Ан Маккафри

Походът на дракона

Въведение

Рукбат, намираща се в Съзвездието Стрелец, е златна звезда от типа на слънчевите. Тя има пет планети, два астероидни пояса и една блуждаеща планета, която бе привлякла и задържа през последното хилядолетие. В началото, когато хората се заселиха в третия свят на Рукбат и го нарекоха Перн, те почти не обърнаха внимание на странната планета, кръжаща около осиновителката си в неправилна, елипсовидна орбита. Две поколения заселници не се замисляха за ярката Червена звезда, както я наричаха те, докато отчаяният й път на скитница, не я доведе твърде близо до заварената й сестра по перихелий[1].

Когато движението на планетите беше хармонично и орбитите им не бяха изкривени от близостта с други небесни тела от системата, организмите, населяващи планетата-скитница се прехвърляха през космическата бездна в търсене на по-нормална и гостоприемна среда.

Нишките — микоризоидни спори, движещи се в пространството — с неосъзната лакомия поглъщаха всякаква органична материя и веднъж паднали на земята, те се вкопаваха в нея, като се размножаваха с ужасяваща скорост.

Първоначалните загуби, които заселниците понесоха бяха зашеметяващи. Именно по време на последвалата дълга борба за оцеляване и битката с тази падаща от небето на Перн напаст, трудният контакт на заселниците с родната им Земя бе прекъснат.

За да се контролират нашествията на смъртоносните Нишки (тъй като пернезийците твърде рано разглобиха транспортните си кораби и изоставиха сложните технически съоръжения, ненужни на тази планета), хората предприеха дългосрочен план за действие. Първата фаза включваше развъждане на онези форми на живот, които да могат да се приспособяват към условията на техния нов свят.

Мъже и жени, притежаващи вродени телепатични способности, бяха обучавани да отглеждат и използват „Драконите“. Наречени така, заради приликата им с митологичните земни чудовища, тези необикновени животни имаха две изключително полезни качества — можеха да се придвижват светкавично от едно място на друго и след като глътнат фосфорен камък — да бълват огнен газ. Понеже Драконите умееха да летят, те можеха да изгарят Нишките още във въздуха и в същото време да се предпазват от нараняване.

Бяха нужни поколения, за да се изпълни окончателно тази първа фаза от плана за оцеляване. Втората фаза от набелязаната защита щеше да отнеме повече време.

Създателите на програмата не бяха отчели докрай предимствата и психологическия ефект от видимото изтребление смъртоносните спори. Освен това, Южният континент, където започна разработването на втората фаза, се оказа недостатъчно защитен. Цялата колония трябваше да се премести на север, за да търси убежище от Нишките в естествените пещери на планинските вериги. Южното полукълбо постепенно изгуби своето значение.

Спомените за Земята избледняваха с всяко следващо поколение пернезийци, докато накрая истината за техния произход се изопачи в митове и легенди и потъна в забвение.

Първият Форт, построен в източната част на голямата Западна Планинска Верига, скоро стана твърде тесен, за да побере всички заселници. Малко по̀ на север започна изграждането на ново селище в близост до голямо езеро, сгушено удобно до скала с множество пещери. Но само след няколко поколения и то стана пренаселено.

Тъй като Червената Звезда изгряваше от изток, беше решено да започне заселване на Източната планини, при условие, че там има удобни места за живеене. А това означаваше пещери, защото само твърда скала и метал (за беда на Перн имаше малко такива) бяха устойчиви на изпепеляващото въздействие на Нишките.

Крилатите, огнедишащи дракони вече се отглеждаха до размери, за които бе нужно повече пространство, отколкото скалните Холдове можеха да осигурят. Старите, осеяни с пещери конуси на угаснали вулкани — единият високо над първия Форт, а другият в планината Бендън — се оказаха подходящи, като им бяха нужни съвсем незначителни подобрения, за да станат обитаеми. За тези проекти отиде и последното гориво на големите каменоделки (машини програмирани за по-лека работа в рудниците, а не за интензивно скално копане) и следващите Холдове и Уейрове се изсичаха на ръка.

Драконите и Ездачите във високите си домове и хората от пещерите се заеха със своите си дела. Всеки от тях разви навици, станали ежедневие, които се вкорениха в бита под формата на традиции, също толкова неоспорими, колкото и законите.

После настъпи интервал от двеста Оборота. През това време Червената Звезда като самотна пленница, застина в другия край от неправилната си орбита. Върху почвата на Перн не падаха Нишки. Обитателите започнаха да се наслаждават на живота, такъв какъвто си го представяха, когато кацнаха на тази прекрасна планета. Те заличиха пораженията и засяха семена. Засадиха овощни дръвчета и се замислиха за ново залесяване на оголените хълмове. Можеха да си позволят да забравят, че са били изложени на смъртна опасност. После Нишките се завърнаха за пореден път върху тучната планета — петдесет години небесна опасност. И пернезийците отново благодариха на предците си, от които ги деляха вече много поколения, за Драконите, изгарящи с огнения си дъх Нишките още във въздуха.

Отглеждането на Дракони също процъфтя по време на интервала. Бяха създадени още четири Уейра, според първоначалния план за временна защита. Постепенно съществуването на втората фаза за борба срещу Нишките бе забравено.

До третото Преминаване на Червената Звезда се изгради сложна социалнополитическа и икономическа структура, за да може да се реагира на хроничното зло. Дракони и Ездачи от шестте Уейра, както бяха наречени старите вулканични жилища, си дадоха дума да бранят цял Перн. Всеки Уейр беше взел под крилото си по един географски сектор от Северния континент. Останалата част от населението трябваше да дава десятък, за да издържа Уейровете, тъй като бойците — Драконовите ездачи, нямаха обработваема земя около вулканичните си домове. Не можеха и да отделят време от грижите за Драконите, за да учат други занаяти нито в мирни дни, нито по време на Преминаването, когато защитаваха планетата.

Селищата, наричани Холдове, се изграждаха там, където имаше естествени пещери. Някои, разбира се, бяха по-големи или на по-стратегически места от други.

Беше необходима силна личност, която да държи под контрол обезумелите и ужасени хора по време на нишковалежите. Нужно бе и мъдро управление, за да има хранителни припаси, когато не бе безопасно да се сее каквото и да било. Бяха нужни извънредни мерки за контрол върху обитателите на Холдовете, които да ги опазят дееспособни и здрави, докато преминат периодите на опасност. Хора, с определени умения в металообработването, скотовъдството, земеделието, текстилното производство и рудодобива (където бе възможен), образуваха Занаятчийски Работилници във всеки по-голям Холд. Те бяха подчинени на една Главна Работилница, където се изучаваха уменията на съответния занаят, така че да се запазят и съхранят от едно поколение за друго. Занаятчиите бяха обявени за независими спрямо Холда. Всеки Майстор на Работилница беше подчинен на Водача на Гилдията за съответния занаят. Той се избираше на базата на опитността и ръководните качества. Водачът на Гилдията отговаряше за продукцията на подчинените му работилници, за честното и непредубедено разпространение на стоките из цялата планета, а не само в регионален аспект. С известни права и привилегии се ползваха управителите на Холдове, Водачите на Гилдии и, естествено, Драконовите ездачи, на които цял Перн разчиташе за защита.

Червената Звезда кръжеше около Перн, но след това си отиваше и тогава животът се установяваше в по-спокоен ритъм. Понякога петте естествени сателита на Рукбат пресичаха пътя на злокобната планета и й пречеха да се доближи достатъчно до Перн, за да пусне ужасните си спори. Ала в други случаи, съвсем по роднински сестрите-планети сякаш избутваха Червената Звезда по-близо и Нишките падаха безпощадно върху нещастната си жертва. Страхът създава фанатици и пернезийците не бяха изключение. Само Драконовите ездачи можеха да спасят Перн и тяхното положение в обществената структура на планетата стана неприкосновено.

Но човечеството винаги успява да забрави неприятното и нежеланото. Като игнорира тяхното съществуване, то може да успее да изличи и сянката на отминалия ужас. А и Червената Звезда не се доближаваше достатъчно до Перн, за да пусне своите Нишки. Хората живееха в благоденствие и се множаха, разпростирайки се из богатата земя. Дълбаеха още Холдове в масивните скали и тъй като бяха много заети с делата си, те не осъзнаваха, че в небето вече летяха неколцината Дракони от единствения Уейр, останал в Перн. Не се очакваше скорошно завръщане на изконния враг.

Защо тогава да се тревожат за такива далечни перспективи? От близо пет поколения Ездачите бяха изпаднали в немилост. Легендите за отминалите им подвизи и самата причина за съществуването им изгубиха своята значимост.

Ала когато под влияние на природните сили Червената Звезда започна да се върти близо до Перн и да намига с гибелно червено око на старата си, отдавна нарочена жертва, един мъж Ф’лар, ездач на бронзовия Дракон Мнемент реши, че в древните приказки е имало нещо вярно. Неговият природен брат Ф’нор — ездач на кафявия Кант, повярва в тях, защото бяха по-интересни от нелепите обяснения за оцеляването на само един Уейр.

Когато последното златно яйце на една умираща Драконова кралица-майка се втвърдяваше в Люпилните Градини на Уейр Бендън, Ф’лар и Ф’нор се възползваха от случая да го поставят под контрол.

Докато търсеха из Холд Руат силна жена, която да язди бъдещата млада кралица, те попаднаха на Лесса — единствената оцеляла от гордия род на Руат. Тя впечата младата Рамот, и стана стопанка на Уейр Бендън. А когато бронзовият Мнемент на Ф’лар летя с младата кралица в нейния първи любовен полет, Ф’лар стана предводител на Уейра и на всички Драконови ездачи на Перн. Тримата ездачи — Ф’нор, Лесса и Ф’лар заставиха Лордовете на Занаятчиите да се съобразяват с неизбежната опасност и да подготвят беззащитната планета срещу Нишките. Но беше ужасяващо ясно, че Драконите на Бендън наброяващи по-малко от двеста, не могат да защитават разпръснатите селища. Цели шест Уейра са били нужни в старите времена, когато заселените земи са били далеч по-малко. Докато се учеше да управлява своята Драконова кралица да се придвижва между пространството, Лесса откри, че Драконите могат да се телепортират и между времената. Рискувайки своя живот, както и този на единствената пернезийска Драконова кралица, Лесса се върна четиристотин Оборота назад във времето, преди тайнственото изчезване на другите пет Уейра, точно след като бе завършило Последното Преминаване на Червената Звезда.

Петте Старовременни Уейра, виждайки западането на своя престиж, отегчени от бездействие след живот, изпълнен с вълнуващи битки, се съгласиха да помогнат на Лессиния Уейр и да дойдат в нейното време.

От това триумфално пътуване във времето изминаха седем Оборота. Първоначалната признателност на Холдове и Занаяти към притеклите се на помощ Старовременни Уейрове повехна и се помрачи. А и самите Старовремци не харесваха този Перн, в който сега живееха. За четиристотин Оборота бяха станали множество промени.

И ето че започнаха да се трупат разногласия.

Глава I

Утро в Главната Работилница — Холд Форт

Късен следобед в Уейр Бендън

Късна утрин (по Телгарско време) в Работилницата на Водача на Гилдията на Ковачите, Холд Телгар

„Откъде да започна?“, размишляваше Робинтън, Водачът на Менестрелите от Перн. Той се намръщи замислено към гладкия, влажен пясък в плитките таблички на работната си маса. Върху продълговатото му лице бяха застинали дълбоки бръчки, а очите му, обикновено сини и искрящи от вътрешна възбуда, сега бяха потъмнели от необичайна сериозност. Представи си как пясъкът го моли да бъде измъчван с думи и ноти, а самият той беше онемял — Робинтън, довереникът на Перн, сладкодумният разпространител на всяка балада, сага или песничка. В същото време трябваше да съчини балада за предстоящата сватба на Лорд Асгенар от Холд Лемос с природената сестра на Лорд Ларад от Холд Телгар. По повод последните тревожни донесения, получени от неговата мрежа от глашатаи и калфи менестрели, Робинтън реши да припомни на гостите в този подходящ момент — тъй като щяха да присъстват всички Лордове и Занаятчии — за техния дълг към Драконовите ездачи на Перн. Като тема на баладата, той избра разказа за фантастичното пътуване във времето на Лесса — Стопанка на Уейр Бендън, заедно със своята голяма златна кралица Рамот. Пернезийските Лордове и Занаятчии тогава много се зарадваха на пристигането на ездачите от петте древни Уейра, живели преди четиристотин Оборота.

Ала как да пресъздаде онези вълнуващи страховити дни, онези подвизи — в рима? Дори най-епичните акорди не можеха да опишат пулса на кръвта, секналия дъх, ледената ръка на страха и неистовата вълна на надежда през онази първа сутрин, след като Нишките бяха валяли над Холд Нерат, когато Ф’лар беше свикал всичките изплашени Лордове и Майстори в Уейр Бендън и спечели възторжената им подкрепа. Това, което беше провокирало Лордовете не бе някакво внезапно възраждане на забравена вярност, а бе изключително силното усещане за опасност, когато те гледаха безпомощно процъфтяващите си земи да почерняват от Нишките. Нишките, които бяха отписали, защото ги смятаха за мит. Ужасяваше ги и мисълта за многобройните дупки, прокопани от мълниеносно разпространяващите се спори и представата за хората, зазидани в каменните си Холдове зад дебели метални врати и кепенци. Бяха готови да обещаят на Ф’лар и душите си него ден, ако той можеше да ги защити от Нишките. А именно Лесса им донесе тази надежда, като рискува живота си.

Робинтън вдигна поглед от пясъчните таблички, а изражението му внезапно помръкна.

— Пясъкът на паметта изсъхва бързо — рече тихо той, загледан навън през заселената му се долина към пропастта, която бе подслонила Холд Форт. Искаше всичко, що ходи на два крака да е на полето, дори групичките деца, които трябваше да плевят пролетната трева, избуяла в процепите на каменната настилка и да махат мъха от стените. Миналата пролет, Лорд Гроге не би пренебрегнал този дълг, независимо колко Драконови дължини земя искаше да засее.

Лорд Гроге сега без съмнение е на полето, кръстосва от една нива на друга, яхнал едно от онези дългокраки добичета, които Сограни — Водачът на животновъдите, отглеждаше. Гроге от Холд Форт беше неуморим. Леко изпъкналите му сини очи не пропускаха неокастрено дърво или мърляво браносана леха. Беше снажен мъж с прошарена коса, която носеше вързана с чиста панделка. Имаше румена кожа, издаваща темперамента му. И ако изискваше много от холдърите[2] си, беше и много взискателен и към себе си, като не караше хората си, децата си или хранениците си да вършат нещо, което той да не може да направи. Беше консервативен в мисленето си, защото познаваше границите на собствените си възможности и това го правеше уверен в себе си.

Робинтън задърпа долната си устна, докато се чудеше дали Лорд Гроге беше изключение, като не зачиташе традиционните за един Холд задължения да изкоренява всякаква зеленина в близост до жилищата. Или това бе отговорът му на растящата тревога в Уейр Форт за огромните залесени земи на неговия Холд, които ездачите трябваше да бранят. Т’рон, Водачът на Уейр Форт и Стопанката на Мардра ставаха все по-небрежни, когато трябваше да проверяват дали Нишките, успели да оцелеят от ятото ездачи, са паднали върху гъстите гори. Но Лорд Гроге бе много стриктен, що се отнася до наземните отряди и огнехвъргачките, когато Нишките валяха над горите му. Разполагаше се отряд бегачи, разпръснати в ефикасна мрежа около неговия Холд. И докато ездачите разбираха от въздушен бой, той долу си имаше съответна наземна защита.

Но напоследък до Робинтън достигнаха неприятни слухове и то не само от Холд Форт. Откакто непрекъснато чуваше всякакви зложелателни слухове и обвинения, разпространявани из Перн, той се бе научил да отделя чистия факт от обикновената злоба, клеветата — от истинското престъпление. По принцип не се тревожеше лесно, защото с течение на времето се бе научил да пресява нещата, ала сега започваше да чувства нарастващата тревога в душата си.

Водачът на менестрелите се отпусна на стола си, загледан в яркия ден, в свежата зеленина на полята, в жълтите цветове на плодните дръвчета, в чистите каменни Холдове, подредени успоредно на пътя, водещ до главния Холд. Съзерцаваше скупчените вили на занаятчиите под широкия скат, стигащ до Големия Външен Двор на Холд Форт.

Ако подозренията се окажеха верни, какво можеше да стори той? Да напише гневна песен? Сатира? Робинтън изсумтя. Лорд Гроге бе човек, който би възприел сатирата буквално, а бе и твърде добродетелен, за да бъде критикуван. Освен това, и Робинтън се облегна на лакти, ако Лорд Гроге беше небрежен, то това бе един вид протест към небрежността на Уейра, спрямо далеч по-важни неща. Робинтън потръпна, като се сети за Нишките, ровещи в обширните иглолистни насаждения на юг.

Той трябва да изпее своето предупреждение към Мардра и Т’рон като водачи на Уейра, но и това би било напразно усилие. Мардра се беше вкиснала напоследък. Тя трябваше да покаже достатъчно разум, за да се оттегли благоприлично и да остави мъжете сами да търсят услугите й, щом Т’рон вече не я привличаше. Ако се вслуша човек в приказките на момичетата от Холда, Т’рон беше доста похотлив. Всъщност по-добре е той сам да се осъзнае. А на Лорд Гроге никак не му беше приятно, че твърде много от жените от холда му отглеждат потомството на Драконовите ездачи.

Още едно безизходно положение, помисли си Робинтън и кисело се усмихна. Нравите в Холдовете се различаваха от морала в Уейра. Може би трябва да поговори с Ф’лар от Уейр Бендън? Отново безполезно. Първо, бронзовият ездач нищо не можеше да стори. Уейровете бяха автономни и Т’рон, не само щеше да приеме за обида онова, което Ф’лар би го посъветвал. Робинтън беше сигурен, че Ф’лар би бил склонен да вземе страната на Лордовете. От месеци насам това не беше първият път, когато Робинтън съжаляваше, че Ф’лар от Уейр Бендън толкова искаше да се откаже от водачеството си, след като Лесса се върна назад във времето, за да доведе петте изгубени Уейра. За няколко кратки месеца тогава, преди седем Оборота, Перн се обедини около Ф’лар и Лесса срещу древната заплаха от Нишките. Всички — холдъри, Майстори, земевладелци и занаятчии, мислеха като един. Това единство се разпадна, след като Старовремните Предводители възобновиха традиционното си господство над прикрепените към Уейровете им Холдове. Но за четиристотин Оборота разбиранията за тази стара хегемония се бяха променили и нито една от страните не беше сигурна в каква посока.

Може би сега беше моментът да напомни на Лордовете за онези пълни с опасност дни, преди седем Оборота, когато всичките им надежди увиснаха върху крехките Драконови криле и себеотрицанието на останалите едва двеста ездачи.

Е, и Менестрелът си има своя дълг в Името на Яйцето, помисли си Робинтън и без нужда заглади влажния пясък. Неговият дълг бе да разказва.

След дванадесет дни, Ларад — Лорд на Телгар, щеше да даде природената си сестра Фамира на Асгенар — Лорд на Холд Лемос. И за всички щеше да бъде приятно, ако Водачът на Менестрелите се появи с подходящи нови песни, с които да оживи тържествата. Ф’лар и Лесса бяха поканени, тъй като Холд Лемос бе под защитата на Уейр Бендън. Очакваха се и други знаменитости от Уейрове, Холдове и Занаяти, които да почетат този чудесен случай.

— И между веселите песнички, ще си похапвам здравата! — Като се подхилкваше на тази перспектива, Робинтън вдигна писеца си.

— Трябва да измисля една нежна, но комплексна темичка за Лесса. Та нали тя е легенда вече. — Менестрелът несъзнателно се усмихна, докато си представяше нежната Стопанка, бялата й кожа, облака тъмни коси, блестящите й сиви очи. Дори усети в съзнанието си тръпчивостта на остроумните й забележки. Нямаше човек на Перн, който да не я уважава или да се осмели да предизвика неприязънта й. Така, един хубав военен мотив за Водача на Уейр Бендън с неговите проницателни кехлибарени очи, с неосъзнатото му превъзходство, с огромната енергия на жилавото му тяло, ще свърши работа. Ще може ли той, Робинтън, да извади Ф’лар от неговата апатия? Или може би напразно се тревожи за тези незначителни дрязги между Лорд и Предводител на Уейр? Ала без Драконовите ездачи на Перн земята ще бъде превърната в пустиня от Нишките, дори всеки мъж, жена и дете на планетата да се въоръжи с огнехвъргачка. Един прокопан тунел от Нишките, ще обходи всяка равнина и гора със скоростта, с която Дракона би прелетял над тях, и ще бъде погълнато всичко що расте и вирее, с изключение на масивните скали, водата и метала. Робинтън поклати глава, ядосан от собствените си фантазии. Като че ли Драконите биха могли да изоставят Перн и своя древен дълг.

