în Jurasic, dacă ținem seama de faptul că în regiunea cea mai îndepărtată a cavității interioare, pînă unde a reușit să ajungă expediția, există reprezentanți ai faunei și florei din Jurasic, care s-au deplasat în această cavitate de pe suprafața Pămîntului posterior formării deschizăturii, după ce gazele au ieșit, iar cavitatea s-a răcit. Mai tîrziu s-a mutat treptat, în același mod, fauna și flora din Cretacic, Terțiar și Cvaternar, împingînd încetul cu încetul în adîncul cavității pe reprezentanții epocilor precedente [37].

Cît timp Țara lui Nansen va fi încătușată de ghețuri, reprezentanții florei și faunei noastre nu vor putea pătrunde în cavitatea interioară. Și numai omul secolului al XX-lea, în persoana dumneavoastră, a înfrînt cu curaj această piedică și a pătruns în ținutul misterios, unde datorită climei constante și condițiilor de viață s-au păstrat ca prin minune reprezentanți ai florei și faunei dispăruți de mult de pe fața Pămîntului. În felul acesta ați descoperit, un muzeu paleontologic la care nici n-am visat vreodată.

— Ați explicat foarte bine cum s-a petrecut popularea cu animale și plante a cavității interioare, — remarcă Kaștanov, — deși paleontologii nu vor fi poate de acord cu toate ipotezele dumneavoastră. Aș vrea însă să vă întreb: unde au dispărut bucățile din scoarța Pămîntului rămase de pe urma spărturii?

— Cred că bucățile mici au fost aruncate afară, la suprafață, de gazele țîșnite din adîncuri, cele mai mari s-au contopit probabil cu meteoritul, alcătuind corpul luminos al lui Pluton, iar celelalte au căzut pe suprafața interioară, unde au rămas sub formă de coline și platouri. S-ar putea ca dealurile mari de olivin, bogate în fier, pe care le-ați descoperit pe cursul mijlociu al rîului Makșeev, să fie tocmai astfel de bucăți. S-ar putea de asemenea ca întregul platou al pustiului negru de pe țărmul sudic al Mării Reptilelor să nu fie altceva decît o bucată uriașă a scoarței Pămîntului. Toate acestea urmează a fi temeinic, studiate.

— Cum explicați însă existența vulcanilor stinși său activi pe care i-am descoperit pe acest platou?

— Cred că nu-mi va fi prea greu să răspund la această întrebare. Potrivit ipotezei lui Zoppritz, deasupra stratelor sau zonelor alcătuite din gaze se afla un strat incandescent în stare lichidă. După ce s-a produs spărtura, cînd gazele au năvălit prin ea, iar în interiorul Pămîntului presiunea a scăzut brusc, o parte din acest strat trebuia să se fi transformat în gaze și vapori, iar restul a căpătat aspectul unei mări clocotinde de foc. Încetul cu încetul, vaporii și gazele au ieșit afară prin spărtură, temperatura și presiunea din cavitatea interioară au scăzut mereu și marea de lavă a început să prindă o pojghiță. La început, aceasta era subțire și puțin rezistentă, rupîndu-se deseori sub presiunea gazelor și a vaporilor degajați de masa topită. Treptat însă, ea s-a consolidat și s-a rupt tot mai rar, tot mai rar, așa cum s-a întîmplat și la suprafața Pămîntului în prima perioadă a vieții planetei noastre. Existența vulcanilor dovedește că la o oarecare adîncime sub această scoarță s-au mai păstrat bazine cu lavă lichidă, incandescentă, de unde și erupțiile asemănătoare celor de la suprafață, cu singura deosebire că de pe urma unei astfel de erupții iau naștere roci foarte grele, bogate în fier, cum nu există pe Pămînt.

— Odată ce suprafața interioară a avut la început aspectul unei mări de foc, așa cum ați spus, — remarcă Makșeev, — bucățile scoarței care au căzut s-ar fi înecat în această mare sau s-ar fi topit.

— Nu trebuia neapărat să se întîmple așa, interveni Kaștanov. Se înțelege că bucățile mici s-au topit, dar cele mari, datorită dimensiunilor lor, căci puteau atinge cîțiva kilometri în diametru, s-au topit numai în parte. Cît privește scufundarea lor în adîncul mării de foc, aceasta depindea de greutatea lor specifică. Dacă erau mai ușoare decît masa topită, ceea ce e foarte posibil, fiind vorba de niște schije, ele au plutit la suprafață, asemenea ghețarilor din ocean, și tot ca ghețarii s-au topit numai la margini și dedesubt.

— Nu insist, spuse Truhanov. A fost prima idee care mi-a trecut prin minte cînd m-ai întrebat. Toate acestea mai trebuie studiate. Deocamdată nu cunoaștem decît o fîșie îngustă din Plutonia, de-a lungul rîului Makșeev și pe țărmurile Mării Reptilelor. Ce înfățișare o fi avînd acest ținut uriaș la stînga și la dreapta rîului? Cît se întinde spre sud pustiul negru? Ce se află dincolo de acest pustiu? Or fi existînd și acolo oaze, unde viața pulsează din plin?

— N-aș crede, — obiectă Papocikin, — și iată de ce: vînturile care bat dinspre nord aduc prin deschizătură umezeala fără de care nu e cu putință viața. Această umezeală ia naștere îndeosebi pe fața Pămîntului. După cum ne-am putut încredința, ploile se opresc pe țărmul sudic al Mării Reptilelor, Vînturile își lasă toată umezeala pe această distanță, relativ mică, dintre deschizătură și țărm, iar dincolo de mare, în restul cavității interioare, se află un pustiu arid, format din lavă solidificată. Cred chiar că la început, viața caracteristică perioadei jurasice era răspîndită pe o mică întindere în jurul deschizăturii, și numai treptat, pe măsură ce umiditatea, sub formă de rîulețe și lacuri, a sporit, pătrunzînd neîncetat prin deschizătură, aceste forme de viață s-au răspîndit tot mai departe spre sud. Se prea poate ca și Marea Reptilelor să se fi format relativ recent și de aceea apa acestei mări nu este atît de sărată ca apa oceanului.