Сега — един солиден акцент на най-големия барабан в чест на Фандарел, Водачът на Ковачите, с неговото безкрайно любопитство, с изисканата ловкост на големите му ръце, с будния му ум, търсещ вечно ефективност. Човек някак си очаква такъв огромен мъж да мисли също така бавно, както са бавни и всичките му движения. Сега — една добре — премерена тъжна нотка и за Литол, който някога е яздил Дракона Ларт от Бендън, а после при нещастен случай по време на Пролетните Игри, го е загубил. Това беше преди четиринадесет или петнадесет Оборота. После Литол напусна Уейра. Да бъде сред Драконите и техните Ездачи, това само усилваше чувството за огромна загуба. След това се зае с текстилния занаят. Беше Управител в Холда Високите Хълмове след като, когато Ф’лар откри Лесса там. Ф’лар назначи Литол за Опекун на младия Лорд Джаксъм от Холд Руат, комуто Лесса прехвърли правата си.

А и как човек би могъл да пресъздаде значимостта на Пернезийските Дракони? Нито една тема не беше достатъчно тържествена за тези огромни и в същото време толкова деликатни крилати животни, впечатвани по време на Люпенето си от хората, които ставаха техни ездачи. Хора, които се грижеха за тях, обичаха ги и бяха телепатично свързани в неразрушим съюз, непостижим на базата на обикновената реч. „Какво ли точно представляваше това“, зачуди се Робинтън, докато си припомняше младежката си амбиция самият той да стане Драконов ездач. Драконите на Перн, които можеха да се прехвърлят по един загадъчен начин между пространствата само за миг. Дори между Времената!

Менестрелът въздъхна дълбоко, ръката му се премести към пясъка и отпечата първата нота, изписа първата дума, като се питаше дали ще открие отговора за себе си в тази песен. Едва бе запълнил готовата партитура с глина, за да запази написаното, когато дочу първия дроб на барабана. Бързо се упъти към малкия външен двор на работилницата, като накланяше глава, за да разчете съобщението. Това беше неговата секвенция, но в тревожно темпо. Дотолкова се вглъби в барабанния екот, че не усети как изведнъж всички обичайни за Работилницата на Менестрела звуци секнаха.

— Нишки? — гърлото му мигом пресъхна. Нямаше нужда да поглежда в разписанието, за да разбере, че Нишките валяха по бреговете на Холд Тилек по-рано от друг път.

А отвъд долината, върху крепостния насип на Холд Форт, единственият страж продължаваше монотонната си обиколка, глух и сляп за опасността.

Следобедният пролетен въздух беше приятен и топъл. Ф’нор и неговият голям кафяв Кант излязоха от своята пещера в Уейр Бендън. Ф’нор леко се прозя и се протегна, докато не чу как изпука гръбнакът му. Целият предишен ден той беше на Поход по западния бряг в търсене на подходящи юноши и девойки, защото още едно златно яйце се втвърдяваше в Люпилните Градини на Уейр Бендън за поредното Впечатване. Уейр Бендън, разбира се, даваше повече Дракони и Кралици, отколкото петте Старовремни Уейра, помисли си Ф’нор.

— Гладен? — внимателно попита той своя Дракон, хвърляйки бегъл поглед към конуса на Уейра по посока на Градините за Хранене. Не се виждаха Дракони, които да обядват, а добичетата стояха в ограденото си пасище и дремеха на слънце.

— Спи ми се — каза Кант, въпреки че беше спал също толкова дълго и непробудно, колкото ездача си.

Кафявият Дракон отиде да се изтегне върху затоплената от слънцето тераса и въздъхна докато се отпускаше.

— Жалък ленивец! — рече Ф’нор и се усмихна топло на животното си. Слънцето беше изплувало от другата страна на огромния скален конус, който служеше за жилище на ездачите по източното крайбрежие на Перн. В скалата бяха издълбани черните отвори на всяка една Драконова пещера, а слюдата по скалите блестеше на слънцето. Придошлите пролетни води на езерото в Уейра проблясваха, а два зелени Дракона се къпеха, докато Ездачите им се излежаваха върху тревата. Зад тях, точно пред квартирите на юношите, младите ездачи бяха застанали в полукръг около своя Учител.

Усмивката на Ф’нор стана по-широка. Той лениво протегна мършавото си тяло, припомняйки си своите собствени уроци точно в също такъв полукръг преди двадесетина Оборота. Зубренето на уроците, които трябваше да повтаря като юноша имаха по-голямо значение за сегашната група ездачи. По негово време Сребърните Нишки от учебните песнички не бяха падали от Червената Звезда в продължение на повече от четиристотин Оборота, изгаряйки плътта на човек и животно и поглъщайки всичко живо, което растеше на Перн. От всички Драконови хора от единствения Уейр на Перн, само природеният брат на Ф’нор — Ф’лар, ездач на бронзовия Мнемент, бе повярвал, че в старите легенди може би е имало някаква истина. А сега Нишките бяха неоспорим факт и валяха от небето на Перн денонощно. И отново тяхното унищожение беше смисъл на живот за Драконовите ездачи. Уроците, които тези юноши изучаваха щяха да спасят един ден кожата им, живота им и което е по-важно техните Дракони.

— Учениците са обещаващи — отбеляза Кант, докато прибираше крилете си към гърба и извиваше опашка до задните си крака. Той положи голямата си глава върху предните, а многофасетното му око от страната на Ф’нор нежно проблесна към Ездача.

В отговор на мълчаливата молба, Ф’нор го зачеса по издутината около окото му, докато Кант не започна да мънка тихо от удоволствие.

— Мързеливец!

— Когато работя, работя — отвърна Кант. — Без моята помощ как би узнал кой момък от Холдовете става за добър ездач? А не намирам ли и девойки, от които излизат отлични ездачки?

Ф’нор снизходително се подсмихна, но истина беше, че способността на Кант да открива подходящи кандидати за бойни Дракони и за Кралици-майки беше много ценена от Драконовите ездачи на Уейр Бендън.

После Ф’нор се намръщи, като се сети за странната враждебност на дребните холдъри и занаятчии, на които попадаше в Холдовете и Работилниците на Южния Бол. Да, хората бяха враждебни, докато… докато той не им казваше, че е Драконов ездач от Уейр Бендън. А очакваше да бъде точно обратното. Южният Бол беше под опеката на Уейр Форт. Така си беше открай време и Ф’нор се ухили кисело, тъй като Предводителят на Уейр Форт — Т’рон, беше толкова стриктен и поддържаше всичко онова, което бе общоприето, обичайно и консервативно — традицията преди всичко. Уейр, който бранеше дадена територия можеше пръв да избере ездачи оттам. Ала петте Старовременни Уейра рядко търсеха кандидати извън собствените си Ниски Пещери. Разбира се, помисли си Ф’нор, Старовременните Кралици не снасяха такива големи яйца, като съвременните, нито пък толкова много златни яйца. Като си помисли човек, откакто Лесса ги доведе преди седем Оборота, в Старовременните Уейрове са били отгледани само три Кралици.

Е, нека Старовремците да се придържат към своите си методи, ако това ги кара да изпитват някакво превъзходство. Но Ф’нор бе съгласен с Ф’лар. Просто беше разумно да дадеш на своите Дракончета възможно най-голям избор. Въпреки че жените от Ниските Пещери на Уейр Бендън навярно бяха подходящи, просто нямаше достатъчно родени в Уейра юноши, които да съответстват на количеството излюпени Дракони. Значи, ако някой от другите Уейрове, може би Г’нариш от Уейр Игън или Р’март от Уейр Телгар, биха пуснали младите си Кралици във вседостъпен любовен полет, Старовремците може би щяха да забележат подобрение в размера на яйцата и на Драконите, които се люпеха. Трябва да е пълен глупак, за да чифтосва Драконите си само помежду им. Следобедният бриз промени посоката си и довя лютивите изпарения на врящо обезболяващо биле. Ф’нор изпъшка. Беше забравил, че жените приготвяха обезболяващ мехлем, който бе универсално лекарство за изгаряне от Нишки или други болезнени наранявания. Това бе и една от основните причини да замине вчера на Поход. Миризмата на билето беше всепроникваща. Вчерашната закуска имаше вкус на лекарство, а не на овесени ядки. И тъй като приготовлението на мехлема беше както досаден, така и зловонен процес, повечето ездачи бързо си намираха работа по-далеч. Ф’нор се загледа през Уейрния конус към Уейра на Кралицата. Рамот, разбира се, беше в Люпилните Градини и сега се въртеше над последното си люпило, но бронзовият Мнемент отсъстваше от обичайния си прът на терасата. Той и Ф’лар бяха заминали нанякъде, без съмнение, за да избягат от миризмата на билето, както и от непостоянния характер на Лесса. Тя съзнателно участваше дори в най-тежките задължения на Стопанка на Уейра, но това съвсем не означаваше, че те трябва да й харесват. Мехлемът си вонеше, но Ф’нор беше гладен. Не беше ял от вчера късно следобед, а тъй като имаше шестчасова разлика между Южния Бол на Западното крайбрежие и Уейр Бендън на Източното, той беше пропуснал безвъзвратно времето за вечеря в Уейр Бендън.

С едно последно почесване, Ф’нор каза на Кант, че отива за храна и тръгна надолу по каменния скат, който се спускаше от неговата тераса. Една от привилегиите на Заместник-водача на ято беше, че можеше сам да си избира жилището. И тъй като Рамот като старша Кралица би допуснала само две млади Кралици в Уейр Бендън, бяха останали две свободни квартири за жени. Ф’нор си беше присвоил едната и не беше нужно да безпокои Кант, когато искаше да слезе до по-нисък етаж. Като наближи входа на Ниските Пещери, миризмата на врящото биле накара очите му да засмъдят. Той взе малко клах, хляб и плодове и отиде да послуша Учителя. Учениците бяха застанали срещу вятъра. Като Помощник-водач на ято, Ф’нор обичаше да използва всяка възможност да преценява новите ездачи, особено онези които не бяха родом от Уейра. Животът в един Уейр изискваше известна настройка от страна на тези, които идваха от Холдовете и Работилниците.

Свободата и привилегиите понякога можеха да главозамаят едно момче, особено след като се научеше да отвежда Дракона си в между. За да стигнеш, от която и да е точка на Перн до друга чрез между беше нужно време, колкото да преброиш до три. И отново Ф’нор се съгласи с идеята на Ф’лар да представя по-зрели младежи на Впечатването, въпреки че Старовремците не одобриха и тази практика в Уейр Бендън. Но в Името на Черупката, един по-голям младеж разбираше по-добре отговорността на положението си на ездач (дори и да идваше от Холд), беше емоционално по-зрял и не подценяваше значимостта на Впечатването с неговия Дракон. Можеше да схване обвързването в доживотен мисловен съюз, контакта на душите, пълното отъждествяване с животното си. Едно по-зряло момче не се увличаше. Знаеше достатъчно, за да компенсира недостатъчната инстинктивна и емоционална зрялост на Дракончето си. Малкото Драконче беше съвсем неразумно и ако някой глупав ученик оставяше животинчето си да яде прекалено много, после целият Уейр споделяше неговите мъки. Дори по-големите животни живееха, само в настоящето и малко се замисляха за бъдещето, както и почти не се сещаха — освен на ниво инстинкт — за миналото. И добре че беше така, помисли си Ф’нор, тъй като Драконите болезнено понасяха изгарянията на Нишките и може би ако паметта им беше по-силна или по-асоциативна, биха отказали да се бият.

Ф’нор пое дълбоко дъх и като мижеше от изпаренията, влезе в голямата кухненска Пещера. Вътре кипеше работа. Половината от женското население на Уейра трябва да беше заето в тази операция, помисли си Ф’нор, тъй като огромни котли заемаха всичките големи камини, издълбани във външната стена на Пещерата. Жените седяха около широките маси, миеха и режеха корените, от които се извличаше мехлема. Някои пресипваха готовия продукт в големи глинени гърнета. Тези, които бъркаха илача с дълги бъркалки, носеха маски на лицата си и често се извръщаха, за да бършат сълзящите си от острите пари очи. По-големите деца носеха въглища за огъня от пещерните складове и отнасяха готовите гърнета в пещерите за охлаждане. Всички бяха заети.

За щастие, нощната камина — най-близо до входа, се използваше за обичайните цели — огромната делва с клах и тенджерата със задушено се поклащаха на куките си и се притопляха върху въглищата. Точно след като Ф’нор си напълни чашата, чу че някой го извика по име. Докато се оглеждаше, видя кръвната си майка, Манора да му маха с ръка. Обикновено ведрото й лице, сега бе озадачено и загрижено.

Ф’нор послушно тръгна към огнището, където тя, Лесса и още една млада жена, която му се стори позната, макар да не знаеше откъде, разглеждаха едно малко котле.

— Моите почитания към вас, Лесса, Манора… — и той спря, като се опитваше да си спомни името на третата жена.

— Да беше запомнил Бреке, Ф’нор — каза Лесса, повдигайки вежди при неговия пропуск.

— Нима очакваш човек да вижда ясно на място с такива изпарения? — запита Ф’нор, като си бършеше ожесточено очите с ръкав.

— А, Бреке, не съм те виждал от деня, в който Кант и аз те взехме от занаятчийския ти Холд, за да Впечатиш младата Уайрънт.

— Ф’нор, ти си същият като Ф’лар — възкликна Лесса някак сприхаво. — Никога не забравяш името на Дракона, но не помниш името на ездача!

— Как е Уайрънт, Бреке? — попита Ф’нор, без да обръща внимание на Лессината намеса.

Момичето изглеждаше стреснато, но успя да се усмихне колебливо, после многозначително погледна към Манора, опитвайки се да отклони вниманието от себе си. Тя беше слаба и не много по-висока от Лесса, чийто малък ръст в никакъв случай не намаляваше авторитета и респекта, които излъчваше. Имаше, обаче, някаква свежест, лъхаща от сериозното лице на Бреке, обградено с тъмни къдрави коси, които Ф’нор намери за привлекателни. Той хареса и ненатрапчивото й благоприличие. Точно се чудеше как ли се спогажда тя с Килара — избухливата и безотговорна Стопанка на Южния Уейр, когато Лесса изведнъж почука празното гърне пред себе си:

— Виж, Ф’нор! Вътрешното покритие на гърнето се напука и обезболяващият мехлем си промени цвета.

Ф’нор подсвирна.

— Ще идеш ли при Ковача да го питаш какво покритие слага на котлите? — попита Манора. — Аз не бих се осмелила да използвам развален мехлем, но мразя да изхвърлям нещо без причина.

Ф’нор обърна гърнето към светлината. Матовото покритие бе набраздено от тънки пукнатини от едната страна.

— Виж какво е станало с мехлема! — и Лесса побутна една малка купичка към него.

Обезболяващият мехлем, обикновено кремаво жълт, сега беше станал червеникав. Доста заплашителен цвят, помисли си Ф’нор. Помириса го, топна пръста си в него и усети как кожата мигновено изтръпна.

— Действа — рече той и сви рамене.

— Да, но как ли би действал на отворена рана при изгаряне от Нишки с тази непозната субстанция вряла с него? — попита Манора.

— Добър въпрос. Ф’лар какво казва?

— О, той ли?! — деликатните черти на Лесса се изкривиха в гримаса. — Замина за Холд Лемос, за да види дали дърводелеца на Лорд Асгенар е направил листове от онази дървесна каша.

Ф’нор се ухили:

— Никога не е наблизо, когато ти трябва, а, Лесса?

Тя отвори уста, за да изрече язвителен отговор. Сивите й очи заискряха, но осъзна че Ф’нор нарочно я дразнеше.

— Същият си като него! — рече тя, като се усмихна към високия Заместник-водач, който толкова приличаше на нейния партньор. Въпреки че двамата мъже приличаха на баща си по гъстите черни коси, изразителните черти на лицата, стройните тела (Ф’нор имаше по-ъгловата и по-широка фигура, така че изглеждаше някак недовършен), те бяха различни по характер и индивидуалност. Ф’нор бе по-малко затворен и по-сговорчив от природения си брат Ф’лар, по-голям с три Оборота. Стопанката на Уейра понякога се усещаше, че гледа на Ф’нор като на придатък на брат си и може би заради това се шегуваше и закачаше с него. А тя не беше в приятелски отношения с много хора.

Ф’нор й върна усмивката и насмешливо се поклони в отговор на комплимента й.

— Добре, съгласен съм да изпълня поръчката ти и да ида до Ковачницата. Аз се водя на Поход в момента, мога да търся в Холд Талгар, както навсякъде другаде. Р’март не е и наполовина толкова сприхав, колкото някои от другите Старовремски предводители. — Той свали гърненцето от куката, надникна още веднъж вътре и като огледа набързо оживеното помещение, поклати глава:

— Ще отнеса това гърне на Фандарел, но ми се струва, че вие вече имате достатъчно мехлем да намажете Драконите във всичките шест, извинете, седем Уейра. — Той се усмихна на Бреке, защото момичето изглеждаше притеснено. Лесса ставаше сприхава, когато някаква друга работа й отвличаше вниманието от Рамот, която сега се суетеше като първескиня над последното си люпило. Това допълнително изнервяше Лесса. Необичайно бе една Стопанка от Южния Уейр да се занимава с варене на отвара в Бендън.

— Един Уейр постоянно има нужда от мехлем — каза енергично Манора.

— Това не е единственото напукано гърне — намеси се сухо Лесса. — И ако ще трябва да берем още биле, за да наваксаме това, което загубихме, то…

— В Южния Уейр расте втората реколта — предложи Бреке и се смути задето се обади.

Ала погледът, който Лесса на свой ред хвърли към Бреке, бе изпълнен с благодарност:

— Нямам намерение да ви ощетявам, Бреке, защото всеки глупак, който не може да се бие с Нишките, идва да се лекува все при вас, в Южния Уейр.

— Ще отнеса гърнето! Ще го отнеса! — шеговито ги увери Ф’нор.

— Но първо трябва да подложа нещо повече от чаша клах.

Лесса примигна към него. Погледът й се плъзна към входа, където късното следобедно слънце огряваше пода.

— Едва прехвърля пладне в Холд Телгар сега — добави той търпеливо. — Вчера цял ден бях на Поход в Южния Бол, така че режима ми е изостанал с часове — той сподави една прозявка.

— Бях забравила. Попадна ли на някой?

— На Кант дори не му трепна ухото. А сега нека се нахраня и да се махна от тая воня. Направо не знам как я търпите!

Лесса изсумтя:

— Търпим я, иначе не се траете като почнете да мрънкате, че нямате достатъчно мехлем!

Ф’нор се усмихна на Стопанката на Уейра, чувствайки удивения поглед на Бреке при тази размяна на незлобливи закачки. Той искрено харесваше Лесса като човек, не само като ездачката на Старшата Кралица на Бендън. От сърце одобряваше трайната привързаност на Ф’лар към Лесса, не само защото Рамот не би позволила на друг Дракон освен Мнемент да лети с нея. А и защото Лесса беше най-подходящата Стопанката на Уейр Бендън, така както Ф’лар — най-подходящият за Предводител. Те много си подхождаха. От това печелеше Уейра, а оттам и цял Перн. Печелеха също и трите Холда под закрилата на Бендън. После Ф’нор си спомни за враждебността на хората от Южния Бол вчера, докато не научиха, че той е бендънски ездач. Точно се канеше да спомене това на Лесса, когато Манора прекъсна потока на мислите му.

— Много съм обезпокоена от тази промяна в цвета, Ф’нор — каза. — Ето! Покажи ги на Майстор Фандарел — и тя сложи две малки гърненца в един по-голям съд. — Той съвсем точно ще види настъпилата промяна. Бреке, ще бъдеш ли така добра да сервираш на Ф’нор?

— Няма нужда — каза припряно Ф’нор и се оттегли, а гърнето се поклащаше в ръката му. Той все се дразнеше, че Манора, която бе само негова майка, така и не можа да се отърси от схващането, че той е неспособен да се оправя сам. Но, разбира се, доста бързо успя да накара хранениците си сами да се грижат за себе си, както беше сторила и неговата помайчима.

— Да не изтървеш гърнето, когато влезеш в между, Ф’нор! — беше прощалният й съвет.