— Aici nu sînt de acord, spuse Kaștanov. Dacă această mare ar fi de origină recentă, n-am fi găsit în ea reprezentanți ai faunei jurasice, ca pești, ihtiozauri și pleziozauri. Nici peștii și nici ihtiozaurii nu puteau veni acolo de pe suprafața Pămîntului, mergînd pe uscat, asemenea furnicilor, sau prin aer, ca, de pildă, pterodactilii. De aci deduc că prin spărtură a pătruns totuși apa mării, poate numai scurtă vreme, scurgîndu-se printr-un canal îngust.

— Dați-mi voie! interveni Papocikin. Cum putea pătrunde marea înăuntru, îndată după meteorit? Apa ar fi dat aici de gaze incandescente și de o mare de foc, și toți dinozaurii și peștii s-ar fi prefăcut într-o uriașă ciorbă, și nu ne-ar mai fi lăsat nici o progenitură.

Toți pufniră în rîs, dar Kaștanov nu se dădu bătut:

— Tragi concluzii prea pripite din spusele mele, Semion Semionovici. Eu n-am afirmat că marea a pătruns îndată după meteorit. Acesta a căzut, după cum presupune Nikolai Innokentievici, în Triasic, ori fauna mării este jurasică. Așadar a existat un interval suficient ca gazele să iasă, iar cavitatea interioară să se răcească. Se poate ca în altă regiune a Plutoniei, Marea Reptilelor să se fi întins mult mai departe spre nord, indicînd drumul pe care l-a urmat pe vremuri fauna marină, cînd a pătruns în interiorul globului nostru.

— Vedeți, dar, cîte probleme, extrem de interesante și de importante, se ivesc îndată ce începem să discutăm despre Plutonia, spuse Truhanov. Și fiecare din noi poate ridica o serie întreagă de asemenea probleme în domeniul său. Prin urmare trebuie să trimitem o nouă expediție, care să continue explorarea Plutoniei. Am sau nu dreptate?

EPILOG

Trecu și luna mai, dar mult așteptata primăvara tot nu sosi. Cu toate că soarele era mereu la orizont, coborînd foarte puțin la nord și ridicîndu-se la sud, el abia, abia încălzea, iar zăpada nu se topea decît spre miazăzi, precum și pe stîncile abrupte de pe coastă. În afara de asta, zilele însorite alternau deseori cu zile mohorîte; vîntul sufla năprasnic, zăpada se ridica în vîrtejuri și deseori se pornea cîte o adevărată vijelie, de puteai crede că s-a întors iarna. Ninsorile proaspete întîrziau topirea zăpezii vechi, care începuse să se prefacă în apă chiar în primele zile destul de călduroase. Vremea nu se încălzi decît în prima jumătate a lunii iunie, cînd veni, în sfîrșit, mult așteptata primăvară.

Pe stînci șiroiau o sumedenie de pîrîiașe, iar în ochiurile de pămînt deszăpezit se iviră floricele, care uneori se deschideau chiar sub ochii exploratorilor. Prin băltoacele încălzite de soare mișunau insecte de apă, apărute cine știe de unde. Dar marea, încătușată de ghețuri, nu se trezise încă. În zilele cu cer senin însă, de sus, din vîrful catargului, se vedea departe spre sud o fîșie întunecată de apă.

— Anul acesta, primăvara a venit cam tîrziu pe aici! spuse într-o zi căpitanul călătorilor adunați pe punte și care, din pricina apei ce acoperea aproape pretutindeni gheața, erau nevoiți să-și petreacă aproape tot timpul pe vas.

— Da, anul trecut pe vremea asta ne apropiam de țărmurile acestui pămînt.

— Pentru că vînturile puternice au răscolit marea și au spart gheața. Acum însă e liniște de zece zile, sau abia adie cîte o boare dinspre sud.

— N-o să fim siliți să mai iernăm o dată aici, dacă marea nu va scăpa din chinga ghețurilor? întrebă îngrijorat Papocikin.

— Asta în nici un caz! În iulie, sau cel tîrziu în august, nu va mai fi gheață pe mare, chiar dacă nu va bate vîntul.

— În iulie sau august? exclamară Gromeko și Makșeev. Să rămînem aici pînă la mijlocul verii?

— Da, e un lucru de care trebuie să ții seama cînd navighezi prin regiunile polare. În anii neprielnici se poate naviga numai o lună sau cel mult o lună și jumătate, iar în anii prielnici două sau trei luni.

Răbdarea exploratorilor de pe „Steaua Polară” fu pusă la o lungă și grea încercare. În iunie, vremea fu liniștită, dar în ultimele două săptămîni ale lunii se făcu frig și cerul se înnoura. Noaptea se lăsa îngheț și uneori ningea, încît exploratorii aveau impresia că vara s-a și terminat.

În sfîrșit, la începutul lui iulie veni dinspre răsărit o furtună, care deși acoperi totul în jur cu un strat de zăpadă, sparse gheața, și acum vasul, pe care echipajul îl scăpase de mult din strînsoarea ghețurilor, era gata de drum. Printr-o salvă de tun, el își luă rămas bun de la mohorîta Țară a lui Nansen și se îndreptă spre sud.

Vremea rămînea însă închisă și umedă, adesea fulguia sau ploua; cîteodată din cauza ceții erau nevoiți să stea pe loc ore întregi.

Abia la începutul lui august, „Steaua Polară” scăpă din captivitate și porni cu toată viteza prin strîmtoarea Behring. Toți răsuflară ușurați. Peste două-trei săptămîni avea să fie la Vladivostok.

La mijlocul lui august se aflau în dreptul gurii rîului Kamciatka; țărmurile peninsulei, movilele conice ale vulcanilor și vulcanul fumegînd Kliucevskaia se deslușeau bine în depărtare. Era o zi nespus de liniștită și de senină, iar vijelioasa Mare Behring se așternea netedă ca o oglindă cît vedeai cu ochii. Aerul străveziu de toamnă le îngăduia să vadă la sud-est culmile insulei Behring, cea mai apropiată din grupul insulelor Comandore. Din direcția aceea venea cu toată viteza un vas mare, ce părea că se îndreaptă spre Nijni-Kamciatsk.

— E probabil un crucișător rus care face de pază în aceste ape, răspunse Makșeev la întrebarea tovarășilor săi, adunați pe punte, și care erau într-o dispoziție minunată, dat fiind calmul desăvîrșit al mării și condițiile admirabile de navigație.

— Dar ce poate păzi aici? se interesă Kaștanov.

— Bogățiile noastre, împotriva vaselor de pirați americani și japonezi. Insulele Comandore reprezintă cea mai bogată regiune din lume, dacă nu singura unde există prețiosul lutru de mare, animal care a început să dispară din pricina exterminării lui necruțătoare. De aceea guvernul nostru îngăduie vînarea lutrului numai în anumite luni, cu respectarea unor anumite restricții privitoare la femele și la animalele tinere. Dar vînătorii lacomi trec peste această interdicție. De aceea insulele sînt deseori cercetate de vasele flotei militare, împuternicite să oprească vasele suspecte care navighează în aceste ape.

— Cred că vor cerceta și vasul nostru! exclamă Truhanov. Crucișătorul se îndreaptă direct spre noi.

Într-adevăr, crucișătorul — un vas mare cu trei catarge — înainta cu toată viteza, urmărind să taie drumul „Stelei Polare”. Acum se distingeau bine țevile strălucitoare ale tunurilor și cîțiva oameni adunați pe puntea de comandă. Deodată dintr-una din țevi țîșniră vălătuci de fum, se auzi o bubuitură, și în același timp pe catarg se înălță fanionul care semnaliza: „Opriți, altfel tragem!”

„Steaua Polară” se supuse ordinului și opri mașinile. Conformîndu-se legilor maritime, îndată ce văzu crucișătorul, căpitanul dădu ordin să fie înălțat pavilionul rus. Dar crucișătorul nu-i urmă pilda.

Pasagerii se îngrămădiră lîngă bord, cătînd spre impunătorul vas ce se apropia cu repeziciune.

— Ce-i asta? Crucișătorul nu e rusesc. Se numește „Ferdinand”, iar numele său e scris cu litere latine! exclamă căpitanul, care privea vasul prin lunetă.

— Atunci cu ce drept oprește un vas rusesc în apele rusești? se miră Kaștanov.

— Ce pavilion are acest „Ferdinand”? Trebuie să fie german.

— Asta o să aflăm îndată! răspunse căpitanul, consultîndu-și agenda maritimă de buzunar.

— Am găsit! „Ferdinand” — crucișător al flotei maritime militare austro-ungare, construit în 1909, tonaj — atîta și atîta, zece tunuri de calibru cutare și cutare etc, echipaj — 205 oameni, viteza cutare etc.

Între timp, crucișătorul ajunse aproape de tot, încetini viteza și se opri la o ancablură de „Steaua Polară”; de pe vas fu coborîtă îndată o barcă și exploratorii putură vedea cum doi ofițeri și vreo douăzeci de marinari, înarmați cu puști, coborîră scara. Barca se îndreptă spre „Steaua Polară”. Pasagerii, căpitanul și întregul echipaj al vasului se strînseră lîngă bord, neînțelegînd ce se întîmplă. Vrînd, nevrînd, coborîră scara, pentru ca oaspeții nepoftiți să poată urca.

Amîndoi ofițerii, însoțiți de zece marinari, urcară pe punte.

— Vas rusesc? întrebă ofițerul mai mare în grad, ducînd dreapta la chipiu.

— Da, vas rusesc. Iahtul „Steaua Polară”, proprietate particulară, răspunse Truhanov.

— Dumneavoastră este căpitan?

— Nu, eu sînt proprietarul vasului.

— Vas comercial sau balenieră?

— Niciuna, nici alta. „Steaua Polară” are pe bord o expediție științifică, înapoiată dintr-o călătorie în Oceanul Înghețat. Aș dori să știu însă pe ce temei ați oprit un vas rusesc în apele rusești și cu ce drept ne interogați?

— Pe temei ligii maritime militare și stare de război.

— Ce-ați spus? Stare de război? Ce s-a întîmplat? îl asaltară cu întrebări pasagerii, foarte îngrijorați.

Ofițerul zîmbi:

— Dumneavoastră nimic nu aflat? Dumneavoastră plutești de mult în Oceanul Înghețat?

— Din primăvara anului trecut.

— Diese Russen sind wie vom Himmel gefallen! spuse austriacul camaradului său, care, pare-se, nu prea înțelegea rusește. Acesta zîmbi și răspunse:

— Sie wissen gar nichts vom Kriege?

Apoi ofițerul, superior în grad continuă:

— Dacă așa, eu spun la dumneavoastră că de un an imperiul austro-ungar și imperiul german au război cu Rusia, și noi, crucișătorul flotei imperiale „Ferdinand”, luăm vasul dumneavoastră ca pradă de război. Înțeles?

— Bine, dar iahtul meu nu e un vas militar, ci un vas pașnic, care navighează în scopuri științifice. Vasele particulare nu se confiscă.

— Vas pașnic? Dar asta ce este? Și spunînd acestea, austriacul arătă micul tun care se afla la prora și servea pentru semnalizări și salve. Acesta tun!

Truhanov zîmbi.

— Tot vas pașnic, — continuă austriacul, — poate fi înarmat, poate face debarcări de trupe, poate duce încărcătură de război, poștă militară. Vas pașnic trebuie luat, nu se poate făcut nimic!

— N-aș putea vorbi cu comandantul crucișătorului?

— Dumneavoastră știi și vorbiți nemțește?

— Nu, dar știu franțuzește și englezește.

— Bun! Mergem la crucișător.

Ofițerul șopti ceva camaradului său apoi coborî împreună cu Truhanov în barcă, ce porni repede spre crucișător. Celălalt ofițer și marinarii înarmați rămaseră pe „Steaua Polară”.