Ф’нор вътрешно се усмихна. Майката си остава майка, реши той, тъй като и Лесса бе същата към Фелисън — единственото дете, което бе родила. Съвсем правилна бе практиката в Уейровете да се отглеждат храненици. Фелисън — най-подходящият момък, който бе виждал през всичките тези походи; способен да Впечати бронзов Дракон, се разбираше далеч по-добре с кротката си помайчима, отколкото би се разбирал с Лесса, ако тя го отглеждаше.

Докато си сипваше от задушеното, Ф’нор се чудеше на женската упоритост. Момичетата непрекъснато го молеха да дойдат в Уейр Бендън. Тук от тях не се очакваше да раждат дете след дете, докато се износят и остареят. Жените в Уейровете си оставаха дееспособни и привлекателни. Манора беше живяла два пъти повече, отколкото, например, последната жена на Лорд Сихър от Битра, ала в същото време изглеждаше по-млада. Е, един ездач предпочиташе да си търси сам любовниците, а не те да му се натрапват. Точно сега в Ниските Пещери имаше достатъчно свободни жени.

Клахът със същия успех можеше да мине и за лекарство. Не можа да го изпие. Набързо изгълта задушеното, като се опитваше да не усеща вкуса му. Може би ще успее да хапне нещо в Ковачницата на Холд Телгар.

— Кант! Манора има една поръчка за нас — предупреди той кафявия Дракон на излизане от Ниската Пещера. Чудеше се как жените издържаха тая миризма.

И Кант се чудеше, понеже изпаренията му пречеха да подремне на топлата тераса. Беше доволен, че се намери повод да се махнат от Уейр Бендън.

Ф’нор изплува в утринното небе над Холд Телгар и насочи кафявия Кант покрай дългата долина към разпръснатите постройки в ляво от водопада.

Слънцето осветяваше водните колела, които неспирно се въртяха, задвижвани от буйните води на каскадата, а те задвижваха чуковете в Ковачницата. Ако се съдеше по рехавия черен дим, излизащ от комините и на каменните сгради, цеховете за топене и обогатяване на метала работеха на пълни обороти.

Когато Кант се спусна по-ниско, Ф’нор видя в далечината облаци прах, което значеше че поредната доставка сурова руда пристигаше от последното пристанище на голямата Телгарска река. Идеята на Фандарел да сложи колела на шлеповете, бе съкратила наполовина времето необходимо да се превози рудата надолу по течението, от дълбоките мини на Кром и Телгар до занаятчийските работилници на Перн.

Кант избоботи за поздрав, на който моментално бе отговорено от други два Дракона — зелен и кафяв, кацнали върху една малка тераса над главната Работилница.

— Бет и Севънт от Уейр Форт — каза Кант на ездача си, но имената не бяха познати на Ф’нор.

Мина времето, когато човек можеше да познава всички Дракони и ездачи на Перн.

— Ще отидеш ли при тях? — попита той големия кафяв.

— Те са си заедно — отвърна Кант толкова натъртено, че Ф’нор се засмя.

Зелената Бет се бе оставила на ласките на кафявия Севънт. Като гледаше яркия й цвят, Ф’нор си помисли, че ездачите им не е трябвало да извеждат девойката от Уейра в това състояние. Докато той ги наблюдаваше, кафявият Дракон протегна крило и ревниво покри зелената.

Ф’нор погали хълмистия врат на Кант по първата издутина, но Драконът нямаше нужда от утеха. В края на краищата, не му липсваха партньорки, помисли си Ф’нор леко суетно. Зелените предпочитаха кафяв, който беше голям колкото повечето бронзови на Перн.

Кант се приземи и Ф’нор бързо скочи. Прахът вдигнат от крилете на Дракона, образува завеса, през която Ф’нор трябваше да мине. Под откритите навеси, които подминаваше по пътя към Работилницата, хората бяха заети с множество задачи, повечето добре познати на кафявия ездач. Той се спря до един навес, като се опитваше да проумее защо потните мъже намотаваха метална спирала върху една плоскост, когато осъзна, че материала ще се пресова за фина тел. Точно се накани да ги поразпита и забеляза намусените и неприветливи изражения по лицата им. Кимна любезно и продължи по пътя си, смутен от безразличието… не, раздразнението породено от присъствието му. Започваше да съжалява, задето се съгласи да изпълни поръчката на Манора. Ала Майстор Фандарел бе всепризнат авторитет по въпроса за металите и би могъл да каже защо големият котел най-неочаквано промени цвета на жизненоважния обезболяващ мехлем. Ф’нор разклати съда, за да се увери че двете гърнета бяха вътре и се захили на притеснения си жест. За момент изпита онова момчешко усещане за страх, че е изгубил нещо което са му поверили.

Входът към Главната Ковачница беше внушителен — през масивния портал можеха да минат едно до друго четири добичета, без да се ожулят. Дали за всички Ковачи на Перн са нужни врати като тази? — зачуди се Ф’нор, докато голямата паст на вратата го погълна с огромните си метални крила. Едновремешната Ковачница сега беше пригодена за нуждите на всички занаятчии. По грънчарските колела и тезгясите мъжете полираха, гравираха и слагаха последните щрихи върху готовите съдове. Слънчевата светлина струеше през издълбаните високо в стените на сградата прозорци. Кепенците в източната част бяха осветени от утринното слънце, а оръжията и металните изделия, по откритите лавици в средата на голямата Зала, блестяха.

Отначало Ф’нор си помисли, че неговата поява бе причина всички действия вътре да престанат, когато забеляза двама Драконови ездачи да заплашват Тери. Изненадан от напрежението в Залата, сега Ф’нор се обезпокои и от това, че Тери е център на инцидента, тъй като бе Първи помощник на Фандарел и неговия най-старши рационализатор. Без да се замисля, Ф’нор прекоси Залата, а токовете на ботушите му хвърляха искри по настилката.

— Добър ден и на теб, Тери, и на вас, господа — каза Ф’нор, като небрежно отдаде чест на двамата ездачи. — Ф’нор от Бендън, ездач на Кант.

— Б’най от Форт, ездач на Севънт — каза по-високият и по-побелелият от двамата ездачи. Явно бе възмутен от прекъсването. В едната си ръка държеше сложно инкрустиран със скъпоценни камъни поясен нож, като го пошляпваше в дланта на другата.

— Т’реб, също от Форт, ездач на Бет. И ако Кант е бронзов, дръж го настрана от нея!

— Кант не си присвоява чужди права — отговори Ф’нор като се усмихна само с устни, но си отбеляза че Т’реб е ездач, комуто любовните работи на Дракона му, силно влияеха на настроението му.

— Човек никога не знае на какво точно ги учите в Уейр Бендън — рече Т’реб с едва прикрито презрение.

— На обноски, между другото, когато говорят с Помощник-водач на ято — отговори Ф’нор все още любезен. Но Т’реб остро го изгледа, като усети леката промяна в настроението му. — Добри ми Майсторе Тери, може ли да поговоря с Фандарел?

— Той е в кабинета си…

— А ти ни каза, че не бил наблизо! — прекъсна го Т’реб и го сграбчи за престилката от кожа на уер.

Ф’нор реагира мигновено. Кафявата му ръка стисна като клещи китката на Т’реб, пръстите му се впиха в сухожилията толкова силно, че ръката на зеления ездач временно изтръпна.

Освободен, Тери отстъпи назад, очите му горяха, челюстта му се стегна.

— Има още доста какво да се желае в обноските на Форт Уейр! — каза Ф’нор, а зъбите му се оголиха в усмивка, толкова сурова, колкото и хватката, с която държеше Т’реб. Но сега пък се намеси другият ездач от Форт.

— Т’реб! Ф’нор! — И Б’най застана между двамата. — Зеленият му Дракон е много нервен. И той нищо не може да стори.

— Тогава е трябвало да си остане в Уейра.

— Бендън не може да дава акъл на Форт! — извика Т’реб, като се опитваше да мине покрай партньора си, а ръката му стоеше върху ножа на пояса.

Ф’нор отстъпи назад, като правеше усилие да се успокои. Цялата тази случка бе нелепа. Драконови ездачи не се караха на публично място. И никой не можеше да се държи по такъв начин с един Помощник-майстор. Отвън Драконите зареваха. Като не обръщаше внимание на Т’реб, Ф’нор рече на Б’най:

— По-добре се махайте оттук! Тя е много разгонена!

Но опърничавият Т’реб не можа и сега да се сдържи:

— Не ми казвай какво да правя с Дракона си, ти…

Обидата се изгуби във втория вик на Драконите, към който и Кант добави своя рев.

— Не ставай глупак, Т’реб! — каза Б’най — Хайде! Идвай!

— Нямаше да съм тук, ако ти не искаше този нож. Взимай го и да тръгваме!

Ножът, който Б’най държеше, сега лежеше на пода до крака на Тери. Занаятчията си го прибра толкова бързо, че Ф’нор едва сега проумя защо беше това напрежение одеве в Залата. Явно ездачите са се канили да си присвоят ножа, но неговата поява бе осуетила намерението им. Той беше подочул, че напоследък стават твърде много такива грабителства.

— Най-добре си вървете! — каза той на ездачите и застана пред Тери.

— Дойдохме за ножа! Ще си отидем само с него! — извика Т’реб и като се хвърли неочаквано напред, промуши се покрай Ф’нор, сграбчи ножа от ръката на Тери и изтегляйки острието, поряза палеца на ковача.

Ф’нор отново сграбчи ръката на Т’реб, като я изви, за да го принуди да пусне ножа. Т’реб издаде гъргорещ звук на ярост и преди Ф’нор да успее да се дръпне или пък Б’най да се намеси, побеснелият зелен ездач заби в рамото на Ф’нор собствения си нож, като злобно го натисна, докато острието стигна костта.

Ф’нор се олюля, усещайки гадене и болка, дочу протестния вик на Кант, дивия рев на Зелената и тръбенето на Кафявия.

— Махай го оттук! — задъхано каза Ф’нор на Б’най, докато Тери се опитваше да го задържи.

— Омитайте се! — повтори ковача със суров глас. Той настоятелно махна на другите занаятчии, които сега решително тръгнаха към ездачите. Но Б’най грубо издърпа Т’реб извън Залата. Ф’нор се възпротиви, когато Тери се опита да го заведе до най-близката пейка. И без туй бе достатъчно лошо дето ездач напада друг ездач, но Ф’нор бе още по-шокиран от това, че един ездач не обръща внимание на неотложните нужди на животното си, заради една лъскава дрънкулка.

Сега вече в пронизителния вой на зелената звучеше истинска тревога. На Ф’нор му се искаше Т’реб и Б’най да се качват на Драконите си и да се махат. Една сянка се мярна до големия портал на Ковачницата. Беше Кант, който уплашено мънкаше. Изведнъж гласът на зелената стихна.

— Отидоха ли си? — попита Ф’нор Дракона.

— Надалече — отговори Кант, като проточи шия, за да погледне ездача си. — Ти си ранен.

— Добре съм. Добре съм — излъга го Ф’нор и се отпусна в прегръдката на изплашения Тери. Губейки съзнание, усети, че го вдигат, а после почувства и твърдата пейка под гърба си, преди зашеметяващият шок и болката да го надвият. Последната му съзнателна мисъл бе, че Манора ще се ядоса, задето той първо не се срещна с Фандарел.

Глава II

Вечер (Уейрфортско време)

Среща на Предводителите в Уейр Форт

Когато Мнемент изникна от между над Уейр Форт, се оказа, че е толкова високо в небето, че Уейра се виждаше като едва забележима точица в тъмнеещата долу земя. Изненаданото възклицание на Ф’лар секна от острия студен въздух, опарил дробовете му.

— Трябва да бъдеш спокоен и хладнокръвен — каза Мнемент, като думите му се сляха с възклицанието на ездача. — Ти трябва да контролираш тази среща! — и бронзовият Дракон започна спираловидно да се спуска към Уейра.

Ф’лар знаеше, че когато Мнемент използва такъв заповеден тон, никакви забележки не биха могли да променят държанието му. Той се учуди на неочакваната инициативност на голямото животно. Ала бронзовият Дракон бе наистина прав.

Ф’лар нямаше да постигне нищо, ако се нахвърли върху Т’рон и другите предводители на Уейрове, за да изкопчи възмездие за своя ранен Помощник-водач; или пък ако покажеше, че се дразни от скритата обида, съдържаща се в определянето на часа на срещата. Като предводител на Уейра на виновния ездач, Т’рон забави отговора си до Ф’лар, любезно помолил за среща на всички Водачи, на която да се обсъди неприятния инцидент в Работилницата. Когато най-после отговорът на Т’рон пристигна, се оказа, че срещата е определена за времето, когато застъпва първия наряд по уейрфортско време, или полунощ по бендънско време. Това бе възможно най-неприемливият час за Ф’лар, а несъмнено и за другите източни Уейрове — Игън, Иста, та дори и Телгар. Д’рам от Иста Уейр и Р’март от Телгар, а вероятно и Г’нариш от Игън би трябвало да скастрят Т’рон за този час, въпреки че тяхната часова разлика не бе така голяма, както тази на Уейр Бендън.

Значи Т’рон искаше да извади Ф’лар от равновесие и да го ядоса. Следователно, Ф’лар трябва да бъде самата любезност. Ще се извини на Р’март, Д’рам и Г’нариш задето ги е обезпокоил, давайки да се разбере, че Т’рон бе определил този неудобен час.

Главният аргумент на вече спокойния Ф’лар нямаше да бъде атаката върху Ф’нор, а нарушаването на две от най-важните уейрски правила, правила които трябваше да са така вкоренени в съзнанието на всеки един ездач, че неспазването им да бъде изключено.

Беше абсолютно немислимо един ездач да извежда зеления си Дракон или Кралица от Уейра, ако тя е на път да излети за любовен полет. Нямаше никакво значение, че зелените Дракони са стерилни защото дъвчат огнен камък. Неудържимият им сексуален глад можеше да афектира и най-нечувствителния човек. Разгонената женска дава изключително силен израз на чувствата си. Някой зелено-кафяви двойки бяха също толкова шумни колкото и бронзово-златните. Добичетата в техния район направо побесняваха, а домашните и уеровите птици изпадаха в дива истерия. Реакциите на несвикнали млади хора, податливи на това влияние, често бяха непредвидими. Състоянието на Драконите при разгонване не притесняваше хората от Уейровете, тъй като те нямаха толкова силни сексуални задръжки. Не, не може да се извежда Дракон извън Уейра в такова състояние.

Ала за Ф’лар не бе приемлива идеята, че нападението на ездача е било предизвикано от състоянието на Дракона му. От момента, в който ездачите се научаваха да влизат с Драконите си в между, те биваха приучавани да избягват ситуации, в които може да се стигне до дуел, особено откакто дуелът бе възприет като обичай сред Занаятите и Холдовете. Всякакви разногласия между ездачи трябваше да се решават без кръв и това да става в рамките на Уейра. Драконите се самоубиваха, когато ездачите им умираха. А обикновено животното се паникьосваше, ако ездачът му беше тежко ранен или изпаднеше за дълго в безсъзнание. Почти бе невъзможно човек да се справи с един обезумял Дракон, а смъртта на Дракона силно разстройваше целия негов Уейр. Затова въоръженият дуел, който можеше да доведе до нараняване или убийството на Дракон беше абсолютно забранен.

Съдейки по показанията, които Ф’лар получи от Тери и другите свидетели, то днес един ездач от Уейр Форт преднамерено бе нарушил горните две основни правила. Ф’лар не изпита задоволство от факта, че виновният ездач е от Уейр Форт, въпреки че това поставяше Т’рон като Водач в много неизгодна позиция. А тъкмо той беше най-големия критик на свободните разбирания на Бендън относно някои стари традиции. Ф’лар можеше да поспори, доколко неговите нововъведения бяха в нарушение на основните принципи на Уейра, макар петте Старовремни Уейрове категорично да отхвърляха всяко предложение, идващо от Бендън. А Т’рон роптаеше най-много срещу „възмутителните“ маниери на съвременните холдъри и занаятчии, така различни — по-малко раболепни, поправи се Ф’лар — от мълчаливите холдъри и занаятчии в миналото. Би било интересно, размишляваше Ф’лар, да се види как традиционалистът Т’рон ще оправдае действията на ездачите си, нарушили далеч по-важни за един Уейр правила. Та нали Ф’лар бе предлагал по-малки компромиси.

Здравият разум диктуваше политиката на Ф’лар, когато преди осем Оборота разреши на избрани младежи от Холдове и Занаяти да участват във Впечатванията. Причината бе, че нямаше достатъчно момчета в Бендън, които да съответстват на броя на яйцата. Ако Старовремците бяха разрешили свободен любовен полет на младите си Кралици с Бронзови от другите Уейрове, те щяха да получат яйца големи, колкото Бендънските и несъмнено повече златни. Разбира се, Ф’лар си даваше сметка как се чувстваха Старовремците. Бронзовите Дракони в Бендън и Южния Уейр бяха по-големи от Бронзовите на Старовремците. Следователно, техните Кралици биха ги предпочели. Но, в Името на Черупката, Ф’лар не бе предлагал тази практика да се въведе за старшите Кралици. Не бе възнамерявал да дразни Старовременните предводители на Уейрове с преимуществата на съвременните бронзови Дракони. Макар да знаеше, че те само биха спечелили от приток на свежа кръв сред Драконите си. А не би ли било от полза за всички Уейрове и едно такова подобрение?

Въпрос на чиста дипломация бе да кани холдъри и занаятчии на Впечатванията. Нямаше човек на Перн, който тайничко да не се блазнеше от идеята, че е способен да Впечати Дракон. Че би могъл цял живот да се радва на любовта и трайното обожание на тези големи и нежни животни. Че би могъл да прекоси Перн за един миг, яхнал своя Дракон. Че никога няма да понася самотата, която бе обичайно състояние на повечето хора. Независимо дали човек имаше роднина, който пряко участва във Впечатването, за него бе важна самата тръпка да присъства, да стане свидетел на този „мистериозен обред“. Ф’лар бе забелязал, че хората придобиваха особено самочувствие, обладани от надеждата, че щастието да Впечатат Дракон може да се усмихне на някои от тях без да са родом от Уейр. А Холдовете под защита на Уейровете, трябваше по-добре да опознаят ездачите, от които зависеха живота и прехраната им, помисли си Ф’лар.

По времето, когато Бендън беше единственият Уейр на Перн, бе възприета практиката да се назначават Дракони-известители към всеки по-голям Холд или Работилница. Мярката се оказа добра, понеже северният континент бе огромен. Бяха нужни дни, за да стигнат съобщения от единия край до другия. Менестрелската система на оповестяване с барабани значително отстъпваше пред възможностите на един Дракон, който можеше да прехвърли себе си, ездача си, както и автентичното съобщение мигновено навсякъде из планетата.

Ф’лар също си даваше ясна сметка за опасностите, които изолацията можеше да донесе. В дните, когато отново започнаха да валят Нишки — нима бе само преди седем Оборота? — Уейр Бендън беше с вързани ръце именно поради тази изолация и цялата планета бе кажи-речи обречена. Както Ф’лар горещо желаеше Драконовите хора да бъдат по-достъпни и по-приятелски настроени, така Старовремците бяха обсебени от желанието за уединение. Което пък само подготвяше почвата за инциденти като днешния — Т’реб, яхнал своята разгонена Зелена, нахълтал в Ковачницата и заповядал на занаятчията да му предаде предмет изработен по поръчка на един влиятелен Лорд.

Повече разочарован, отколкото желаещ мъст, Ф’лар усети, че Мнемент се спуска бързо към назъбения връх на Уейр Форт. Звездните Камъни и стражевият ездач се очертаха на светлината на залеза. Зад тях се виждаха силуетите на други три Бронзови, единият, близо с половин опашка по-дълъг от другите два. Това трябва да е Орт, което ще рече че Т’бор вече е пристигнал от Южния Уейр. Но защо са само три? Кой още не беше дошъл?

— Салт от Високите Хълмове и Брант с Р’март от Уейр Телгар отсъстват — информира го Мнемент.

Значи Високите Хълмове и Телгар липсват? Е, Т’къл от Високите Хълмове винаги закъсняваше нарочно. Все пак е странно — този язвителен Старовремец би имал повод да злорадства тази вечер. Щеше да има възможност да се заяжда и с Ф’лар и с Т’бор, а би се насладил докрай и на поражението на Т’рон. Между Ф’лар и намусения мургав предводител на Високите Хълмове никога не бе имало приятелски отношения. Чудеше се дали затова Мнемент никога не споменаваше името на Т’къл. Драконите обикновено пренебрегваха имената на хората, когато не харесваха притежателя. Ала един Дракон да не назове по име един Предводител на Уейр, бе наистина необичайно.