Kaștanov, care știa bine limba germană, intră în vorbă cu ofițerul; acesta răspundea bucuros la întrebări și informă pe pasageri despre evenimentele principale ce duseseră în iulie 1914 la izbucnirea războiului european. Timpul trecu pe nesimțite pînă la înapoierea lui Truhanov, El se întoarse cu doi ofițeri și cu alți cîțiva marinari neînarmați.

— Vom debarca pe țărmul Kamciatkăi, spuse el. Să mergem în cabine și să ne facem bagajele, pînă ce „Steaua Polară” va ajunge sub escortă la țărm. Vasul va fi confiscat cu întreaga sa încărcătură.

În cabină, îndată ce scăpă de austrieci, care rămăseseră să comande pe punte, Truhanov istorisi tovarășilor săi cele ce urmează:

— Comandantul crucișătorului mi-a confirmat spusele ofițerului. La început, după ce s-a sfătuit cu ajutorii săi, avea de gînd să ne ia prizonieri. Trebuie să vă spun că vorbesc și înțeleg foarte bine germana, dar am ascuns înadins acest lucru, ca să aflu ce vor hotărî ei în privința noastră. Astfel că am aflat că au provizii puține și că au pus ochii pe rezervele noastre. Prizonierii n-ar însemna pentru ei decît cîteva guri de hrănit în plus. Deși unul din ajutorii comandantului stăruia să ia cu ei măcar pe cei care nu au împlinit încă patruzeci și cinci de ani, buni, deci, pentru serviciul militar, adică pe toți în afară de mine, comandantul a reușit însă să-l liniștească, spunîndu-i că pînă ce noi o să ajungem din Kamciatka la Moscova, războiul se va termina fără îndoială prin înfrîngerea Rusiei și a Franței. Așadar, — urmă Truhanov, — au hotărît să ne debarce pe toți și să ne îngăduie să luăm cu noi numai hainele necesare, ceva provizii și banii ce aparțin fiecăruia, rămînîndu-le însă casa expediției. Această casă și restul lucrurilor vor fi confiscate.

— Cum, și toate colecțiile, toate rezultatele expediției noastre? exclamă Papocikin revoltat.

— Da, absolut totul! Firește că o să ascundem prin buzunare jurnalele, dar fotografiile, craniile, pieile de animale, ierbarele și celelalte va trebui să le lăsăm aici. Ne-au făgăduit că toate vor ajunge la Viena în perfectă stare și ne vor fi înapoiate după terminarea războiului.

— Dacă în drum spre Viena nu vor fi scufundați de vreun submarin francez sau rusesc, ori de o mină! observă Borovoi indignat.

— Tot ce se poate! continuă Truhanov. Mai ales că și Anglia a intrat în război…

— Într-un cuvînt, expediția este jefuită, ca și atunci cînd furnicile ne-au furat totul, zise cu un zîmbet amar Makșeev.

— Ar exista, poate, o șansă, ca să ne luăm lucrurile înapoi, spuse Truhanov, Din cele cîteva cuvinte pe care le-au schimbat, am ghicit că au o bază prin apropiere. Cred că această bază se află pe insulele Comandore, din direcția de unde a venit încoace crucișătorul. „Steaua Polară” o vor duce într-acolo. Cînd vom sosi la Vladivostok, vom informa vasele noastre de război și ele vor distruge baza austriecilor.

— Cine știe cînd vom ajunge acolo!

— În orice caz, asta este singura noastră șansă. Și acum, să ne facem bagajele.

Fiecare se duse în cabina lui. „Steaua Polară” mergea cu toată viteza spre Kamciatka, escortată de crucișător; ținta ei era Ust-Kamciatsk, prima așezare omenească de pe țărmul mării, la nord de Petropavlovsk. Curînd, năpăstuiții pasageri se adunară pe punte cu bagaje și boccele. Austriecii controlară destul de sumar bagajele, fără a umbla prin ele și fără a scotoci buzunarele călătorilor. În felul acesta, Makșeev reuși să-și salveze aurul pe care îl ascunsese în chimirul lat de piele al căutătorilor de aur, în formă de săculeț lung și îngust. Ducînd aproape douăzeci de kilograme, inginerul se mișca anevoie, dar caltaboșul cu aur pe care-l purta la brîu era bine ascuns sub cuhleancă, iar austriecii nu se mirară de mișcările neîndemînatice ale acestui pasager. Colecțiile și întregul avut al expediției, ambalate de mult în lăzi pentru a fi transportate pe calea ferată, fură predate cu inventar austriecilor. Se înțelege că exploratorii nu le povestiră nimic despre meleagurile cercetate de expediție.

— Am străbătut Ciukotka și am iernat pe insula Wrangel, spuse Truhanov, ofițerului, care lua în primire lucrurile. Acesta dădu din cap cu compasiune și zise:

— Tatăl meu fost expediție polară la Țara lui Franz Iosef, pe coverta austriacă „Tegetthof”. Ați citit, probabil, nu?

— O, da! zîmbi Truhanov.

Spre seară, cele două vase se opriră în dreptul unei lungi limbi de nisip, la gura rîului Kamciatka. Ceva mai departe se afla un cătun de pescari. Bagajele și pasagerii fură urcați la repezeală în trei bărci și duși pe țărm. Igolkin și căpitanul porniră îndată spre cătun, în căutarea vreunui mijloc de locomoție. Ceilalți rămaseră și priviră cu amărăciune cum bărcile fură ridicate pe bord, pentru ca apoi cele două vase să se întoarcă și să pornească în larg cu toată viteza. În amurg, înainte ca ceilalți să se fi înapoiat cu calul găsit, singurul din cătun, vasele se mistuiră în întuneric.

Întrucît nu aveau nici un mijloc de transport, călătorii noștri fură siliți să rămînă zece zile în Ust-Kamciatsk. Puținii locuitori de pe malul rîului Kamciatka erau foarte ocupați cu pescuitul, căci începuse migrațiunea de toamnă a peștelui, și niciunul din ei nu se îndura să lase baltă această muncă ce oferă oamenilor și cîinilor hrană pentru toată iarna, ca să ducă numeroasa expediție în luntre împotriva curentului. Numai Igolkin, care se grăbea să ajungă la Petropavlovsk, unde se afla soția sa, îl luă pe Generalu și porni la drum: el avea asupra sa o scrisoare către guvernator, în care Truhanov informa autoritățile despre capturarea „Stelei Polare”, despre baza militară inamică de pe insulele Comandore, și cerea ajutor.

La sfîrșitul lunii august, o goeletă japoneză de pescari aruncă ancora la Ust-Kamciatsk. Căpitanul se învoi, în schimbul unei sume mari de bani, să ducă în Japonia pe toți călătorii. Ca să facă loc pentru pasageri, goeleta trebui să lase aici o parte din încărcătură.

Călătoria, care dură trei săptămîni, nu fu de loc plăcută. Unii se instalară pe punte, alții în cală, între butoaiele cu pește. Mîncau ca și japonezii — pește, orez și ceai. Vasul se legăna bine de tot, iar ceața, ploile și furtunile se țineau lanț. În apropierea insulelor Curile, în timpul unei furtuni, fură cît p-aci să naufragieze pe recifuri. Japonezii încercară să-i debarce în golful Patienții, sub pretextul că Sahalinul japonez face parte și el din Japonia, și se învoi să-i ducă mai departe numai contra unei sume de bani în plus.

La Wakkanai, situat în partea de nord a insulei Hokkaido, cea mai nordică insulă japoneză, pasagerii, istoviți, părăsiră din proprie inițiativă goeleta, întrucît de aici puteau ajunge în portul Hakodate pe calea ferată, care era un mijloc de transport mai rapid șl mai comod.

De la Hakodate, situat la extremitatea sudică a insulei, aproape la aceeași latitudine cu Vladivostokul, legătura cu acest oraș era destul de regulată. După o serie de interogatorii și formalități, datorită faptului că și Japonia intrase în război alături de Antantă, un vas poștal rapid îi duse pe toți la Vladivostok.

Mare fu uimirea călătorilor cînd, apropiindu-se de chei, văzură ancorată în radă, printre alte vase, „Steaua Polară” cu o santinelă pe punte. Se informară la repezeală, și aflară că guvernatorul Kamciatkăi, care primise scrisoarea lui Truhanov, dar nu dispunea de vase destul de mari ca să atace crucișătorul austriac, înștiințase prin radio Vladivostokul. Un crucișător rapid plecase îndată spre insulele Comandore, unde găsi „Steaua Polară”; dar vasul austriac apucase să se facă nevăzut.

Comandantul portului, care le dădu toate aceste informații, comunică și o veste tristă exploratorilor noștri, dornici să-și redobîndească colecțiile. „Steaua Polară” fusese jefuită de austrieci. Ei luaseră colecțiile, echipamentul, proviziile, chiar și mobilierul, precum și piesele mai prețioase ale mașinilor, așa încît vasul trebui să fie remorcat. El nu putea naviga înainte de a fi reparat, și Truhanov fu nevoit să accepte propunerea departamentului marinei ca pînă la terminarea războiului vasul să servească drept navă de semnalizare.

Cu inima îndurerată, exploratorii luară expresul siberian și plecară spre patrie. După ce cumpăniră îndelung situația, hotărîră să nu sufle nici un cuvînt despre Plutonia pînă nu se va sfîrși războiul; nădăjduiau toți că în curînd se va încheia pacea și-și vor redobîndi colecțiile și fotografiile. Pentru moment însă, cu ce ar fi putut dovedi ei, în afară de propriile lor mărturii, existența Plutoniei, cu toate minunățiile ei, și posibilitatea de a pătrunde în acest ținut? Orice om cu mintea sănătoasă ar fi considerat relatările lor ca o pură fantezie, socotindu-i ori mincinoși, ori nebuni.

Dar războiul a durat cîțiva ani, apoi a venit revoluția și alte evenimente… Au trecut zece ani. Membrii expediției s-au răzlețit; unii dintre ei au căzut pe front, alții au murit. Colecția și documentele au dispărut. Truhanov, care s-a înapoiat la observatorul său de pe Munku-Sardîk, unde trăiește ca un pustnic, nu mai nădăjduiește să dea de urma lor.

Din întîmplare, în mîinile autorului au căzut jurnalul și desenele aparținînd unuia dintre membrii dispăruți ai expediției. Cartea de fața a fost scrisă pe baza acestor materiale.

POSTFAȚĂ

Citind descrierea acestei extraordinare călătorii în adîncul Pămîntului, a peripețiilor celor șase îndrăzneți exploratori și a descoperirilor făcute de ei în lumea subterană, unii dintre cititorii tineri sînt ispitiți să creadă că toate cele povestite aci s-au. petrecut aievea.

Autorul a primit de la cititorii „Plutoniei” numeroase scrisori, în care este întrebat cu toată seriozitatea de ce nu se trimit noi expediții pentru explorarea, acestei lumi subterane, sau de ce n-a fost regăsită și studiată deschizătura pierdută între ghețurile Arctice, care duce în străfundurile Pămîntului. Unii dintre cititori se interesează de soarta lui Truhanov — inițiatorul expediției, ca și de a celorlalți exploratori.

Iată de ce, în postfața noii ediții a „Plutoniei”, autorul socotește necesar să explice că această expediție în Plutonia nu a avut loc și nici n-ar fi putut avea loc, deoarece nicăieri în Arctica și, în genere, pe glob, nu există o deschizătură prin care oamenii să poată coborî în străfundurile Pămîntului. Deși craterele vulcanilor sînt niște canale care pătrund mai mult sau mai puțin adînc în scoarța Pămîntului, craterele vulcanilor activi sint pline de lavă topită sau de gaze asfixiante, iar cele ale vulcanilor stinși sînt astupate cu lavă răcită.

De aceea este neverosimil cunoscutul roman al lui Jules Verne „O călătorie în centrul Pămîntului”, în care un grup de exploratori coboară în adîncuri prin craterul unui vulcan din Islanda și ies din nou la suprafață, pe o plută, prin craterul unui alt vulcan din Marea Mediterană. În acest roman, lumea subterană este prezentată extrem de superficial.