Ф’лар се надяваше Р’март от Телгар да дойде. Той и Г’нариш от Игън бяха най-младите от Старовремците, а и най-малко закостенели. Имаха обаче склонността да застават на страната на своите съвременници в повечето спорове срещу Ф’лар и Т’бор. Но напоследък Ф’лар забелязваше, че двамата симпатизираха на някои негови предложения. Би ли могъл да използва този факт като предимство днес… Тази вечер? Щеше му се Лесса да можеше да дойде с него, понеже тя беше способна да оказва мисловно въздействие върху противниците си и можеше да влиза в контакт с другите Дракони. Но трябваше да внимава, тъй като ездачите можеха да заподозрат, че са манипулирани. Мнемент вече бе в Конуса на самия Уейр Форт и се отправи към терасата на Старшата кралица. Фидрант на Т’рон не беше тук, за да пази Кралицата на партньорката му, както правеше Мнемент. Или може би Мардра, Старшата на Уейра я нямаше. Тя също толкова бързо, колкото и Т’рон намираше за какво да се докачи и спори, въпреки че някога не беше толкова сприхава. В онези първи дни, когато Уейровете дойдоха в тяхното време, тя и Лесса бяха много близки. Но приятелството на Мардра постепенно се превърна в силна омраза. Мардра бе хубавица, със закръглено силно тяло и докато не беше и наполовина толкова дашна, както Килара от Южния Уейр, тя беше много търсена от бронзовите ездачи. По природа имаше собственически наклонности и, както Ф’лар по-късно осъзна, не бе особено интелигентна. Лесса, нежна и странно чаровна, вече бе легенда, заради онзи грандиозен поход между времената. Тя несъзнателно отвличаше вниманието от Мардра. Мардра очевидно не бе отчела факта, че Лесса не се и опитваше да съблазнява който и да било от любимците й и изобщо не флиртуваше с мъжете (за което Ф’лар бе изключително доволен). А като се прибави и нелепото обстоятелство за техния общ Руатски произход, Мардра започна да питае омраза към Лесса. Тя сякаш чувстваше, че Лесса — единствената оцеляла от този Род — нямаше право да прехвърля правата си върху Холд Руат в полза на младия Лорд Джаксъм. Не че една стопанка на Уейр можеше да притежава Холд или пък би желала. А изворите на омразата на Мардра към Лесса бяха несъстоятелни. Лесса нямаше контрол върху красотата си нито бе имала реален шанс да оглави Холд Руат. Съвсем правилно бе, че жените не бяха допуснати на тази среща. Сложи Мардра в една стая с Лесса и ето ти проблеми! Добави и Килара от Южния Уейр, която много обичаше да създава дрязги, водена от елементарното удоволствие да привлече вниманието на останалите, като ги предизвиква, и нищо няма да бъде постигнато. Надира от Игън Уейр харесваше Лесса, но някак безучастно. Бедела от Уейр Телгар беше тъпа, а Фана от Иста — мълчалива. Мерика от Високите Хълмове беше също толкова намусена, колкото и Предводителят на Уейра й Т’къл.

Тази работа трябваше да я свършат мъже!

Ф’лар благодари на Мнемент, докато слизаше по топлото му рамо към терасата. Препъваше се, защото токовете на ботушите му се закачаха в неравностите на скалите по ръба.

Т’рон можеше поне да постави светилници, помисли си гневно Ф’лар, но се овладя. Още един номер, за да доведе човек до възможно най-инертно състояние.

Лорант, Старшата драконова кралица на Уейр Форт, тържествено поздрави Ф’лар при влизането му в главната зала на Уейра. Той приветливо отвърна на поздрава и потисна облекчението си, че няма никаква следа от Мардра. Щом Лорант е така официална, значи Мардра не е в настроение. Несъмнено жената сега се мусеше зад завесата между Уейра и спалнята. Може би този неудобен за среща час да е бил нейна идея. Беше след часовете за вечеря в Западното крайбрежие и също твърде късно за нещо повече от вино за тези от по-късните часови зони. Така тя избягваше необходимостта да се прави на домакиня.

Лесса никога не би прибягнала до такава подла стратегия. Ф’лар знаеше колко пъти импулсивната Лесса отвръщаше остро, когато Мардра снизходително я поучаваше. Всъщност Лессиното търпение спрямо надменната Стопанка на Форт беше учудващо, като се има предвид избухливостта й. Ф’лар предполагаше, че неговата партньорка се чувства отговорна за отделянето на Старовремците от дома им. Но крайното решение да се преместят напред във времето си беше тяхно.

Е, щом от признателност Лесса можеше да понася високомерието на Мардра, то Ф’лар би се опитал да се спогажда някак си с Т’рон. Той знаеше как успешно да се сражава с Нишките и в началото Ф’лар научи доста от него. Така, в преднамерено приветливо състояние на духа, той тръгна по малкия коридор към Съвещателната зала на Уейр Форт.

Т’рон, който седеше на големия каменен стол начело на масата, поздрави Ф’лар с вдървено кимване. Светлината на огънчетата по стената хвърляше сенки, които още повече изкривяваха суровото и набраздено лице на Старовремеца. Ф’лар силно бе поразен от констатацията, че този мъж никога не бе учил друго, освен да се бие с Нишки. Трябва да е бил роден, когато Червената Звезда е започвала онова продължило петдесет Оборота Преминаване около Перн и се е бил с Нишките, докато Звездата завърши обиколката си. А после последва Лесса във времето. Човек може страхотно да се умори от битките с Нишките само за някакви си седем кратки Оборота. Ф’лар спря тази насока на мислите си. Д’рам от Иста Уейр и Г’нариш от Игън също се задоволиха само с кимване. Т’бор, обаче сърдечно поздрави Ф’лар, а очите му светнаха от възбуда.

— Добър вечер, господа! — каза Ф’лар на всички. — Извинете, че ви откъснах от работите или почивката ви с тази молба за спешно свикване на всички Предводители, но не можеше да се чака до обичайното ни Събиране по Слънцестоене.

— Аз ще ръководя срещата във Форт Бендън — изрече Т’рон със студен, груб глас. — Ще изчакам Т’къл и Р’март, преди да обсъдя твоята… твоята жалба.

— Съгласен.

Т’рон се втренчи във Ф’лар, сякаш не този бе отговорът който очакваше и се бе подготвил за спор, който така и не се състоя. Ф’лар кимна на Т’бор, докато заемаше мястото си до него.

— Ще кажа така, Бендън — продължи Т’рон. — Следващият път, когато решиш да ни измъкнеш най-внезапно от Уейровете ни, първо ще се обръщаш към мен. Форт е най-старият Уейр на Перн. Недей така безотговорно да разпращаш куриери до всички.

— Не мисля, че Ф’лар е действал безотговорно — рече Г’нариш очевидно изненадан от становището на Т’рон. Г’нариш беше набит млад мъж, няколко Оборота по-млад от Ф’лар и най-младия от Старовременните Предводители. — Всеки Предводител на Уейр може да свика обща среща, ако обстоятелствата го налагат. В този случай е точно така.

На това място, Г’нариш наблегна с рязко кимване и като видя как навъсено го изгледа Водача на Форт, добави:

— Така де!

— Твоят ездач е започнал пръв, Т’рон — каза Д’рам с твърд глас. Той беше висок мъж и с възрастта ставаше все по-мършав, но невероятната му рижава грива беше леко прошарена около слепоочията. — Ф’лар е действал в правото си.

— А ти избра времето и мястото, Т’рон — изтъкна Ф’лар с уважение.

Т’рон още повече се намръщи.

— Ще ми се Телгар да бе дошъл — каза той с нисък, раздразнен глас.

— Малко вино, Ф’лар? — предложи Т’бор, почти злобна усмивка заигра на устните му, защото би трябвало още в началото да го предложи. — Разбира се, не е Бендънско, но не е лошо. Не е лошо!

Ф’лар хвърли дълъг предупредителен поглед към Т’бор, докато поемаше предложената му чаша. Но Предводителят на Южния Уейр наблюдаваше как ще реагира Т’рон. Холд Бендън не даваше винен десятък от прочутите си изби така щедро на другите Уейрове, както на този, който бранеше земите му.

— Кога ще опитаме някои от ония вина на Южния Уейр, които толкова хвалиш, Т’бор? — попита Г’нариш, като инстинктивно се опитваше да намали растящото напрежение.

— Ние, разбира се, точно влизаме в есенния сезон — каза Т’бор, като се опитваше да прозвучи така, сякаш Форт трябва да се обвинява за студа отвън и вътре в Уейра. — Обаче, се надяваме да започнем преработката по-скоро. Ще раздадем това, което успеем да опазим от вас, северняците.

— Какво искаш да кажеш? Какво да опазите? — попита Т’рон и сурово погледна Т’бор.

— Е, Южният се превръща в санаториум за всеки ранен ездач и на нас ни трябва значително количество в наличност, за да удавим мъката им както подобава. Южният Уейр се издържа сам, не забравяйте това!

Ф’лар настъпи Т’бор по ботуша, докато се обръщаше към Д’рам и го запита как е минало последното Мътене.

— Много добре, благодаря — отговори любезно Д’рам, но Ф’лар знаеше, че по-възрастният от него мъж не обичаше фамилиарниченето.

— Мират на Фана снесе двадесет и пет и гарантирам, че ще имаме половин дузина бронзови.

— Бронзовите на Иста са най-бързите на Перн — рече сериозно Ф’лар.

Когато чу, че Т’бор неспокойно се размърда до него, той бързо се свърза с Мнемент с тихото:

— Помоли Орт да помоли Т’бор да внимава какво говори. Д’рам и Г’нариш не трябва да се настройват срещу нас! — а на глас изрече:

— Един Уейр никога не може да има твърде много добри Бронзови, само за да ощастливява Кралиците — той се облегна назад, като с крайчеца на окото си наблюдаваше Т’бор, за да види реакцията му, когато Драконите завършват предаването на съобщението. Т’бор изведнъж леко потръпна, после сви рамене, а погледът му се премести от Д’рам към Т’рон и се върна на Ф’лар. Изглеждаше повече непокорен, отколкото готов да помага. Ф’лар се обърна към Д’рам:

— Ако имате нужда от подходящи момчета за Зелените ви Дракони, има един момък…

— Д’рам спазва традицията, Бендън — намеси се Т’рон. — Момчета от Уейровете са най-добри за Драконите. Особено за Зелените.

— О! — Т’бор изгледа кръвнишки Т’рон.

Д’рам припряно прочисти гърлото си и каза с твърде силен глас:

— Случи се така, че имаме цяла група подходящи момчета в нашите Ниски Пещери. След последното Впечатване в Уейра на Г’нариш останаха няколко, които той предложи да прехвърли в Уейр Иста. Така че, благодаря за любезността, Ф’лар. Много щедро наистина, като се има предвид, че сега в Бендън също се втвърдяват яйца. А както чувам има и Златно?

В тона на Д’рам нямаше и следа от завист за поредното Кралско яйце в Уейр Бендън. А Мират на Фана не беше снесла дори и едно Златно яйце, откакто бе дошла от старото време.

— Всички знаем щедростта на Бендън — изрече Т’рон подигравателно. Очите му се стрелкаха из стаята, избягвайки погледа на Ф’лар. — Той предлага помощ навсякъде. И се меси, където не е нужно!

— Не бих нарекъл това, което стана в Ковачницата „намеса“ — рече Д’рам, а лицето му придоби начумерено изражение.

— Мислех, че ще чакаме Т’къл и Р’март — каза Г’нариш, поглеждайки загрижено към коридора.

Значи Д’рам и Г’нариш, замисли се Ф’лар, са разтревожени от днешната случка.

— Т’къл е известен повече със срещите, които пропуска, отколкото с тези, които посещава — отбеляза Т’бор.

— Р’март винаги идва — каза Г’нариш.

— Да, но и двамата не са тук. И повече няма да чакам да им дойде кефа — обяви Т’рон, като се изправи.

— Тогава по-добре извикай Б’най и Т’реб — предложи Д’рам и тежко въздъхна.

— Те не са в състояние да дойдат на срещата — Т’рон изглеждаше изненадан от предложението на Д’рам. — Техните Дракони точно се върнаха от любовен полет при залез-слънце.

Д’рам се вторачи в Т’рон:

— Тогава защо определи срещата за тази вечер?

— По настояване на Ф’лар.

Т’бор се надигна да протестира, преди Ф’лар да успее да го спре, но Д’рам му махна да сяда и строго припомни на Т’рон, че сам той бе определил часа, а не Ф’лар от Бендън.

— Вижте, и без това сме тук — изрече Т’бор, като ядосано удари с юмрук по масата. — Хайде по-бързо да свършваме с това! В Южния Уейр сега е късна доба. Бих искал…

— Аз ръководя срещите в Уейр Форт, Южен! — каза Т’рон със сдържан глас, въпреки че усилието да обуздае гнева си си пролича от искрящите очи и пламтящото му лице.

— Тогава води! — отговори Т’бор. — Кажи ми защо един Зелен ездач е извел Дракона си от вашия Уейр по време, когато тя е била много разгонена?

— Т’реб не е знаел, че е била толкова…

— Глупости! — вметна Т’бор, гледайки свирепо Т’рон. — Ти все ни разправяш какъв голям традиционалист си и колко добре са обучени твоите ездачи. Така че не ми приказвай, че опитен ездач като Т’реб, не може да прецени състоянието на животното си.

Ф’лар си помисли, че не му е нужен помощник като Т’бор.

— Зелените си променят цвета доста очевидно — рече Г’нариш с известна неохота, както забеляза Ф’лар. — Обикновено цял ден преди да излетят за чифтосване.

— Но не и през пролетта — бързо изтъкна Т’рон. — Не и когато е изгубила апетит след изгаряне от Нишки. Това може да се случи много бързо. Както и стана. — Т’рон говореше високо сякаш силата на гласа му би ги убедила по-успешно от здравината на логиката му.

— Това се случва — бавно призна Д’рам, клатейки глава нагоре-надолу, преди да се обърне и види какво мисли Ф’лар.

— Приемам, че е възможно — отговори Ф’лар, като гледаше да задържи гласа си равен. Видя, че Т’бор отвори уста, за да протестира и го ритна под масата. — Обаче, според показанията на Майстор Тери, моят ездач неколкократно е настоял Т’реб да изведе Дракона си. А той си държал на своето да… да получи този нож.

— И ти уважаваш повече думата на човек от простолюдието отколкото тази на един ездач? — подскочи Т’рон при изявлението на Ф’лар, а лицето му изразяваше престорено възмущение и недоверие.

— Какво би спечелил един занаятчия, — и Ф’лар наблегна на титлата — давайки фалшиви показания?

— Тия ковачи са известни като най-големите скъперници на Перн — отговори Т’рон, сякаш това бе лично оскърбление. — Те са най-некоректни от всички занаятчии, когато дойде време да си платят честно десятъка.

— Един скъпоценен поясен нож не е предмет на облагане.

— Че каква е разликата, Бендън? — попита Т’рон.

Ф’лар отново изгледа Предводителя на Форт. Значи Т’рон се опитва да прехвърли вината върху Тери! Тогава знаеше, че ездача му е виновен. Защо просто не го признае и не го накаже? Ф’лар искаше да е сигурен, че такъв инцидент няма да се повтори.

— Разликата е, че този нож е бил изработен за Лорд Ларад от Телгар като дар за Лорд Асгенар от Холд Лемос по случай сватбата му след шест дни. Ножът не е бил на Тери, че да го дава или да го задържа. Той вече е принадлежал на един Владетел. Следователно, ездачът е бил…

— Естествено, че ще си с тоя ездач, Бендън — прекъсна го Т’рон с крива усмивчица. — Но за един ездач, един Предводител да вземе страната на Лорд срещу ездач… — и Т’рон се обърна към Д’рам и Г’нариш с безпомощно свиване на рамене.

— Ако Р’март беше тук, ти щеше да… — започна Т’бор. Д’рам му направи знак да млъкне.

— Ние не обсъждаме имоти и собственост, а това, което изглежда е грубо нарушение на дисциплината на Уейра — каза той с глас който заглуши протеста на Т’бор.

— Обаче, Ф’лар, ти наистина ли признаваш че Зелена, загубила апетит след изгаряне от Нишки, може внезапно и без предупреждение да се разгони?

Ф’лар усети, че Т’бор го подтиква да отрече такава възможност. Знаеше, че е допуснал грешка, дето изтъкна, че ножа е бил направен по поръчка за един Лорд. И че взе страната на Холд, необвързан с Уейр Бендън. Р’март трябваше да бъде тук, за да говори от името на Лорд Ларад. Значи Ф’лар бе проиграл шансовете си. Инцидентът толкова бе разстроил Д’рам, че той преднамерено си затваряше очите за фактите и търсеше всевъзможни смекчаващи вината обстоятелства. Ако Ф’лар би го принудил да види нещата ясно, щеше ли да докаже нещо на човек, нежелаещ да повярва, че Драконов ездач може да бъде виновен или да сгреши? Щеше ли да накара Д’рам да признае, че Занаятчиите и Лордовете също имат привилегии?

Той дълбоко пое дъх, за да овладее гнева, породен от безсилието което изпитваше:

— При тези условия трябва да призная, че е възможно една Зелена да се разгони, без да предупреди — до него Т’бор изруга под мустак. — Но точно поради тази причина Т’реб е трябвало да знае и да задържи своя Дракон в Уейра.

— Но Т’реб е ездач на Форт — започна Т’бор гневно, скачайки на крака. — И аз достатъчно пъти съм повтарял, че…

— Нарушаваш реда, Южен! — изрече високо Т’рон, като свирепо гледаше Ф’лар, а не Т’бор. — Не можеш ли да контролираш ездачите си, Ф’лар?

— Стига вече, Т’рон! — извика Д’рам и скочи на крака.

Докато двамата Старовремци гневно се гледаха, Ф’лар измърмори настоятелно на Т’бор:

— Не виждаш ли, че се опитва да ни ядоса? Не губи контрол!

— Ние се опитваме да уредим инцидента, Т’рон, — продължи твърдо Д’рам — а не да го усложняваме с неуместни забележки. След като ти си замесен в тази работа, може би е по-добре аз да ръководя срещата. С твое разрешение, разбира се, Т’рон.

За Ф’лар това беше мълчаливо признание, че Д’рам, колкото и да не му се искаше, все пак бе разбрал колко сериозен е инцидентът. Истинският Предводител се обърна към Ф’лар, а кафявите му очи бяха засенчени от безпокойство. Ф’лар таеше някаква надежда, че Д’рам може да е прозрял пречките, които издигаше Т’рон, ала следващите думи на Старовремеца го извадиха от заблуждението му:

— Не съм съгласен с теб, Ф’лар, че Занаятчията е постъпил правилно. Не, остави ме да довърша! Ние дойдохме на помощ във вашето тежко време като очаквахме да бъдем възнаградени за това и да ни помагате по най-добрия начин, но от обноските и от десятъка, отдаван на Уейровете от Холдовете и Занаятите, има какво още да се желае. Перн е много по-продуктивен, отколкото преди четиристотин Оборота, а в същото време това богатство не проличава в десятъка. Населението е четири пъти повече, отколкото по наше Време и съществува много повече обработваема земя. Това е една тежка отговорност за Уейровете и… — той спря и тъжно се усмихна. — Аз май се отплеснах. Достатъчно е да се каже, че щом един ездач е попаднал на нож, който му харесва, Тери е трябвало да му го подари. И то, както подобава — без въпроси и без колебания.

— Тогава… — и лицето на Д’рам леко се проясни. — Т’реб и Б’най щяха да си тръгнат преди Зелената да се разгони съвсем и Ф’нор не би се забъркал в такъв непочтен публичен скандал. Да, всичко е съвсем просто — и Д’рам изправи рамене сякаш за да намести тежестта от взетото решение. — Първата грешна постъпка е била от страна на занаятчията — той погледна към всеки един сякаш никой от тях не носи отговорност за това, което един занаятчия може да извърши. — Т’бор избягна погледа му и шумно удари с токове в каменния под.

Д’рам отново пое дълбоко дъх. Ф’лар горчиво недоумяваше дали приемането на едно такова решение не би създало бъдещи проблеми?

— Ние, разбира се, не можем да позволим да се повтори случай, в който една Зелена се извежда извън Уейра си, когато е разгонена. Или ездачи да се дуелират…

— Въобще не е имало дуел! — думите сякаш експлодираха от Т’бор.