Cînd am scris “Plutonia”, m-am străduit să fac cunoscută cît mai exact cititorilor natura din perioadele geologice trecute, plantele și animalele din acele timpuri îndepărtate, dînd materialului expus forma atrăgătoare a unui roman științifico-fantastic. În acest scop m-am folosit de o ipoteză discutată cu toată seriozitatea în literatura științifică din străinătate cu mai bine de o sută de ani în urmă, ipoteză care a avut numeroși adepți. Aceștia susțineau că globul pămîntesc ar avea în interior o cavitate, că adîncurile lui sînt luminate de un astru mic și totodată sînt populate. În capitolul „O discuție științifică”, această ipoteză este expusă amănunțit și Truhanov, firește, o apără. Dar știința a respins-o demult și, cu toate că deocamdată nu știm exact în ce stare se află miezul Pămîntului, este sigur însă că nu există un astru sub pămînt și nici vreo deschizătură care să ducă în adîncuri. Totuși autorul a socotit această ipoteză mai potrivită pentru un roman științifico-fantastic decît craterul vulcanului din romanul lui Jules Verne. Autorul nădăjduiește că ediția de față a „Plutoniei” va fi un îndemn pentru tinerii sovietici de a se interesa mai îndeaproape de geologie și că ea va contribui la atragerea unor noi forțe în munca de studiere a acestei științe interesante, de explorare a adîncurilor, a bogățiilor fosile și a rămășițelor de animate și plante dispărute. Aceste forțe sînt necesare pentru dezvoltarea neîncetată a științei sovietice despre Pămînt, despre istoria planetei noastre.

Exploratorii și savanții ruși au descoperit în diferite regiuni ale întinsei noastre patrii nenumărate locuri unde se află rămășițe ale florei și faunei dispărute. Trebuie să menționăm descoperirea profesorului V. P. Amalițki, care a găsit numeroase fosile de reptile — carnivore și ierbivoare — din Permian în nisipurile roșii de pe malurile Dvinei de Nord; osemintele găsite acolo sub formă de schelete întregi au fost expuse la Muzeul Paleontologic din Moscova. Academicianul A. A. Borisiak a descoperit în depunerile terțiare din regiunea Turgai rămășițele celui mai mare mamifer ierbivor, care a fost denumit indricoter, după numele balaurului din basme, Indric. În Siberia de Nord, savanții ruși au găsit cadavre de mamut, păstrate neatinse cu pielea, blana și măruntaiele lor în depunerile glaciare cvaternare. În Mongolia, eu am descoperit în depunerile din deșertul Gobi un dinte de rinocer, ceea ce dovedește că în depresiunile din această întinsă regiune nu a fost odinioară o mare, cum cred savanții străini. În ultimii treizeci de ani, expedițiile care au studiat depresiunile deșertului Gobi din Asia Centrală au găsit în depunerile de aici o faună foarte bogată: broaște țestoase, amfibii, reptile, mamifere și păsări din diferite epoci ale Cretaciculul și Terțiarului, precum și trunchiurile unor copaci uriași; aceasta înseamnă că în acele perioade depresiunile nu aveau înfățișarea unui pustiu sau a unul semipustiu, ca în ziua de azi. Aci existau numeroase lacuri și păduri, cu o faună și o floră variată. A. M. Kriștofovici a descoperit pe malurile Amurului rămășițele unei reptile uriașe din Cretacic, care astăzi este o podoabă a Muzeului Geologic din Leningrad. În muzeele multor universități și institute geologice din Uniunea Sovietică pot fi văzute rămășițe de animale inferioare, de corali, moluște, echinoderme, crustacee, de frunze, scoarțe și trunchiuri de plante de diferite vîrste geologice, strînse de savanții sovietici.

1

Geofizica — știința care studiază structura fizică a globului pămîntesc, proprietățile sale magnetice și electrice, gravitația, radioactivitatea, temperatura din adîncul Pămîntului și starea fizică a subsolului. (Nota red. ruse)

2

Astăzi el se numește Severnaia Zemlia. (Nota red. ruse)

3

Așa se numește în regiunile nordice ale Siberiei peștele uscat, în special cel din familia somnului, din care localnicii își fac rezerve de iarnă pentru hrana lor și a cîinilor. (Nota red. ruse)

4

Anemone — erbacee care înfloresc de timpuriu ca ghioceii, oițele etc. (Nota red. ruse)

5

Bazalt — rocă grea, vulcanică, de culoare neagră sau cenușiu-închisă, compactă sau poroasă. Ea se revarsă din numeroși vulcani din zilele noastre sub formă de lavă lichidă, care formează torente sau pînze. (Nota red. ruse)

6

Boul moscat (Bos moschatus) — mamifer care întrunește caracteristicile berbecului și cele ale boului; are coarne scurte și lăsate în jos de ambele părți ale capului, părul lung și des, iar copita lată, spre a putea alerga cu ușurință pe gheață și pe zăpadă. Astăzi nu mai trăiește decît în Groenlanda și pe insulele Americii de Nord, dincolo de 60° latitudine nordică. (Nota red. ruse)

7

Ciclon — regiune unde aerul are o presiune scăzută. Anticiclon — regiune cu presiune ridicată. Deplasîndu-se pe suprafața Pămîntului, ciclonii sînt însoțiți de vînturi puternice, de ploi sau de ninsori. Anticiclonii aduc, dimpotrivă, vreme frumoasă, stabilă. (Nota red. ruse)

8

Lavă — masă topită ce curge din craterul unui vulcan sau dintr-o crăpătură a scoarței pâmîntului, pe suprafața acestuia. După ce se întărește, se transformă în roci de diferite constituții. Tufroca e formată din cenușa aruncată de vulcan în timpul erupției: această cenușă este lavă pulverizată de explozia gazelor. Ea se depune în stare uscată pe coastele și în împrejurimile vulcanului, sau ajunge în apa lacurilor și iazurilor, unde se aglomerează și prin cimentare se transformă într-o rocă dură. (Nota red. ruse)