— Т’реб е нападнал Ф’нор без предупреждение и го е промушил. Ф’нор дори не е изваждал ножа си. Това не е никакъв дуел! Това е нападение без предупреждение…

— Ездач, чиято Зелена е разгонена, не е отговорен за постъпките си — каза Т’рон високо, така че заглуши Т’бор.

— Да, но това е Зелена, която въобще не е трябвало да бъде извеждана от Уейра си, без значение как ще се опиташ да заобиколиш истината, Т’рон — каза Т’бор побеснял от безсилие. — Първата грешна постъпка е на Т’реб, не на Тери.

— Тишина! — вика на Д’рам го застави да млъкне, а Лорант ядосано се обади от Уейра си.

— Това е то! — възкликна Т’рон и се изправи. — Не искам да разстройвам Старшата си кралица. Получи се срещата, Бендън, и твоето… твоята жалба бе разгледана. Закривам срещата!

— Закриваш я? — повтори изненадано Г’нариш — но… но нищо не е свършено. — Предводителят на Игън погледна озадачено от Д’рам към Т’рон. — А ездачът на Ф’лар е бил ранен. Ако нападението е било…

— Колко лошо е ранен човекът? — попита Д’рам, като бързо се извърна към Ф’лар.

— Чак сега попита! — извика Т’бор.

— За щастие… — и Ф’лар предупредително хвърли суров поглед към Т’бор преди да се обърне към Д’рам, за да му отговори — раната не е сериозна. Той няма да изгуби способността да използва ръката си.

Г’нариш пое дъх със свистене:

— Мислех, че само е бил одраскан. Смятам, че ние…

— Когато Драконът на Ездача е разгонен… — започна Д’рам, но спря, когато видя яростта изписана на лицето на Т’бор и студеното изражение на Ф’лар. — Един Драконов ездач никога не бива да забравя отговорността към своя Дракон и своя Уейр! Това не бива да се случва отново. Ти, разбира се, ще говориш с Т’реб, Т’рон?

Т’рон леко разшири очите си при въпроса на Д’рам:

— Да говоря с него? Можеш да си сигурен, че няма да е обикновен разговор! Също и с Б’най!

— Хубаво — рече Д’рам с вид на човек, който е разрешил справедливо един сложен проблем. Той кимна към останалите. — Ще бъде разумно, ако ние, Предводителите на Уейрове, предупредим всичките си ездачи да внимават такъв случай да не се повтори. Накарайте ги да бъдат внимателни! Съгласни ли сте? — той продължи да кима, сякаш за да спести усилията на останалите. — И без това е достатъчно трудно да се работи с някои от тези високомерни Холдове и Занаятчии, без да им се даде повод да ни обвинят в нещо. — Д’рам въздъхна дълбоко и почеса главата си. — Никога не съм разбирал как простолюдието може да забрави колко много дължи на Драконовите ездачи!

— Човек научава много нови неща за четиристотин Оборота — отвърна Ф’лар. — Идваш ли, Т’бор? — прозвуча съвсем като команда.

— Моите почитания към вашите Стопанки на Уейрове, ездачи! Лека нощ!

Той излезе от съвещателната Зала. Т’бор вървеше плътно зад него, като ругаеше яростно, докато стигнат до външния коридор към терасата на Уейра.

— Този стар глупак греши, Ф’лар, и ти го знаеш!

— Очевидно е.

— Тогава защо не му…

— Да му натрия носа ли? — довърши Ф’лар, като спря и се обърна към Т’бор в мрака на коридора. — Ездачи на Дракони не се бият! Особено Предводителите!

Т’бор изпусна силно възклицание на върховно възмущение.

— Как можа да пропуснеш такава възможност? Като си помисля за времето, когато те критикуваха… Критикуваха нас… — Т’бор спря. — „Никога не съм можел да разбера как може простолюдието да забрави за всичко онова, което дължи на Драконовите ездачи“? — Т’бор изимитира надутата интонация на Д’рам. — Дали наистина иска да знае…

Ф’лар стисна Т’бор за рамото, когато реши, че чувствата на младия мъж стават прекалено силни.

— Как да кажеш нещо на човек, който не иска да слуша? Дори не можем да го накараме да признае, че Т’реб е сгрешил. Т’реб! Не Тери. Не и Ф’нор. Но не мисля, че ще има още един такъв пропуск и точно това ме тревожи най-много.

— Какво? — Т’бор озадачено изгледа Ф’лар.

— Това, че такъв инцидент е могъл въобще да се случи ме тревожи много повече, отколкото кой е крив и защо.

— Логиката ти е също толкова неразбираема, колкото и тази на Т’рон.

— Просто е. Драконовите ездачи не се бият. Предводителите не могат. Т’рон се надяваше аз да подивея дотолкова, че да загубя контрол. Мисля, че той се надяваше да го нападна.

— Едва ли говориш сериозно! — Т’бор беше направо потресен.

— Помни, че Т’рон се смята за старши Предводител на Уейр на Перн и следователно за непогрешим.

Т’бор издаде силен звук. Въпреки това, Ф’лар се засмя.

— Невероятно е, — продължи той — но никога не съм имал повод да го предизвиквам. И не забравяй, че Старовремците ни научиха на много неща за боя с Нишките, които ние със сигурност не знаехме.

— Ха, нашите Дракони са много по-големи от тези на Старовремците!

— Това не е най-важното, Т’бор. Ти и аз, съвременните Водачи, имаме някои очевидни преимущества пред тях — размер на Драконите, броя на Кралиците, които нямаме интерес да споменаваме, защото това само допълнително би влошило отношенията. Все пак, ние не можем да се бием с Нишките без Старовремците. Ние повече имаме нужда от тях, отколкото те от нас. — Ф’лар горчиво се усмихна на Т’бор. — Д’рам частично бе прав. Един Драконов ездач никога не трябва да забравя своята отговорност. Когато Д’рам каза „към своя Дракон, към своя Уейр“ — той сбърка. Нашата изначална и основна отговорност е към Перн и към хората, които разчитат на нашата защита.

Те бяха стигнали до терасата и видяха как Драконите им скочиха от хълма, за да ги посрещнат. Пълен мрак цареше вече над Уейр Форт, което подсилваше умората, обзела Ф’лар.

— Ако Старовремците са се затворили в себе си, то ние — Бендън и Южен — не можем да го направим. Ние познаваме нашето Време, разбираме нашите хора. И някак ще трябва да накараме Старовремците също да ги разберат.

— Да, но Т’рон не беше прав!

— А ние по-прави ли щяхме да бъдем, ако го бяхме принудили да го признае?

Т’бор преглътна гневния си отговор и Ф’лар се надяваше, че недоволството му се разсейваше. Добро сърце имаше Предводителят на Южния Уейр. Той беше чудесен ездач, великолепен боец и неговите Ята го следваха без колебания. Не бе така силен на земята; обаче, с леки напътствия бе превърнал Южния Уейр в продуктивен и самоиздържащ се. Той инстинктивно разчиташе на Ф’лар и Бендън за помощ и дружба. Част от това беше заради трудния и заядлив характер на Стопанката на Южния — Килара, смяташе Ф’лар. Понякога той съжаляваше, че Т’бор се оказа единствения Бронзов ездач, който можеше да се справи с тази жена. Чудеше се какви бяха тези невидими здрави връзки между тях двамата, защото Орт на Т’бор винаги успяваше да изпревари останалите Бронзови, за да лети с Придет — кралицата на Килара. Макар да бе всеизвестно, че Килара приемаше много мъже в леглото си.

Т’бор може и да беше избухлив и не най-дипломатичния поддръжник, но поне беше лоялен и Ф’лар му беше благодарен. Ако само си беше сдържал яда тази вечер…

— Е, ти обикновено знаеш какво вършиш, Ф’лар, — неохотно призна Южният Водач — но не мога да разбера Старовремците, а и напоследък не съм сигурен, че ми пука.

Мнемент се завъртя покрай терасата и протегна крак. Зад него, двамата мъже чуха Орт, който пляскаше с криле, за да се задържи във въздуха.

— Предай на Ф’нор да не се притеснява и да се оправя. Знам, че той е в добри ръце при вас, в Южния — каза Ф’лар, докато се катереше по рамото на Мнемент и го побутна да направи път на Орт.

— Ще го оправим за нула време. Ти имаш нужда от него — отговори Т’бор.

Така е, помисли си Ф’лар, докато Мнемент се издигаше от конуса на Уейр Форт, имам нужда от него. Можех да използвам разумните му съвети тази вечер. Можех да използвам неговия ум срещу обидните опити на Т’рон да прехвърли вината на друг.

Е, ако някой друг ездач, беше ранен при същите обстоятелства, той пак не би могъл да вземе Ф’нор. А Т’бор с неговия избухлив нрав щеше да присъства и Т’рон щеше да си играе с него, както си иска. Честно казано, не можеше да вини Т’бор. И той изпитваше същото изгарящо желание да накара Старовремците да приемат фактите в техния истински вид. Но не можеш да заведеш един Дракон на място, което никога не си виждал, точно както и изблиците на Т’бор не биха помогнали. Странно, Т’бор не беше толкова докачлив като ученик, нито когато беше помощник-водач на ято в Уейр Бендън. Това, че бе станал партньор на Килара го бе променило, тази жена беше способна да го подлуди. Тя можеше да подлуди и Д’рам.

Ф’лар се забавляваше, представяйки си образа на русата, сладострастна Килара да съблазнява жилавия Старовремец. Не че някога бе заглеждала Истинския водач. И със сигурност не би останала при него. Ф’лар бе доволен, че я преместиха от Бендън. Не беше ли открита тя по време на същия поход, когато намериха и Лесса? Откъде ли беше тя? А, да, от Холд Телгар. Като се замисли човек, тя беше кръвна сестра на сегашния Лорд. Добре, че Килара живее в Уейр. При леконравния й начин на живот, отдавна да са й прерязали гърлото в някой Холд или работилница.

Мнемент мина в между и кокалите на Ф’лар го заболяха от студа в това ужасно небитие. После, те се появиха над Бендънските звездни камъни и отговориха на поздрава на стражевия ездач.

Лесса нямаше да хареса доклада за срещата, помисли си Ф’лар. Ако Д’рам, който минаваше за честен човек, бе прозрял истината! Имаше усещането, че Г’нариш може би е разбрал. Да, Г’нариш беше притеснен. Може би следващия път, когато Предводителите се срещнат, Г’нариш щеше да застане на страната на съвременните ездачи.

Само дано да не е по повод като днешния, надяваше се Ф’лар!

Глава III

Утро над Холд Лемос

Рамот — златната кралица на Бендън — беше в Люпилните Градини, когато прие ужасения призив на Зелената от Холд Лемос.

— Нишки в Лемос! Нишки валят в Лемос! — предаде Рамот на всички Ездачи и Дракони, а звучното й тръбене проехтя из целия Конус.

Мъжете наизскачаха ужасени от леглата и ваните, настана суматоха преди още първият ек да бе заглъхнал. Ф’лар лениво наблюдаваше упражненията на учениците и бе облечен за бой, тъй като Нишките се очакваха късно този ден над Холд Лемос. Мнемент, неговия чудесен Бронзов, се приличаше на терасата, но сега се спусна надолу с такава скорост, че с крилото си заора пясъка. Ф’лар се качи на гърба му и те се отправиха към Наблюдателната Скала, още преди Рамот да се е дотътрила от Люпилната Пещера.

— Нишки в североизточен Лемос — докладва Мнемент, предавайки информацията, получена от Рамот, докато тя се отправи към терасата на Лесса. Драконите вече се стичаха от всеки Уейр, ездачите им навличаха бойните костюми и нарамваха торбите с огнен камък.

Ф’лар нямаше време дори да се учуди защо Нишките падаха часове преди разписанието и то в североизточната, вместо в югозападната част. Провери дали са се събрали достатъчно ездачи и излетя, за да подреди корпуса на бойното ято. Забави се само, колкото Мнемент да предаде на учениците да тръгват незабавно към Лемос, за да вземат наземните екипажи и да ги заведат на мястото. После Ф’лар каза на Дракона си да отведе ятото в между.

Нишките наистина валяха като огромна пелена, която се спускаше към крехките, едва разлистили се широколистни дървета — част от първия залесителен горски проект на Лорд Асгенар. Пищящи и нетърпеливи, Драконите се появиха от между, прелитайки ниско над гората, за да се ориентират преди да тръгнат нагоре и да посрещнат удара.

Невероятно, помисли си Ф’лар, но успяха да стигнат до гората преди Нишките. Ездачът на онази Зелена ще получи всичко, което е по силите на Ф’лар да му даде. Мисълта за Нишките в тези широколистни насаждения смрази Предводителя повече, отколкото би го смразил един час прекаран в между.

Един Дракон изпищя точно над Ф’лар. Когато вдигна глава нагоре, за да види кое е раненото животно, Дракон и Ездач вече бяха отишли в между, където ужасният студ щеше да унищожи впилите се Нишки, преди да започнат да разяждат кожа и плът.

Ранен, минути след началото на атаката? При това атака, която бе така непредсказуемо рано? — Ф’лар изтръпна.

— Вириант, кафявия на Р’нор бе това — каза Мнемент на ездача си, докато се издигаше в търсене на цел. Той проточи вълнообразния си врат, оглеждайки гората да не би някъде да са започнали да се вкопават Нишки. После, предупреждавайки ездача си, той прибра крила и връхлетя върху един особено плътен пасаж, където уби скоростта така рязко, че можеше да си счупи врата. Докато бълваше огън, Ф’лар го гледаше и се усмихваше доволно при вида на Нишките, които се превръщаха в черни сажди и се понасяха безвредни надолу към гората.

— Пострадало е крилото на Вириант — каза Мнемент, като отново се заиздига нагоре. — Той ще се върне. Имаме нужда от него. Тези Нишки валят не на място.

— Не на място и не навреме — каза Ф’лар и стисна зъби срещу свирепия повей при издигането. Ако нямаше навика да праща Дракон-известител в Холда, където се очакваше Нишките да валят…

Мнемент му даде време колкото Ф’лар да осигури захват и рязко зави към нов пасаж. Зловонието на огнения му дъх почти задуши Ф’лар. Той вдигна ръка, за да предпази лицето си от горещите сажди-Нишки. После Мнемент извърна глава за поредното блокче огнен камък, преди отново да връхлети с главозамайваща скорост върху Нишките.

Нямаше време за размисъл — трябваше да се действа. Пикиране. Огън. Огнен камък за Мнемент. Извикай ученика за поредния чувал. Хвани го сръчно във въздуха. Лети над воюващите ята, за да провериш сторя. Огнени цветя разцъфват в небето. Осветени от слънцето зелени, сини, кафяви, бронзови, Драконите сменят посоката си, издигат се, спускат се, горят Нишките. Ф’лар забеляза още едно животно да отива в между. Напрегнато зачака дали ще се появи отново или Мнемент ще докладва, че се е оттеглило от боя. Част от съзнанието му отчиташе броя на ранените, друга следеше за строя на ятата, коригирайки го, когато Ездачите започваха да се застъпват или прекалено да разтягат редиците. Внимаваше също за Златния триъгълник на кралиците, който ловеше пропуснатите от по-горните нива Нишки.

Когато те престанаха да валят, Драконите се заспускаха надолу, за да помогнат на наземните отряди от Холд Лемос. А Ф’лар изропта от доклада на Мнемент.

— Девет незначителни одрасквания, четири прищипани крила, две тежки натъртвания — на Сорнет и Релт и двама ездачи с обгорени лица.

Прищипаните крила бяха съвсем излишни наранявания. Ездачите си оставяха много малко пространство. Това не беше състезание, а бой! Ф’лар скръцна със зъби…

— Сорнет казва, че на излизане от между са попаднали на пасаж, който не е трябвало да бъде там. Нишките не падат на обичайното място — каза Бронзовият. — Ето защо Релт и Т’гор са пострадали. — Това не успокои Ф’лар, тъй като той знаеше че Т’гор и Р’мел са добри ездачи.

Как може Нишките да валят в североизточната част сутринта, когато се очакваха да валят вечерта и то в югозападната част?! — чудеше се той, обзет от тревога и безсилие.

Машинално помоли Мнемент да извика Кант при тях. Ала после си спомни, че Ф’нор беше ранен и се намираше в другия край на планетата, в Южния Уейр.

Ф’лар дълго и цветисто руга. Искаше му се Т’реб от Уейр Форт и Водача му Т’рон да отидат на вечна разходка в между. Защо Ф’нор трябваше да отсъства в такъв момент? Това, че Предводителят на Уейр Форт се опита да прехвърли вината за боя от своя виновен ездач върху Тери все още дълбоко измъчваше Ф’лар. Възможно най-кухия и нелеп начин, по който Т’рон можеше да подходи!

— Ламант лети добре — отбеляза Бронзовият дракон, вмъквайки се в мислите на Ездача си.

Ф’лар толкова се сепна от неочакваната намеса, че по инерция погледна към младата Кралица.

— Имахме късмет, че успяхме да съберем толкова Дракони днес! — каза той развеселен от надутия тон на Бронзовия, въпреки останалите си грижи. Ламант бе кралица от второто поколение на Мнемент и Рамот.

— Рамот също лети добре за кралица, която така скоро е излязла от Люпилните Градини. Тридесет и осем яйца и още една Кралица! — добави Мнемент без капка скромност.

— Ще трябва да измислим нещо за тази трета Кралица. Мнемент избоботи. Рамот не обичаше да дели Бронзовите от своя Уейр с твърде много Кралици, въпреки факта, че тя щеше да лети само с Мнемент. Многото Кралици бяха признак на плодовитост за един Бронзов и беше естествено Мнемент да се перчи. Уейр Бендън трябваше да поддържа повече от една Златна кралица, за да усмирява останалите Бронзови и да се подобрява породата като цяло. Но три Кралици!?

След срещата във Форт Уейр онази нощ, Ф’лар се разколеба да предлага новата кралица на някой от другите Предводители. Те вероятно щяха да го сметнат за каприз на Лесса или неспособност на Рамот да полага грижи за люпилото си. Все пак, Бендънските кралици бяха по-големи от тези на Старовремците, точно както и съвременните Бронзови. Може би Р’март от Телгар не би се обидил? Или Г’нариш? Ф’лар не можеше да се сети колко Кралици имаше той в Игън. Но се засмя, като си мислеше за изражението на лицето на Т’рон, когато чуе, че Бендън е подарил Драконова кралица.

— „Бендън е известен със своята щедрост, но какво ли се крие зад подобен ход?“ — би казал той. — „Не е традиционно!“

Обаче беше. Имало е прецеденти. Ф’лар далеч по-добре би се справил с язвителните забележки на Т’рон, отколкото със сръдните на Рамот. Той погледна надолу и видя блестящия триъгълник на кралиците и Рамот, която летеше с лекота, а по-младите животни трябваше да полагат усилия, за да не изостават.

Нишки да падат извън разписанието! Ф’лар скръцна със зъби. По-лошо, извън разписанието, което той толкова прилежно бе съставил от стотиците разпадащи се Архивни кожи, в усилията си преди седем Оборота да подготви своята незащитена планета. Разписания, горчиво си помисли той, които Старовремците възторжено приветстваха и използваха, въпреки че това едва ли бе традиционно. Просто полезно! Е, как може Нишки, които нямаха никакъв разум да се отклонят от разписанието, което следваха до секундата от седем Оборота насам? Как можеха да променят времето и мястото за една нощ? Последният Валеж на място под закрилата на Уейр Бендън, беше навреме и както се очакваше — в горен Холд Бендън.

Дали не беше разчел погрешно таблиците с разписанията? Ф’лар се замисли, а старателно начертаните карти ясно изплуваха в съзнанието му. Ако беше допуснал грешка, то Лесса щеше да я засече.

Той ще провери, два пъти ще провери, веднага щом се върне в Уейра. А междувременно, по-добре да се увери, че мястото на Валежа е претърсено от Фронт до Фронт. Нареди на Мнемент да намери Асгенар, Лорда на Холд Лемос.

Мнемент послушно заряза фриволния си начин на летене и стремглаво се заспуска. Ф’лар благодари на добрата си съдба, задето трябваше да се разправя с Лорд Асгенар от Лемос, а не с Лорд Сифър от Холд Битра или с Лорд Райд от Холд Бендън. Първият надуто би възроптал срещу тази несправедливост, а вторият би приел преждевременния Валеж като лична обида от страна на Ездачите. Понякога тези двамата подлагаха търпението на Ф’лар на изпитание. Истина е, че тези три Холда — Бендън, Битра и Лемос, добросъвестно даваха своя десятък, за да подпомагат Уейр Бендън, когато той беше единственият драконов Уейр на Перн. Но Райд и Сихър имаха неприятния навик при всяка възможност да напомнят на Бендънските ездачи за своята преданост. Благодарността е като лошо скроена туника, която се изтърква и се вмирисва, ако я носиш твърде дълго.

Лорд Асгенар от Холд Лемос, от друга страна, беше млад и само преди пет Оборота бе утвърден за Лорд от Конклава на Владетелите. Неговото държание към Уейра, който бранеше земите му от Нишки, беше добронамерено, без обидни напомняния за предишни услуги.

Мнемент се плъзна към Голямото Езеро, което отделяше Холд Лемос от по-горния Холд Телгар. Предният фронт на Нишките беше пропуснал младите иглолистни дървета, които очертаваха северния бряг. Мнемент се заспуска стремглаво и Ф’лар трябваше да се притисне към голямата му шия и здраво да улови бойните ремъци. Въпреки умората и тревогата си, той усети прилив на въодушевление, което винаги го обземаше, когато летеше с големия Бронзов дракон. Това странно сливане с животното срещу вятъра го караше да се чувства не просто като Ф’лар — Предводителят на Бендън, но някак си и като Мнемент — неизмеримо силен и невероятно свободен.

Върху възвишението, което гледаше към широката ливада и стигаше до Голямото Езеро, Ф’лар забеляза Зеления дракон. Лордът на Холд Лемос — Асгенар беше до него. Ф’лар язвително се усмихна на гледката. Нека Старовремците да не одобряват, нека да роптаят ядно, когато Ф’лар оставя Дракони извън Уейра, но ако не го бе сторил, Нишките щяха невидяни от никого да си валят над онези широколистни дървета. Дърветата — още една ябълка на раздора между Уейрове и Холдове. Ф’лар твърдо заставаше на страната на Холдовете. Преди четиристотин Оборота, такива горски насаждения не са съществували, не им е било позволено да виреят — твърде много зеленина за опазване. Е, Старовремците бяха достатъчно алчни, за да се възползват от дървесината, претоварвайки дърводелеца на Фандарел — Бендарек с поръчки. От друга страна, не биха позволили той да си образува своя собствена Занаятчийска Работилница. Вероятно защото — горчиво си помисли Ф’лар — Бендарек искаше да остане в района на широколистните гори на Лемос, а това би дало на Уейр Бендън още една Занаятчийска Работилница под неговата опека. В Името на Яйцето, Старовремците повече пречеха, отколкото помагаха!

Мнемент се приземи, пляскайки с криле, така че гъстата трева слегна от въздушната струя. Ф’лар се плъзна по бронзовия му врат и тръгна към Лорд Асгенар, а Мнемент избоботи одобрително към Зелената и ездача й — Ф’рад.

— Ф’рад иска да те предупреди, че Асгенар…

— Нищо живо не може да се промъкне през ятата на Бендън — изрече Асгенар вместо поздрав и Мнемент не можа да довърши мисълта си. Младият мъж бършеше сажди и пот от лицето си, защото той беше единствения Лорд, който командваше лично наземните си отряди, вместо да си седи удобно в своя Холд. — Дори и Нишки, които са се отклонили от разписанието. Как би обяснил всички тези отклонения напоследък?

— Отклонения ли? — повтори Ф’лар и се почувства глупаво, защото осъзна, че Асгенар нямаше предвид само днешното необичайно явление.

— Да! А тук си мислехме, че твоите графици последни ще имат думата и ще можем да се осланяме винаги на тях, след като са проверени и одобрени и от Старовремците. — Асгенар лукаво погледна Ф’лар. — О, аз не те упреквам, Ф’лар. Ти винаги си бил коректен в нашите отношения. Смятам че имам късмет, задето съм под твоя закрила. С Бендън човек се чувства сигурно. Моят бъдещ шурей — Лорд Ларад — си има проблеми с Т’къл от Уейра Високите Хълмове, нали знаеш. И откакто започнаха тези преждевременни валежи в Тилек и Горен Кром, той си създаде надеждна система за наблюдение. — Асгенар спря, внезапно усетил напрегнатото мълчание на Ф’лар. — Въобще не възнамерявам да критикувам Драконовите ездачи, Ф’лар — рече той с по-приповдигнат тон — но слуховете могат да изпреварят и Дракон и аз, естествено, чух за другите валежи. Разбирам, че Уейровете не желаят да тревожат простолюдието, но… едно леко предизвестие би било проява на внимание.

— Нямаше начин да се предскаже днешния валеж — изрече бавно Ф’лар, а мисълта му се движеше толкова бързо, че му се зави свят. Защо нищо не са му казали? Р’март от Телгар не беше на срещата по повод нарушението на Т’реб. Възможно ли е да е бил зает, защото по това време са валяли Нишки? Що се отнася до Т’къл от Високите Хълмове, той не би издал информация, особено такава, която би го показала в лоша светлина, та дори от това да зависи живота на някой Ездач. Не, те са имали основателна причина да не споменават за преждевременните валежи пред Ф’лар онази нощ. Дали Т’къл се е доверил някому? Но защо Р’март не ги е известил?

— Уейр Бендън не изглеждаше да е бил изненадан. Само това им липсва на тия гори, а Ф’лар? — каза Асгенар, а погледа му собственически обходи гората.

— Да, така е. Какво гласи доклада за Челния Фронт на Валежа? Дойдоха ли вече бегачите ти?

— Кралското ти ято докладва, че всичко е наред. — Асгенар се усмихна и се заклати напред-назад върху токовете си, а самоувереността му не бе нарушена ни най-малко от днешното непредсказано събитие. Ф’лар му завидя.

И отново Бронзовият ездач благодари на добрата съдба, че тази сутрин си имаше работа с Лорд Асгенар, вместо с педантичния Райд или мнителния Сифър. Той искрено се надяваше, че младия Лорд нямаше да има повод да съжалява за доверието си към Ф’лар. Но един въпрос го преследваше: Как можеха Нишките така да се променят?

Предводителят на Уейр и Лордът застинаха, когато видяха един Син дракон да лети над гората в посока североизток. Когато животното се изгуби, Асгенар се обърна към Ф’лар с тревожен поглед:

— Мислиш ли, че при тези непостоянни валежи ще трябва да се изсекат дърветата?

— Знаеш моето мнение по въпроса за горите, Асгенар. Твърде ценни са, за да се жертват без нужда.

— Но всеки наличен Дракон е нужен, за да защищава…

— За или против си? — попита го Ф’лар леко развеселен. Той стисна рамото на Асгенар. — Инструктирай горските си да си отварят очите. Тяхната бдителност е крайно необходима.

— Тогава значи не знаеш какъв ще е новия график на валежите?

Ф’лар бавно поклати глава, не искаше да лъже този човек:

— Ще оставя Ф’рад при теб.

Широка усмивка разцъфна върху слабото загрижено лице на Лорда.

— Не бих помолил, но е облекчение. Няма да злоупотребя с привилегията.

Ф’лар остро го изгледа:

— Че защо да го правиш?

Асгенар кисело се усмихна:

— Нали знаеш, че Старовремците роптаят точно за това. А едно мигновено пренасяне до коя да е точка на Перн си е изкушение. Ф’лар се засмя, защото си спомни, че Асгенар — Лорда на Лемос трябваше да се ожени за Фамира, най-младата сестра на Ларад — Лорд на Холд Телгар. И докато земите на Телгар граничеха с Лемоските, то Холдовете им бяха разделени от гъста гора и стръмна скалиста планина.

Появиха се три Дракона и закръжиха над тях, а Ездачите докладваха как са минали наземните действия. Девет масови интервенции са били забелязани и овладени с минимални щети. Кръстосвачите докладваха, че мястото в Центъра на Валежа е чисто. Ф’лар ги освободи. Един бегач се заизкачва по склона към своя Лорд, като мина няколко драконови дължини встрани от животните. Въпреки че всеки жител на Перн знаеше, че Драконите не нападат хора, мнозина никога нямаше да спрат да се страхуват. Това недоверие смущаваше Драконите, затова Ф’лар отиде при своя Бронзов и нежно го почеса по лявата очна издутина, докато Мнемент не отпусна от удоволствие един клепач върху искрящото си, пъстро око.

Бегачът идваше отдалеч и едва успя на пресекулки да предаде успокоителните си вести, преди да рухне на земята. Гърдите му се повдигаха и спускаха от усилието да напълни изтощените си дробове. Асгенар свали туниката си и го покри, за да го предпази от настинка, като му даде да пийне от плоското си шише.

— Двете интервенции на южния склон са овъглени! — докладва Асгенар на Предводителя на Уейра, когато той се върна при него. — Това значи, че широколистните насаждения са в безопасност — облекчението на Асгенар бе толкова голямо, че той сам отпи една глътка от бутилката. После припряно предложи и на Ездача, а когато Ф’лар учтиво отказа, той продължи:

— Може би ни чака сурова зима и хората ми ще имат нужда от дърва. Въглищата от Кром са скъпи.

Ф’лар кимна. Безплатните запаси от дърва за огрев означаваха огромна икономия за средния холдър, въпреки че не всеки Лорд гледаше така на нещата. Лорд Мерон от Набол, например, не позволяваше на хората си да секат дърва, като ги принуждаваше да плащат високите цени на въглищата от Кром, като така увеличаваше печалбите си за тяхна сметка.

— Този бегач е дошъл чак от южния склон? Много е бърз.

— Моите горски са най-добрите в цял Перн. Мерон от Набол на два пъти се опита да ми го отмъкне.

— И?

Лорд Асгенар тихо се захили:

— Че кой вярва на Мерон? Моят човек е чувал как той се отнасял към хората си — той бе на път да добави още нещо, но вместо това си прочисти гърлото, като нервно се загледа настрани, сякаш бе видял нещо странно в гората.

— Това, което е нужно на Перн са ефикасни средства за комуникация — отбеляза Драконовият ездач и погледът му се спря на изтощения бегач.

— Ефикасни? — и Асгенар високо се изсмя. — Цял Перн ли се е разболял от болестта на Фандарел?

— Перн само може да спечели от подобна болест.

Ф’лар трябваше да се свърже с Водача на Ковачите веднага, щом се върне в Уейра. Сега планетата има нужда от изобретателността на гиганта Фандарел повече от всякога.

— Да, но дали ще се опазим от трескавия стремеж към съвършенство? — усмивката на Асгенар изчезна и той добави с уж нехаен тон. — Чул ли си дали е било взето някакво решение за цеха на Бендарек?

— Още не.

— Не настоявам Работилницата да бъде разположена в Лемос… — започна сериозно Асгенар.

Ф’лар вдигна ръка:

— Нито пък аз, въпреки че срещнах трудности, докато убедя останалите в моята искреност. Холд Лемос има най-обширните горски насаждения и Бендарек трябва да е в близост до най-големия си източник на материал. Освен това, той е родом От Лемос.

— Както и да възразяват би било нелепо — отвърна Асгенар, а сивите му очи хвърляха гневни искри. — И ти като мен добре знаеш, че един Майстор не е във васална зависимост от един Лорд. Бендарек е също толкова незаинтересован, колкото и Фандарел за всичко, което е извън неговия занаят. В главата му са дървесина, дървесна каша, там онези листа дето прави от нея и другите щуротии, с които се занимава.

— Знам, знам, Асгенар. Ларад от Телгар и Корман от Керуун са на твоя страна или поне така ме увериха.

— Когато Лордовете се срещнат на Конклава в Телгар, аз ще се изкажа по въпроса. Лорд Райд и Лорд Сифър ще ме подкрепят, защото сме под закрилата на един и същи Уейр.

— Не Лордовете и Предводителите на Уейрове са тези, които трябва да вземат това решение — напомни Ф’лар на упорития млад Лорд, — а Занаятчиите. До такова заключение стигнах, когато Фандарел предложи да се открие нов цех.

— Тогава какво задържа нещата? Всички Водачи на Гилдии ще бъдат на венчавката в Холд Телгар. Нека уредим този въпрос веднъж завинаги и да оставим Бендарек намира. — Асгенар безпомощно разпери ръце. — Ние искаме въпроса на Бендарек да се реши, защото имаме нужда от това което произвежда, а той не може да се съсредоточи върху работата си при цялата тая врява и разтакаване.

— Всяко предложение, което намирисва на промяна точно сега, (особено сега, помисли си Ф’лар, като се сети за този Нишковалеж) ще разтревожи някои Предводители на Уейрове и Лордове. Понякога си мисля, че само Занаятчиите са тези, които търсят промяна и са заинтересувани. Те са достатъчно съобразителни, за да оценят кое е прогресивно и напредничаво. Лордовете и… — Ф’лар спря. За щастие още един бегач се зададе от север, като се движеше доста бързо. Той мина покрай Зеления дракон и се отправи към своя Лорд.

— Сър, северният сектор е чист. Три вкопавания бяха обгорени. Опасността е ликвидирана.

— Браво, човече! Добре тичаш!

Човекът, зачервен от похвалата и положените усилия, отдаде чест на Предводителя на Уейра и на своя Лорд. После, като дишаше дълбоко, но без напрежение, отиде при легналия по очи куриер и започна да си масажира краката.

Асгенар се усмихна на Ф’лар:

— Няма никакъв смисъл само да повтаряме доводите си. Принципно, ние сме съгласни един с друг. Само ако можехме да убедим и останалите!

Мнемент избоботи, като предаде, че ятата са докладвали отбой. Той така многозначително протегна крака си, че Асгенар се изсмя.

— Е, това е — каза той. — Имаш ли представа кога ще е следващият Валеж?

Ф’лар поклати глава:

— Ф’рад остава тук. Би трябвало да имате седем дни без валежи. Ще се обадя веднага, щом науча нещо по-конкретно.

— Ще дойдеш в Телгар след шест дни, нали?

— Иначе Лесса ще ми откъсне ушите!

— Поздрави я от мен!

Мнемент го понесе нагоре, като прелетя отново над гората, което му позволи да хвърли един последен поглед. Тънки струйки дим се виеха на север и далеч на изток, но Мнемент изглеждаше спокоен. Ф’лар му каза да мине в между. Невероятният студ в това измерение болезнено раздразни обгарянията по лицето му. После те се появиха над Уейр Бендън. Мнемент разтръби завръщането си и увисна почти неподвижен, докато не чу ечащия отговор на Рамот. В този миг, Лесса се появи на терасата на Уейра, а дребният й ръст бе още повече смален от разстоянието. Докато Мнемент се спускаше в Конуса, тя заслиза по дългите стълби по същия стремглав начин, за който се караха и на сина си — Фелисън.

Мъмренето не беше достатъчно, за да отучи Лесса от този навик, помисли си Ф’лар. После забеляза какво държеше тя в ръце и ядосано се нахвърли върху Мнемент:

— Едва съм одраскан, а ти си ме изпортил като ученик!

Драконът ни най-малко не се засрами, докато прибираше криле, за да се приземи леко до Градините за Хранене:

— Изгореното от Нишки боли!

— Не искам Лесса да се притеснява за глупости!

— Не искам Рамот да се ядосва за щяло и нещяло!

Ф’лар се спусна по врата на Бронзовия, прикривайки лютата болка, която изпита, когато песъчливият вятър от Градините за Хранене раздразни раните от обгарянето. Това беше един от онези случаи, когато съюза между Ездач и Дракон се превръщаше в сериозно неудобство. Особено, когато Мнемент поемаше инициативата, което не бе характерно за Драконите.

Мнемент тромаво подскочи, за да направи път на Лесса. Тя не си беше сменила дрехите за яздене от уерова кожа. Изглеждаше по-млада, отколкото обикновено изглеждат жените от Уейра. Докато тичаше към тях, плитката й подскачаше на гърба. Въпреки че нито майчинството, нито седемте Оборота спокоен живот бяха успели да прибавят плът към крехкото й тяло, в гърдите и бедрата й все пак се забелязваше лека закръгленост. В големите й сиви очи блестеше онзи поглед, който Ф’лар знаеше, че бе само за него.

— И ти се оплакваш от разсеяността на другите Ездачи — каза задъхано тя, когато дойде при него. Преди той да успее да я увери, че е добре, Лесса вече мажеше изгореното с мехлем.

— Ще трябва да ги промия, веднага щом чувствителността намалее. Не можа ли да се научиш да се предпазваш от обгорените Нишки? Вириант ще се оправи, но Сорнет и Релт са пострадали сериозно. Така ми се ще стъкларят на Фандарел — Уонзър ли му беше името? — да бе довършил онези предпазни очила, за които все ни надува главите. Манора мисли, че ще може да запази добрия външен вид на П’ратан, но ще трябва да почакаме за окото му.

Тя пое дълбоко дъх и продължи:

— Което пък не е лошо — ако той не спре похожденията си из Холдовете, няма да успеем да изхраним всичките му отрочета. Тия момичета от Холдовете са убедени, че аборта е зло. — Тя спря, а устните й се изопнаха в тънка линия, която Ф’лар добре познаваше и която се появяваше, когато тя искаше да прекрати разговора по тази болезнена за нея, тема.

— Лесса! Погледни ме! — той вдигна главата й, за да намери очите й. Тя, която едва зачена, не би трябвало да е така либерално настроена към аборта. Никога ли нямаше да спре да копнее за още едно дете? Нима е могла да забрави, че едва не умря с Фелисън? Той се чувстваше облекчен, че тя отново живна. Мисълта, че можеше да загуби Лесса бе непоносима. — Язденето в между, прави една жена неспособна да износи бебето си.

— Това изглежда не влияе на Килара! — каза Лесса с горчиво възмущение. Тя се беше извърнала и гледаше как Мнемент дере един дебел козел. Изражението й бе толкова съсредоточено, че за Ф’лар не бе трудно да се досети, как би предпочела Килара да е на мястото на козела.

— Тази пък! — каза Ф’лар и се изсмя язвително. — Скъпа моя, ако трябва да подражаваш на Килара, раждайки деца, то аз бих предпочел да си безплодна!

— Имаме по-важни неща за обсъждане! — каза Лесса и се извърна към него, като рязко бе сменила тона. — Какво ти каза Лорд Асгенар за Нишковалежа? Щях да дойда при вас, но Рамот изведнъж реши, че не може да остави люпилото си без наблюдение. О, разпратих куриери до другите Уейрове, за да предадат какво се е случило. Те трябва да знаят и да бъдат нащрек.

— Би било любезно от тяхна страна, ако бяха направили същото! — каза Ф’лар толкова ядосан, че Лесса сепнато го изгледа. Той й разказа какво научи от Лемоския Лорд на ливадата.

— Значи Асгенар допуска, че всички ние сме знаели? Че е било просто въпрос на промяна в разписанията? — уплахата изчезна от лицето й, а очите й се присвиха, блестейки от негодувание. — Хич да не бях ги довеждала тия Старовремци! Ти щеше да намериш начин да се справиш!

— Надценяваш ме, любов моя — той я притисна към себе си заради нейната преданост. — Обаче Старовремците са тук и ще трябва да се оправяме с тях!

— Наистина ще трябва! Ще ги осъвременим, ако…

— Лесса! — и Ф’лар леко я разтърси, а песимизма му се разсея от страстта в нейния отговор, прозрял тънките й сметки за това как биха могли да се въведат подобни промени. — Не можеш да превърнеш един уер-пазач в Дракон, любов моя…

— Че кой би искал? — осведоми се Мнемент от Градините за Хранене. Апетитът му вече бе задоволен.

Хапливата забележка на Бронзовия Дракон изтръгна хихикане от Лесса. Ф’лар я прегърна признателно.

— Е, това не е нещо, с което да не можем да се справим — каза твърдо тя, като го остави да я гушне, когато се отправиха към уейра си. — А и не съм очаквала кой знае колко от тоя Т’къл и от неговия така „превъзходен“ Уейр. Но Р’март от Телгар?

— Кога тръгнаха куриерите?

Лесса се намръщи към яркото обедно слънце:

— Преди малко. Исках да получа и последните подробности от кръстосвачите.

— Гладен съм като Мнемент. Нахрани ме, жено!

Бронзовият Дракон се беше упътил към терасата, за да се настани на обичайното си място, когато от тунела се разнесе тътен. Той протегна криле и източи врат към изхода на Уейра.

— Това е влакът с виното от Бендън, глупчо — каза му Лесса и се изхили. Мнемент високо избоботи, а после отново си легна, напълно незаинтересован от вино и влакове. — Не казвай на Робинтън, че е дошло новото вино, Ф’лар. Знаеш, че първо трябва да отлежи.

— А защо изобщо ще казвам каквото и да е на Робинтън? — попита Ф’лар и се учуди как узна Лесса, че той току-що се бе сетил за Менестрела.