9

Hipsotermometrul se compune dintr-un vas pentru fierberea apei, avînd pe capac un tub lung, în care se introduce termometrul, pentru stabilirea punctului de fierbere a apei în vapori degajați. (Nota red. ruse)

10

De curînd, în peninsula Ciukotka, s-a descoperit o trompă de mamut. Vîrful trompei a fost adus la Academia de Științe. (Nota red. Ruse)

11

Dimensiunile discului solar, ale lunei, planetelor și stelelor se determină cu ajutorul unui telescop sau al altor instrumente optice, și se măsoară în minute de grad ale bolții cerești, fiind numite raze unghiulare. (Nota red. Ruse)

12

În regiunile nordice ale Siberiei se descoperă din cînd în cînd, în solul veșnic înghețat, cadavre întregi de animale care au existat cu milenii în urmă și care s-au păstrat neatinse, cu piele, carne și măruntaie, datorită înghețului care a împiedicat putrezirea. De cele mai multe ori se găsesc cadavre de mamut, rareori — de rinocer și mai rar de alte mamifere. Academia de Științe trimite expediții speciale pentru studierea și aducerea acestor cadavre. (Nota red. ruse)

13

Abateri pozitive sau negative de la valorile reale, la suprafața Pămîntului, abateri care se datoresc constituției scoarței Pămîntului. (Nota red. ruse)

14

Pluton — zeul lumii subpămîntene, la grecii antici. (Nota red. ruse)

15

Dipodide — mamifere mici din familia rozătoarelor, cu un gît foarte scurt, cap de iepure, urechi mari, mustăți lungi și coada foarte lungă. Picioarele din față sînt scurte de tot, iar cele din spate — lungi. Trăiește în vizuini săpate în teren nisipos și se hrănește cu turbercule și rădăcini. (Nota red. Ruse)

16

Această colină era formată probabil din gheață fosilă păstrată la o mică adîncime datorită înghețului veșnic. Asemenea ghețuri fosile se întîlnesc deseori în regiunile nordice ale Siberiei, mai ales în apropierea litoralului Oceanului înghețat d ”Nord. (Nota red. ruse)

17

Fosile — rămășițele animalelor și plantelor care au trăit în trecutul îndepărtat și care se găsesc pietrificate sau carbonizate, în diferite roci. Fosilele au o mare importanță pentru determinarea vîrstei straturilor din scoarța pămîntului în care se află. Cu studiul lor se ocupă paleontologia, o ramură specială a geologiei. (Nota red. ruse)

18

Burunduc — animal mic din ordinul rozătoarelor. Seamănă cu veverița, dar este mai mic și are o blană de culoare galben-deschis, cu dungi negre orizontale și o coadă mai puțin stufoasă. Trăiește prin pădurile siberiene, în vizuini săpate sub rădăcinile copacilor, fiind numit de aceea și veverița de pămînt. (Nota red. ruse)

19

Aeroliți sau meteoriți — mase fieroase sau metalice care cad pe Pămînt din spațiul cosmic sub formă de bucăți de diferite dimensiuni, topite la suprafață, deoarece devin incandescente în urma vitezei uriașe cu care străbat atmosfera. Sînt alcătuiți din fier și nichel, precum și din alte minerale mai ușoare. (Nota red. ruse)

20

Zona de olivin, a cărei existentă o presupun savanții geofizicieni, se află la mare adîncime sub strate de roci maț ușoare ale scoarței terestre: este formată din minerale mai grele (printre care, în cantitate mare și olivinul) și desparte stratele ușoare, superficiale, de nucleul metalic al Pămîntului. (Nota red. ruse)

21

Grifon — pasăre răpitoare, mare, asemănătoare vulturului, avînd însă capul aproape pleșuv și gîtul îmbrăcat într-un guler de pene. Trăiește în țările calde și se hrănește îndeosebi cu hoituri pe care le zărește de la mari înălțimi, pe o întindere uriașă. (Nota red. ruse)

22

Trilobiții — ordin de crustacee dispărut astăzi. Corpul trilobitului era alcătuit din trei părți (de unde și numele său) — scutul cefalic, corpul propriu-zis, format din numeroase articule și scutul codal. Trilobiții au apărut în Cambrian și au dispărut în Permian. În ce privește celelalte animale menționate de Gromeko, le vom întîlni în cuprinsul cărții. (Nota red. ruse)

23

În 1915, o expediție a Academiei de Științe a descoperit în regiunea Turgai rămășițele unui animal uriaș din această sub-familie. Animalul a fost numit indricoteriu. (Nota red. ruse)

24

Cretacicul s-a caracterizat prin puternica dezvoltare a reptilelor, care au atins atunci dimensiuni gigantice, dar au dispărut la sfîrșitul acestei perioade. La începutul Cretacicului au apărut primele mamifere primitive, niște animale mici, puțin plăcute la înfățișare. (Nota red. ruse)

25

Sagotieri — singura familie din ordinul cicadeelor; clasa gimnospermelor, care seamănă cu palmierul, de unde și denumirea. Au măduva foarte dezvoltată, bogată în amidon, din care se extrage sago. Sagotierii cresc în țările cu climă caldă, unde găsim 83 de specii ale acestui copac. În epocile geologice anterioare, ei ocupau un loc de seamă în flora din acele vremuri. Au apărut încă din Carbonifer, iar în Jurasic și Cretacic erau plante caracteristice. Palmierii au apărut abia pe la sfîrșitul Cretacicului. (Nota red. ruse)

26

Ihtiozaur — reptilă marină din Jurasic și Cretacic, care întrunește caracterele peștelui cu cele ale reptilei (de unde și denumirea): avea corpul ca de pește, fără gît, și un cap care se termina cu un bot în formă de cioc, ca al delfinului. Coada-i lungă se sfîrșea cu o înotătoare, iar pe spate avea altă înotătoare; membrele sale anterioare și posterioare erau scurte și semănau cu niște lopeți; pielea sa nu era acoperită cu nimic. Unele specii atingeau o lungime de opt-nouă metri. (Nota red. ruse)

27

Plantele criptogame nu au flori adevărate, cu stamine și carpele, ci se înmulțesc prin spori. Sînt caracteristice perioadelor mai îndepărtate din istoria Pămîntului și au început să apară în Devonian. Exemple de criptogame: feriga, equisetaceele, licopodiaceele, mușchii și ciupercile superioare. (Nota red. ruse)

28

Gnus — tăun. (n. r.)