— Когато не канеше толкова често Водача на Менестрелите и Водача на Ковачите, никога не сме имали недостиг на вино — тя дълбоко въздъхна. — Ех, защо нямахме такава подкрепа и от Ездачите! Тялото й се стегна в прегръдките му.

— Ето го Фидрант, и той казва, че Т’рон е много развълнуван.

— Т’рон развълнуван? — ядът на Ф’лар го завладя отново.

— Точно това казах — отговори Лесса и се освободи от прегръдките му. После се заизкачва като взимаше стъпалата по две наведнъж. — Ще ти поръчам храна — тя рязко спря, като се извърна през рамо, за да допълни: — Не си изпускай нервите! Подозирам, че Т’къл въобще не е казал на никой. Знаеш, че той така и не можа да прости на Т’рон, задето го придума да дойдат в нашето време.

Ф’лар изчака до Мнемент, докато Фидрант се спусне в Уейра. От Люпилната Пещера долетя капризният вик на Рамот. Мнемент й отговори успокоително, че неканеният гост е Фидрант и няма опасност. Поне не за „люпилото“ й. После Бронзовият обърна едно блестящо око към своя Ездач. Гневът на Ф’лар се изпари, като чу този диалог така подобен на диалога между него и Лесса. И добре че се успокои, защото встъпителните забележки на Т’рон бяха далеч от любезността.

— Открих! Открих какво си забравил да отбележиш в твоите така наречени „безупречни“ графици!

— Какво си открил, Т’рон? — попита Ф’лар, едва сдържайки гнева си. Ако той наистина бе намерил нещо, което би било от полза, Ф’лар не трябваше да се кара с него.

Мнемент учтиво отстъпи настрани, за да отвори място за кацане на Фидрант, но двете големи бронзови тела заеха цялото пространство, така че Т’рон се спусна точно пред Бендънския водач, като размаха къс Архивна кожа току под носа му.

— Ето доказателство, че в твоите разписания не е включена цялата информация от нашите Архиви!

— Никога преди не си ги оспорвал, Т’рон — напомни Ф’лар на опитния боец като говореше равно.

— Не го усуквай, Ф’лар. Ти си изпратил куриер, за да ми кажеш, че Нишките са валяли извън графика.

— Щях да съм благодарен, ако бяха ме осведомили, че е имало валежи извън разписанието и над Тилек и Горен Кром преди няколко дни!

Смутеното и ужасено изражение върху лицето на Т’рон едва ли бе престорено.

— По-добре се вслушвай в приказките на простолюдието, Т’рон, вместо да се затваряш в Уейра си — каза му Ф’лар. — Асгенар вече знаеше за това, а в същото време нито Т’къл, нито Р’март са казали на другите Уейрове, за да можем да се подготвим и да сме нащрек. Чист късмет е, че оставих Ф’рад да…

— Не си оставил Дракон извън Уейра, нали?

— Напротив, винаги изпращам известител ден преди Валежа. Ако не следвах тази практика, горите на Асгенар досега да са изчезнали.

Ф’лар съжали, че толкова се разгорещи. Това даваше на Т’рон повод за поредната остра критика срещу залесяването. За да му отвлече вниманието, Ф’лар протегна ръка за парчето от Архива, но Т’рон го прибра към себе си.

— Ще трябва да ми вярваш…

— Някога да съм подлагал на съмнение думата ти, Т’рон? — изречението бе казано преди Ф’лар да успее да го обмисли. Той запази лицето си безизразно, с надеждата че Т’рон няма да забележи, че Ф’лар подозира нещо. — Виждам че кожата е доста раздърпана, но ако си я разчел и в нея има информация за тазсутрешния непредсказан валеж, всички ние ще сме ти задължени.

— Ф’лар! — гласа на Лесса звънна в коридора. — Къде са ти обноските? Клаха се изстудява, а в Уейра на Т’рон сега е призори.

— Ще съм благодарен на една чашка — призна Т’рон така явно облекчен от прекъсването, както и Ф’лар.

— Извинявам се, че те събудих…

— Няма нужда, при такива вести…

Странно, но Ф’лар бе облекчен като разбра, че Т’рон явно не е знаел за Нишковалежа. Той бе дошъл да обвинява, доволен от възможността да уличи в грешка Ф’лар и Бендън. Нямаше да е толкова бърз, ако знаеше. Дошъл бе, за да стане свидетел на компрометирането на Ф’лар, както в случая с поясния нож.

Когато двамата мъже влязоха в Уейра на Кралицата, Лесса си бе сложила рокля, бе сплела коси в хлабава плитка и седеше грациозно на масата. Сякаш не бе яздила цяла сутрин и не се бе приготвила само преди пет минути.

Значи Лесса отново се е наконтила, за да очарова Т’рон, а? Въпреки обезпокоителните събития, Ф’лар бе развеселен. И все пак не беше сигурен, че тези номерца ще намалят враждебността на Т’рон. Той не знаеше доколко са верни слуховете, че Мардра и Т’рон не бяха в подобаващите за един Предводител и една Стопанка, отношения.

— Къде е Рамот? — попита Т’рон, когато мина покрай празния Уейр на Кралицата.

— В Люпилните Градини, разбира се, трепери над поредното си люпило — отговори Лесса с нужното безразличие.

Но Т’рон се намръщи, несъмнено спомнил си, че има още едно Златно яйце в топлите пясъци на Бендън и че Старовремските кралици почти не снасяха Златни яйца.

— Много се извинявам, че те събудих толкова рано — продължи тя като сръчно му поднесе грижливо подредени плодове и после му приготви клаха по негов вкус. — Но имаме нужда от твоя съвет и от помощта ти.

Т’рон изръмжа благодарностите си и грижливо постави Архивната кожа до себе си на масата.

— Нишките може да си валят на воля, ако ги нямаше всичките тези проклети гори, за които трябва да треперим! — каза Т’рон и свирепо погледна Ф’лар през парите на клаха, докато надигаше халбата си.

— Какво? И да я караме без дърва? — изхленчи Лесса и потърка ръка в гравирания стол, който Бендарек бе изработил с ненадминато майсторство. — Каменните столове може и да устройват теб и Мардра, — каза тя със сладък престорен тон — но на тях винаги ни изстива задника.

Т’рон изсумтя развеселен, очите му зашариха по стройното тяло на жената. Лесса използва случая, протегна се напред и почука по Архивната кожа.

— Няма повече да ви отнемам от ценното време, като ви разсейвам с приказки. Откри ли тук нещо, което ние сме пропуснали?

Ф’лар скръцна със зъби. Не бе пропуснал нито една думичка, която можеше да се разчете в тези плесенясали Архиви. Как може тя така безцеремонно да го упреква в нехайство?

Той й прости, когато Т’рон отговори, като посочи кожата:

— Тя, разбира се, е доста износена — това прозвуча, сякаш Бендън беше виновен, а не опустошението на времето. — Но когато чух от куриера ти новината, аз случайно си спомних, че съм виждал вътре една забележка, в която се казва че е имало Преминаване, когато всички преходни Архиви пак не са били от полза. Ето ти една причина, поради която никога не сме си губили времето с ненужни разписания.

Ф’лар се канеше да попита защо никой от Старовремците не бе счел за нужно да отбележи този незначителен факт, когато улови строгия поглед на Лесса. Замълча.

— Вижте, ето тук тази фраза частично е изтрита, но ако поставите „непредсказуеми валежи“ ето че придобива смисъл.

Сивите очи на Лесса се разшириха от уж искрено страхопочитание (нейното лицемерие почти шокира Ф’лар) и тя вдигна поглед от Архива към Т’рон:

— Той е прав, Ф’лар. Така има смисъл. Виж… — и тя ловко измъкна кожата от пръстите на Т’рон и я подаде на Ф’лар. Той я пое.

— Прав си, Т’рон. Съвсем прав! Това беше една от по-старите кожи, която трябваше да зарежа, защото не можах да я разчета.

— Разбира се, беше много по-четлива, когато я изучавах преди четиристотин Оборота, но вече се е скапала — трудно бе да се понася самодоволното държание на Т’рон, но така беше по-добре, отколкото когато ставаше мнителен.

— Но тук не се казва как се променя графика или колко време трае промяната — каза Ф’лар.

— Трябва да има и нещо друго, Т’рон — предположи Лесса като се наведе съблазнително към Предводителя на Уейр Форт, когато той започна да се ядосва при думите на Ф’лар. — Защо Нишките ще променят график, който са следвали до секундата цели седем Оборота през настоящето Преминаване? Ти, самият, си ми казвал, че и във вашето Време те са валяли на определен час. Много ли се променяха валежите тогава?

Т’рон намусено изгледа неясните редове:

— Не — бавно призна той, а после удари с юмрук по кожата, сякаш тя му бе виновна. — Защо сме изгубили толкова много и необходими технологии? Защо тези Архиви ни провалят, точно когато най-много се нуждаем от тях?

Мнемент избоботи от терасата, а Фидрант му пригласяше.

Лесса „се заслуша“ с наклонена глава.

— Д’рам и Г’нариш — каза тя. — Не мисля, че трябва да чакаме Т’къл, но Р’март обикновено е точен.

Д’рам от Иста и Г’нариш от Игън влязоха заедно. И двамата мъже изглеждаха възбудени и не се впуснаха в излишни любезности.

— Каква е тая работа за преждевременния Нишковалеж? — попита Д’рам. — Къде са Т’къл и Р’март? Изпратихте да ги повикат, нали? Тежко ли са пострадали ятата ви? Много ли вкопавания имаше?

— Нито едно. Пристигнахме още на първия Валеж. Има няколко ранени, но благодаря за загрижеността ти, Д’рам. Изпратихме да викнат останалите.

Въпреки че Мнемент не издаде предупреждение, някой се спускаше по коридора към Уейра. Всички се извърнаха, очаквайки това да е някой от липсващите Предводители на Уейрове. Но се оказа един куриер, който влетя вътре.

— Моите почитания, господа! — произнесе задъхано момчето — но Р’март е тежко ранен и има много ранени мъже и Дракони в Уейр Телгар — ужасна гледка! Казват, че половината Холдове в Горен Кром са опустошени.

Предводителите скочиха на крака.

— Трябва да изпратя помощ… — започна Лесса, но спря като видя смръщеното лице на Т’рон и странното изражение върху лицето на Д’рам. Тя нетърпеливо изсумтя:

— Чухте момчето. Ранени мъже и Дракони, цял един Уейр е дезорганизиран. Да помогнеш по време на беда „не“ е вмешателство. Това древно правило за автономията на Уейровете е придобило нелепи измерения. Хубава работа! Да не помогнем на Уейр Телгар!

— Да знаете, че е права! — каза Г’нариш и Ф’лар разбра, че той вече е с една крачка по-близо до възприемането на съвременния мироглед.

Лесса напусна стаята, като си мърмореше нещо за това, че лично ще отлети за Телгар. Момчето я последва, след като Ф’лар му кимна да върви.

— Т’рон е намерил забележка, касаеща непредсказуемите валежи, ето тук, в тази Архивна кожа — каза Ф’лар, овладявайки положението. — Д’рам, имаш ли някакви спомени какво пишеше в Истанските Архиви преди четиристотин Оборота?

— Де да имах! — бавно изрече Истанският Водач, после погледна към Г’нариш, който също поклати глава отрицателно. — Преди да дойда тук, бях организирал постоянно наблюдение на земите, под закрилата на Уейра ми и предлагам всички тук да сторят същото.

— На Перн е нужна повсеместна охрана — започна Ф’лар като внимателно подбираше думите си.

Но Т’рон не можеше да бъде заблуден и удари по масата толкова силно, че съдовете подскочиха:

— Само чакаш удобен случай отново да разквартируваш Дракони в Холдове и Занаятчийски работилници, а, Ф’лар? Драконовите люде се държат само един за друг…

— Както правят Т’къл и Р’март, като не ни предупреждават какво става? — попита Д’рам с толкова кисел тон, че Т’рон млъкна.

— Всъщност защо ние трябва да изразходваме силите си, когато сега има толкова много налична човешка сила в Холдовете? — попита изненадано Г’нариш и нервно се усмихна когато видя как другите се вторачиха в него. — Искам да кажа, че всеки един Холд лесно може да излъчи необходимите за наблюдение хора.

— Те също така имат и средствата — съгласи се Ф’лар, като не обърна внимание на изненаданото възклицание на Т’рон. — Не е далеч времето, когато по всяко било и хълм имаше сигнални огньове, в случай че Факс започне поредния си грабителски поход. Всъщност, не бих се учудил ако повечето от тези сигнални маяци още са си по местата.

Той леко се развесели от изражението по лицата на другите трима. Старовремците така и не успяха да проумеят възмутителната наглост на един Лорд, който се бе опитал да владее повече от един Холд. Ф’лар не се съмняваше, че това е подтикнало консерватори като Т’къл или Т’рон при всяка възможност да втълпяват на простолюдието колко е зависимо от Драконовите люде и защо се налага да се ограничават съвременните права и свободи. — Нека холдърите да палят огньове, когато Нишките се зададат на хоризонта, няколко ездачи поставени на стратегически места ще могат да наблюдават обширни територии. Използвайте децата, това ще им ангажира вниманието, за да не правят бели и ще им бъде от полза. Веднъж като узнаем какъв е сегашния ритъм на Нишковалежите ще можем да изчислим отклоненията. — Ф’лар се насили да се успокои и се усмихна:

— Не мисля, че сега това е толкова сериозен въпрос, както изглеждаше в началото. Особено ако това се е случвало и преди. Разбира се, ако успеем да открием някакви бележки за това колко дълго са траели отклоненията, преди Нишките да се върнат към първоначалния си график, това би било от полза.

— От полза щеше да бъде, ако Т’къл ни бе известил, както стори ти — възропта Д’рам.

— Е, всички знаем какво му е сега на главата — рече Ф’лар търпеливо.

— Той нямаше право да задържа такава жизненоважна информация — каза Т’рон и отново удари по масата. — Уейровете трябва да се поддържат един друг.

— На Лордовете това хич няма да им хареса — отбеляза Г’нариш, сетил се без съмнение за Лорд Корман от Керуун, най-трудния от холдърите, подопечни на неговия Уейр.

— О! — отговори Ф’лар с престорена неувереност. — Ако им кажем, че сме очаквали такава промяна по това време на Преминаването…

— Но…, но разписанията, с които те разполагат? Те не са глупаци — изломоти Т’рон.

— Ние сме Драконовите люде, Т’рон. Това, което те не могат да разберат няма нужда и да знаят… или да се тревожат за него — отвърна твърдо Ф’лар. — В края на краищата, не е тяхна работа да искат обяснения. Защото няма да ги получат!

— Обръщаме другата страна, така ли, Ф’лар? — попита Д’рам.

— Никога не им се обяснявам, ако добре си спомняш, Д’рам. Казвам им какво трябва да се направи и те го правят!

— Преди седем Оборота, те бяха само едни уплашени глупаци — отбеляза Г’нариш. — Достатъчно уплашени, за да ни приветстват с широко отворени обятия и дарове.

— Ако искат да защитят всичките тези гори и ниви, ще вършат каквото им казваме или да започнат да си палят реколтата.

— Нека Лорд Отерел от Тилек или онзи идиот Лорд Сангел от Бол да започнат да оспорват нарежданията ми и аз собственоръчно ще им запаля горите — рече Т’рон и се изправи.

— Значи се споразумяхме — каза бързо Ф’лар, преди да се е отвратил докрай от лицемерието си. — Ние ще поставим наблюдатели, а холдърите ще им помагат и ще следим новия график. И скоро ще узнаем как да го опишем.

— Ами Т’къл? — попита Г’нариш.

Д’рам погледна недвусмислено към Т’рон:

— Ще му обясним положението.

— Той ви уважава вас двамата — съгласи се Ф’лар. — Въпреки че май ще е по-разумно да не му показваме, че знаем за…

— Ние можем да се оправяме с Т’къл и без съветите ти, Ф’лар! — рязко го прекъсна Д’рам и Ф’лар усети, че моментното съгласие между тях свърши. Старовремците затягаха редиците си и омаловажаваха престъплението на техния съвременник, точно както бяха постъпили на онази безуспешна среща преди няколко нощи. Той можеше само да се утешава с факта, че и те не можеха да избегнат всички последици от този инцидент. В този момент Лесса се върна в Уейра. Лицето й бе зачервено, а очите необичайно блестящи. Дори Д’рам й се поклони ниско, докато се сбогуваше.

— Не си тръгвайте, Д’рам, Т’рон! Имам добра вест от Телгар — извика тя, но като улови предупредителния поглед на Ф’лар, не се опита повече да ги задържа, а и те възроптаха.

— Добре ли е Р’март? — попита Г’нариш, опитвайки се да заглади неловкото положение.

Лесса се съвзе и се усмихна към Игънския Водач:

— О, тоя куриер… той е още момче… преувеличил е. Рамот се свърза със Солт — Старшата кралица на Телгар. Р’март е тежко ранен, така е. Но Бедела явно е предозирала обезболяващото лекарство. Тя не е съобразила да извести когото и да било. А Помощник-водачът на ято е решил, че всички сме били информирани, защото чул Р’март да казва на Бедела да разпрати куриери. Но откъде да знае, че няма да го направи. А когато Р’март припаднал, тя забравила за всичко това — с присвиването на раменете си, Лесса издаде ниското си мнение за Бедела. — Помощник-водачът казва, че ще ви е благодарен, ако го посъветвате какво да прави.

— Х’аджес е Помощник-водач в Телгар каза Г’нариш. — Доста стабилен ездач, но му липсва инициативност. Ф’лар, ти също си пострадал от Нишките.

— Дреболия.

— Но кърви — възпротиви се Лесса. — А и нищичко не си ял.

— Ще се отбия в Телгар, Ф’лар, и ще говоря с Х’аджес — каза Г’нариш.

— Бих искал да дойда с теб, Г’нариш, ако не възразяваш.

— Аз възразявам! — намеси се Лесса. — Г’нариш е способен да установи обхвата на Валежа там и може да ни предаде информацията. Ще го изпратя до терасата, а ти сядай да се нахраниш. — Лесса говореше толкова поучително, че Г’нариш се засмя. Тя го хвана под ръка и те тръгнаха по коридора. — Не съм поздравила Гиармат — каза тя, сладко усмихвайки се към Г’нариш — а той ми е любимец, нали знаеш. Тя така безсрамно флиртуваше, че Ф’лар се зачуди дали и Рамот няма да ревнува. Сякаш Гиармат някога би успял да настигне Рамот в полет! После чу веселото боботене на Мнемент и се успокои.

— Яж! — посъветва го Бронзовия. — Остави Лесса да ласкае Г’нариш. Гиармат не възразява. Нито Рамот. Нито аз.

— Какво ли не правя за Уейра си! — каза Лесса и въздъхна дълбоко, когато се върна.

Ф’лар скептично я погледна:

— Г’нариш е с по-съвременни разбирания, отколкото предполага.

— Тогава ще трябва да го известим за това — твърдо рече Лесса.

— Стига да го светнем ние, а не ти — отговори Ф’лар с престорена строгост и като я хвана за ръката я придърпа към себе си. Тя се възпротиви наужким, както правеше винаги, намръщи се сурово, а после най-неочаквано се отпусна върху рамото му.

— Сигналните огньове и наблюдателите не са достатъчни, Ф’лар — каза замислено тя. — Макар да мисля, че се тревожим твърде много за обрата в Нишковалежа.

— Тези маневри бяха, за да заблудим Г’нариш и останалите, но мислех че ти…

— Не разбираш ли, че си прав?

Ф’лар й хвърли продължителен и недоверчив поглед.

— В Името на Яйцето, Предводителю на Уейр, ти ме учудваш! Защо да не може да има отклонения? Само защото ти, Ф’лар, си съставил онези графици и за да не се изложиш пред Старовремците, те трябва да си останат безупречни? Голяма работа! Имало цели Интервали, когато не са валяли Нишки, което и двамата знаем. Защо да няма промяна в ритъма на Нишковалежа по време на това Преминаване?

— Но защо? Дай ми една разумна причина защо?

— А ти ми дай една разумна причина защо пък не? Същото, което влияе на Червената Звезда, когато й пречи да се доближи до Перн и да изсипе Нишките си, сега й променя курса, а оттам и Валежа! Червената Звезда не е единствената, която изгрява и залязва по определен цикъл. Сигурно има и друго небесно тяло, което влияе не само на нас, но и на нея.

— Кое?