29

Amoniți — ordin de moluște cefalopode, dispărute astăzi, cu cochilii compartimentate răsucite în formă de spirală. Molusca nu ocupa decît prima încăpere, asemenea nautilului din zilele noastre. În Triasic, Jurasic și Cretacic trăiau foarte multe varietăți și specii de amoniți. (Nota red. ruse)

30

Pleziozaur — reptilă marină, care a trăit în Jurasic și Cretacic. Avea un corp uriaș, pielea golașă, gîtul lung ca de lebădă, capul mic și două perechi de membre în formă de lopeți. Acest animal măsura între trei-cinci metri lungime. (Nota red. ruse)

31

Pterodactilus sau reptila zburătoare, dispărută astăzi, a trăit în Jurasic și Cretacic. Avea niște maxilare mari cu dinți conici, gîtul alungit, iar unele specii ale acestui animal erau înzestrate și cu o coadă lungă. Membrele anterioare și posterioare erau unite printr-o membrană, astfel că pterodactilus putea zbura ca liliacul. Mărimea reptilelor zburătoare varia între aceea a unui șoarece și aceea a unor animale uriașe, de un metru lungime și șase metri în anvergura aripilor. (Nota red. ruse)

32

CONABÍU, — ÍE, conabii, adjectiv, Roșu-închis, de culoarea vișinei coapte; vișiniu. notă C.CPȘF

33

Dune — movile și șiruri de movile, alcătuite din nisip mișcător. Se găsesc pe malurile lacurilor, mărilor și rîurilor, unde nisipul adus de apă este luat, după ce se usucă, de vînt și îngrămădit în preajma a diferite obstacole, formînd un șir de coline înalte. (Nota red. ruse)

34

Țipirig — clorură de amoniu, sub formă de sare albă. Cînd este încălzit, se evaporă. Se găsește în crăpăturile vulcanilor și ale lavei solidificate. Se prepară și pe cale artificială pentru nevoile medicinei și tehnicii. Ocru — colorant mineral, mergînd de la galben pînă la castaniu roșcat, este un hidroxid de fier, amestecat cu argilă și oxid de calciu. (Nota red. ruse)

35

Dyplodocus — reptilă din ordinul dinozaurienilor, dispărută astăzi. Atingea douăzeci și patru de metri în lungime și cinci metri în înălțime. Avea gîtul și coada foarte lungi, iar capul mic. (Nota red. ruse)

36

Brulot — vas de război încărcat cu materii inflamabilei (n. r.)

37

Cititorii care vor să cunoască mai pe larg expunerea lui Truhanov, o pot găsi în ediția din 1941 a „Plutoniei”, apărută în Editura de literatură pentru copii, din Moscova, la p. 347–469. (Nota red. ruse)

38

Rușii ăștia parcă au căzut din cer!

39

Habar n-au de război?

Content

Obrucev Vladimir Plutonia

Vladimir Obrucev Plutonia

CUVÎNT ÎNAINTE

O PROPUNERE NEAȘTEPTATĂ

CONSFĂTUIREA DE LA MOSCOVA

LA DRUM

ȚARA COLINELOR FUMEGÎNDE

STRÎMTOAREA BEHRING

ÎN CĂUTAREA PAMÎNTULUI NECUNOSCUT

ȚARA LUI FRIDTJOF NANSEN

PESTE MUNȚII RUSSKI

UN COBORÎȘ FĂRĂ SFÎRȘIT

POZIȚIA INEXPLICABILĂ A SOARELUI

TUNDRA POLARĂ

DÎMBURILE MIȘCĂTOARE

UN OASPETE NEPOFTIT

SCRISOAREA LUI TRUHANOV

ȚARA LUMINII ETERNE

GROPARI NEPOFTIȚI

LA VALE PE RÎUL MAKȘEEV

VÎNAREA VÎNĂTORULUI

AVENTURA DE PE DEAL

PILOT FĂRĂ VOIE

FURTUNA TROPICALĂ

MOVILA MIȘCĂTOARE

SE STINGE PLUTON

REPTILE MONSTRUOASE ȘI PASĂRI CIUDATE

BRÎUL DE BĂLȚI ȘI LACURI

MAREA REPTILELOR

TRAVERSAREA MĂRII

MILIOANELE ȘI MILIARDELE LUI MAKȘEEV

PĂDUREA DE EQUISETACEE

REPTILE CARNIVORE ȘI IERBIVORE

VĂGĂUNA PTERODACTILILOR

PRĂDAȚI FĂRĂ MILĂ

PE URMELE JEFUITORILOR

REGII NATURII ÎN JURASIC

CUM S-AR PUTEA PĂTRUNDE IN FURNICAR?

ÎN INIMA PUSTIULUI NEGRU

ÎN CRATERUL SATANEI

VULCANUL SE TREZEȘTE

SFÎRȘITUL FURNICARULUI

CU BĂRCILE SPRE VEST

SUPRAMONȘTRII

BRULOTUL LUI KAȘTANOV

LUPTA CU FURNICILE

INCENDIEREA FURNICARULUI

O NOUĂ EXPEDIȚIE ÎN INIMA ȚINUTULUI

POZNELE LUI MORMĂILĂ

LA ANANGHIE

SPRE RĂSĂRIT

URMA MISTERIOASA

ÎN IURTA PĂRĂSITĂ

ÎN CĂUTAREA CAPTIVILOR

ELIBERAREA PRIZONIERILOR

ATACAȚI DE SĂLBATICI

VIAȚA ÎN CAPTIVITATE

DIN NOU ÎN IURTĂ

PESTE GHEȚURI

O DISCUȚIE ȘTIINȚIFICĂ

EPILOG

POSTFAȚĂ

1