Лесса нетърпеливо сви рамене:

— Откъде да знам? Нямам силното зрение на Ф’рад. Но можем да се опитаме да разберем. Или седемте Оборота на сигурност и графици са притъпили съобразителността ти?

— Ама, виж сега, Лесса…

Внезапно тя се притисна към него, изпълнена с разкаяние за резкия си тон. Той я задържа до себе си, чувствайки, че тя е права. И все пак… Спомни си колко дълго трябваше да чака, докато той и Мнемент успеят да се наложат. Раздвоен между вярата в своето пророчество, че Нишките щяха да завалят и страха, че това няма да извади ездачите от тяхната апатия, с пределна яснота осъзна, че тези малцина ездачи нямаше да могат да спасят планетата от унищожение. Спомни си трите дни на мъчение, по време на първия Валеж над Холдовете Нерат и Телгар, когато Лесса се беше дянала кой знае къде. Нямаше ли право сега той да поотпусне своята бдителност? Да си даде почивка от тежестта на отговорността?

— Нямах право да ти говоря така — прошепна Лесса разкаяно.

— Защо? Ти беше права.

— Не трябва никога да подценявам теб и всичко, което си сторил, само за да предразположа трима ограничени, тесногръди, консервативни…

Той я спря с целувка, която бе закачлива, но изведнъж се превърна в страстна. После трепна, защото докосна изгореното от Нишките, докато ръцете й чувствено се обвиваха около врата му.

— О, съжалявам. Чакай, нека да… — извинението на Лесса заглъхна, докато тя се обръщаше да вземе бурканчето с мехлем.

— Прощавам ти, скъпа моя, за всичките ти днешни интриги — увери я Ф’лар с патос. — По-лесно е да ласкаеш един мъж, отколкото да се бориш с него. Ще ми се Ф’нор да бе тук сега!

— Още не мога да простя на оня стар глупак Т’рон — каза Лесса, а очите й се присвиха и устните й се нацупиха. — О, защо Ф’нор просто не остави Т’реб да вземе оня нож!

— Ф’нор се е държал почтено — изрече Ф’лар решително.

— Можеше тогава да избегне удара! И ти не си по̀ стока!

Допирът й бе нежен, но изгореното пареше.

— Хм. Това, което аз оставих на заден план бе отговорността ми към Перн, когато дойдоха Старовремците. Ние допуснахме да затънем в дребни разпри, като например чия е била вината в онзи тъп спор в Работилницата. Истинският проблем е как да спогодим новото със старото. Можем да направим така, че да извлечем полза от тези временни затруднения, Лесса.

Тя усети трепета в гласа му и в отговор му се усмихна одобрително.

— Когато ние прегазихме традициите, преди да дойдат Старовремците, открихме колко фалшиви и ненужни бяха някои от тях. Вземи например ограничения контакт между Холдове, Работилници и Уейрове. Е, вярно, ако искаме да се свържем с друг Уейр можем да идем там с Дракон само за броени секунди, но на холдърите и занаятчиите са им нужни дни, за да се придвижат от едно място на друго. Те изпитаха това удобство преди седем Оборота. Никога не трябваше да се съгласявам и да оставя Старовремците да ме придумат да не поставям Дракон в Холд или Работилница. Тези сигнални огньове няма да свършат работа, нито пък кръстосвачите. Ти си напълно права, Лесса. Ако Фандарел успее да измисли алтернативен начин за… Какво има? Защо се усмихваш така?

— Знаех си. Знаех си, че ще искаш да се видиш с Ковача и Менестрела, затова пратих да ги повикат, но те няма да дойдат, докато ти не си се нахранил и не си си отпочинал. — Тя провери дали мехлема беше обезчувствил кожата.

— Да, а ти да не би да си отпочинала и да си се нахранила?

Лесса гъвкаво се измъкна от скута му, а очите й бяха потъмнели:

— Аз имам достатъчно разум да си легна, когато съм уморена. Ти продължаваш да си говориш с Фандарел и Робинтън дълго, след като до смърт сте предъвкали проблемите си. И пиеш с тях, сякаш не си разбрал, че само Дракон може да надпие Ковача и Менестрела… — тя отново спря и се намръщи, а после замислено каза:

— Като се сетих сега, не е ли добре да поканим и Литол? Бих искала съвсем точно да науча какви са реакциите на Лордовете. Но първо яж!

Ф’лар усмихнато се подчини. Чудеше се как може да го овладее оптимизъм точно, когато бе очевидно, че старите проблеми на Перн отново се настаняваха на отколешното си място — в дома и в сърцето на Предводителя на Уейр Бендън.

Глава IV

По пладне в Южния Уейр

Килара се завъртя пред огледалото, извръщайки глава, за да огледа стройната си фигура в пищната червена рокля.

— Знаех си. Казах му, че този подгъв не е равен — каза тя и застина на място, когато видя намръщеното си лице в огледалото. Погримасничи малко, отбеляза си една от гримасите, която не й хареса и внимателно се опита да се намръщи така, че да запази лицето си привлекателно.

— „Мръщенето е мощно оръжие, скъпа“ — все й повтаряше помайчината й. — „Но когато се мръщиш, гледай да е красиво! Помисли как би изглеждала, ако лицето ти замръзне така…“

Докато се усукваше, за да види профила си, погледът й попадна на неравния подгъв и забравила за упражненията си допреди малко, тя отново се намръщи.

— Ранели! — извика тя и когато старицата не се обади веднага, нетърпеливо повтори. — Ранели!

— Ида, кукличке! Старите кокали не могат да се движат така бързо. Точно изнасях дрехите ти на простора. Навън лъха такава сладост от това цъфнало дърво. Да, такова чудо е фелисно дърво да израсте толкова. — Ранели продължи монотонно да мърмори, сякаш веднъж започнала, не можеше да се спре. Килара бе сигурна в това, защото старата й бавачка повтаряше като еднообразно ехо, всичко което чуеше и видеше.

— Тези шивачи не са стока. Толкова са мърляви в детайлите… — продължаваше да си мърмори Ранели, когато Килара рязко прекъсна брътвежите й с проблема си. Бавачката коленичи и пак започна да опява, докато заопипва кривия ръб на роклята й.

— Тц, тц, виж тези шевове! Направени са на бърза ръка, а конците са се оплели…

— Шивачът ми обеща, че ще е готова след три дни. Когато отидох още не беше я довършил. Но ми трябваше и си я взех.

Ръцете на Ранели спряха и тя погледна към своята повереница:

— Ти никога не си излизала от Уейра без да предупредиш…

— Ще ходя, където си искам! — каза Килара и тропна с крак. — Не съм бебе, за да те питам за всичко. Аз съм Стопанката тук, в Южния. Яздя Кралица. Никой не може да ми казва какво да правя. Не забравяй това!

— Никой не забравя повече от моята кукличка…

— Не че този Уейр ми харесва…

— … и това е обида за моята рожбичка…

— Не че тях ги е грижа, но ще видят, че не могат да се отнасят така невъзпитано с жена от Рода Телгар…

— … и кой е бил невъзпитан към моята малка…

— Оправи този подгъв, Ранели, и не се мотай цяла седмица с него! Трябва да изглеждам възможно най-добре, когато отида у дома, в Телгар — каза Килара и извърна тялото си, за да види как се спускат гъстите руси коси по гърба й. — Само едно му е хубавото на това ужасно, ужасно място. От слънцето косата ми още повече изрусява.

— Като водопад от злато е, сладка моя, а аз я четкам, за да е още по-лъскава. Сутрин и вечер я четкам. Никога не пропускам. Освен, когато те няма. Той те търси днес…

— Не се занимавай с него, оправи този подгъв!

— А, да, ще го оправя. Съблечи я, така. Ах, скъпата ми кукличка! Кой се е отнесъл така с теб?… Той ли ти направи тези неща…

— Тихо! — Килара бързо отстъпи от свляклата се в краката й рокля и видя колко силно изпъкваха синините върху нежната й хубава кожа. Още една причина да си сложи новата рокля. Тя навлече свободната си ленена роба, която одеве бе захвърлила. Беше без ръкави, но маншета й почти прикриваше голямата синина на дясното й рамо. Винаги можеше да каже, че е станало по невнимание. Не, че я бе грижа какво ще си помисли Т’бор, но така вероятността за скандал беше по-малка. Онзи не знаеше какво прави, когато се напие.

— Нищо хубаво няма да излезе от това. — Вайкаше се Ранели, докато вдигаше червената рокля от пода. После се запъти към стаичката си. — Сега си от Драконовите ездачи. Нищо хубаво не излиза, когато те се мешат с холдъри. Стой си сред своите! Тук все пак си някоя…

— Млъкни, стара глупачке! Целият смисъл да си Стопанка на Уейр е, че можеш да вършиш каквото си поискаш. Аз не съм като майка ми. Нямам нужда от съветите ти!

— Да, зная — каза старата бавачка с толкова горчивина, че Килара се загледа подир нея.

Ето, че пак се намръщи грозно. Не трябва да забравя, че не бива да си събира веждите така — излизат бръчки. Килара плъзна ръце по тялото си, като милваше гладките си извивки, и прокара едната си ръка по плоския корем. Плосък дори след петте пикльовци, които бе родила. Е, няма да има повече. Беше открила начина. Само няколко мига повече в между, когато трябва и…

Тя се завъртя на пръсти, засмя се протягайки ръце нагоре към тавана, докато сухожилията й се изопнаха и натъртеното я заболя.

Мерон не трябваше да… Тя се усмихна замечтано. Мерон го направи, защото тя искаше.

— Той не е Драконов ездач — каза Придет, току-що събудила се от сън. Нямаше упрек в тона на Златната кралица, беше просто констатация. Въпреки факта, че Придет се отегчаваше, когато обикаляха Холдовете, а не Уейровете. В случаите, когато каприз на Килара ги отвеждаше на гости при други Дракони, Придет беше повече от доволна. Но в Холд, където за компания търсеше несвързаните брътвежи на уер-пазача, бе съвсем друга работа.

— Не, той не е Драконов ездач — съгласи се Килара енергично. Една усмивка за отминали удоволствия пробяга по пълните й алени устни. Това ми придава нежен, загадъчен, съблазнителен вид, помисли си тя и се наведе към огледалото. Но повърхността беше на петна и в отражението кожата й придоби нездрав вид.

— Сърби ме — каза Придет и Килара чу как Дракона се раздвижи. Земята под краката й потрепери.

Килара се засмя снизходително и като се врътна за последно и се намръщи към дефектното огледало, тя излезе да удовлетвори желанието на Придет. Ех, да можеше да намери един истински мъж, който да я разбира и обожава така както Дракона й! Ако, например, Ф’лар…

— Мнемент е на Рамот — каза Придет, когато ездачката й дойде на откритото място, което служеше за Уейр на Златната кралица в Южния. Драконът беше изтъркал мръсотията от скалното си легло. Южното слънце напичаше плочата така, че тя излъчваше приятна топлина и през най-студените нощи. Наоколо големите фелисни дървета бяха натежали от розов цвят, който изпълваше въздуха с благоухание.

— Мнемент може да бъде твой, глупавичката ми — каза тя на животното си, като го зачеса с една четка с дълга дръжка.

— Не, не искам да се карам с Рамот.

— Нямаше да му мислиш много, ако беше разгонена — отвърна Килара като й се искаше тя да има дързостта да опита такъв ход. — Няма нищо неморално да летиш с баща си и да отмениш майка си в създаването на потомството му…

Килара се сети за своята собствена майка, жена изхабена прекалено рано, изоставена от Лорд Телгар, заради по-млади и по-жизнени партньорки в леглото. Ах, ако не я бяха открили на онзи Поход, сега тя може би щеше да е омъжена за онзи дръвник, как му беше името… Нямаше да бъде Стопанка на Уейр и да има Придет, която да я обича. Тя я зачеса още по-ожесточено, докато Придет въздишайки от облекчение отвя три цвята от клонките на дърветата.

— Ти си моята майка — каза Придет, извръщайки големи пъстри очи към ездачката си, а гласа й бе пропит с любов, възхищение, обожание, благоговение и радост.

Въпреки ядните си мисли, Килара нежно се усмихна на Дракона. Не можеше да бъде сърдита, когато Придет я гледаше по този начин. Не и когато я обичаше, нея, Килара — такава, каквато е. С благодарност Стопанката на Уейр затърка чувствителното хълмче над дясното око на Придет, докато предпазните клепки не се затвориха една след друга от задоволство. Момичето се облегна на клинообразната глава, в хармония със себе си и със света, а любовта на Придет уталожи яда й като балсам. После в далечината дочу гласа на Т’бор, който даваше нареждания на учениците от Уейра и се отблъсна от Придет. Защо трябваше да бъде Т’бор? Той беше толкова безличен. Не можеше да я накара да се чувства така, както го правеше Мерон, освен, разбира се, когато Орт летеше с Придет и тогава… е, тогава беше поносимо. Но Мерон и без Дракон се справяше. Той беше достатъчно безскрупулен и амбициозен, така че заедно, те можеха навярно да контролират цял Перн…

— Добър ден, Килара.

Тя не обърна внимание на поздрава. Престорено жизнерадостният тон на Т’бор й подсказа, че той бе решен да не се кара с нея за каквото и да е точно сега. Тя се зачуди с какво той я бе привлякъл. Бе висок и не бе грозен, но малцина Драконови ездачи бяха баби. Тънките линийки от белезите от Нишки им придаваха по-скоро мъжествен, отколкото отблъскващ вид. Т’бор нямаше белези и начумереното изражение и нервното шаване на очите му допълнително разваляха впечатлението от хубавата му външност.

— Добър ден, Придет — добави той.

— Харесвам го — каза Придет на ездачката си. — Той наистина ти е предан. А ти не си добра с него.

— Добротата не води до никъде — озъби се в отговор Килара.

С ленива неохота тя се обърна към Предводителя:

— Какво има?

Т’бор се изчерви както винаги ставаше, когато долавяше тази нотка в гласа й. Тя бе предназначена да го обърка.

— Искам да знам колко уейра са свободни. Питат от Уейр Телгар.

— Питай Бреке. Аз откъде да знам?

Т’бор още повече се изчерви и стисна зъби.

— Обичайно е Стопанката да е наясно с домакинството си…

— Обичаят, Нишки го яли! Тя знае. Аз не! И не виждам защо Южният трябва постоянно да подслонява всеки идиот, който не може да се опази от Нишките.

— Знаеш прекрасно, Килара, защо Южният Уейр…

— Не сме имали нито едно произшествие от този род за седем Оборота Нишковалежи.

— Тук валежа не е така обилен и постоянен, както на Северния континент и сега разбирам…

— Е, аз пък не разбирам защо тогава техните ранени трябва да се издържат тук, на наш гръб…

— Килара! Не оспорвай всяка дума, която казвам!

Усмихвайки се, тя му обърна гръб, доволна, че бе успяла да уязви детинската му смелост.

— Попитай Бреке, на нея й е приятно да ме замества.

Тя погледна през рамо, за да види дали той бе разбрал намека. Беше сигурна, че Бреке споделя леглото му, когато Килара споделяше чужди. Тази глупачка Бреке, за която Килара добре знаеше, че си пада по Ф’нор! Те и Т’бор сигурно имаха интересни фантазии всеки представяйки си другия за истинския обект на своята страст.

— Бреке е дваж по̀ жена от теб и далеч по-подходяща за Стопанка на Уейра! — изрече Т’бор с напрегнат овладян глас.

— Ще ми платиш за това, отрепка такава, сополив хленчещ пикльо! — изкрещя му Килара, вбесена от неочаквания му реванш. После избухна в смях при мисълта за Бреке като Стопанка или Бреке като страстна и умела любовница, каквато бе самата тя. Бреке, с плоски като на момче гърди! Ха, дори Лесса изглежда по-женствена.

Мисълта за Лесса внезапно отрезви Килара. Тя отново се опита да се самоуспокои, че Лесса няма да бъде заплаха или пречка за нейния план. Сега тя се въртеше покорно около Ф’лар, жадуваща отново да забременее, нравеше се на съвестна Стопанка и бе прекалено самодоволна, за да види какво става под носа й. Лесса беше глупачка. Можеше да управлява цял Перн, ако само си бе мръднала пръста. Имаше възможността и я изпусна. Глупост бе да доведе тия Старовремци, когато можеше да има абсолютна власт над цялата планета като Ездач на единствената Златна кралица на Перн! Е, Килара нямаше никакво намерение да остава в Южния Уейр и кротко да се грижи за ранените и да ги хрантути! Всяко яйце се люпи различно, но една пукнатина, когато трябва, може да ускори нещата.

А Килара бе готова да пукне яйцето, както тя си знае. Благородният Ларад, Лорд на Телгар, може и да е забравил да покани на сватбата единствената си кръвна сестра, но със сигурност тя нямаше причина да стои настрана, когато нейната собствена природена сестра щеше да се жени за Лорда на Холд Лемос.

Бреке сменяше превръзката на ръката му, когато Ф’нор чу, че Т’бор я вика. Тя се стегна, от гласа му, и изражение на състрадание и тревога за миг помрачи лицето й.

— В Уейра на Ф’нор съм — каза тя, обръщайки глава към отворената врата и повишавайки глас.

— Не знам защо наричате един Холд, направен от дърво Уейр — каза Ф’нор, учуден от реакцията й. Тя бе такова сериозно дете, прекалено зряло за годините си. Може би това, че бе младша Стопанка от Уейра на Килара я бе накарало да порасне преждевременно. Най-накрая бе започнала да отговаря на закачките му. Или пък тя е тази, която се закача, зачуди се Ф’нор, по време на болезнената процедура по лекуването на дълбоката рана.

Тя леко му се усмихна:

— Един Уейр е там, където е Дракона, без значение от какво е построен.

В този миг влезе Т’бор, свеждайки глава въпреки че вратата бе достатъчно висока.

— Как е ръката ти, Ф’нор?

— Подобрява се под опитните грижи на Бреке. Носи се слух, — започна Ф’нор и лукаво се усмихна на Бреке — че мъжете изпратени в Южния оздравяват по-бързо.

— Ако заради това мнозина от тях после се завръщат тук, ще й определя други задължения — каза Т’бор толкова горчиво, че Ф’нор го изгледа. — Бреке, колко още ранени можем да настаним?

— Само четирима, но Върина в Западния може да поеме поне двадесет.

От изражението й Ф’нор се досети, че тя се бе надявала да няма толкова много ранени.

— Р’март пита дали да изпрати десет, само един е тежко ранен — каза Т’бор все още сърдит.

— Тогава, по-добре да го настаним тук.

Ф’нор се опита да каже, че Бреке се ангажира с твърде много дейности. За него бе очевидно, че въпреки малкото й привилегии, тя бе поела всичките отговорности, които се падаха на Килара, докато последната вършеше каквото й скимне. Включително и да се оплаква, че Бреке клинчи от работа. Уейрънт, кралицата на Бреке, бе все още твърде млада, за да се нуждае от кой знае колко грижи. Бреке бе взела младата Мирим, за да я гледа, макар самата тя да нямаше свои деца и никой от Южните ездачи май не споделяше леглото й. И все пак, Бреке също се бе нагърбила с грижите за най-сериозно ранените ездачи. Не че Ф’нор не й бе благодарен. Тя сякаш притежаваше изключителен усет, който й подсказваше кога мехлема има нужда от подновяване или кога треската е толкова силна, че те влудява. Ръцете й бяха цяло чудо, нежни и хладни, но тя можеше да бъде и безмилостна, когато трябваше да надзирава пациентите си.

— Благодаря за помощта ти, Бреке — каза Т’бор. — Наистина.

— Чудя се дали трябва да се направят други преразпределения — предположи колебливо Ф’нор.

— Какво искаш да кажеш?

Охо, помисли си Ф’нор, човекът се докача:

— Стотици Обороти Ездачите са се лекували в своите си Уейрове. Защо Южният трябва да се товари с ранени и безполезни хора, постоянно натрапвани му?

— Бендън изпраща съвсем малко — тихо каза Бреке.

— Нямам предвид само Бендън. Точно сега половината мъже тук са от Форт. Те също така биха могли да се припичат по бреговете и на Южния Бол…

— Т’рон не е никакъв водач… — презрително каза Т’бор.

— Така поне Мардра иска да мисли — намеси се Бреке с нехарактерна за нея грубост и Т’бор я погледна изненадано.

— Нищо не остава скрито от теб, нали, малка госпожице? — каза Ф’нор и се засмя. — Така казва и Лесса и аз съм съгласен.

Бреке се изчерви.

— Какво искаш да кажеш, Бреке? — попита Т’бор.

— Само това, че петима от най-тежко ранените мъже са летели в ятото на Мардра!

— В нейното ято? — Ф’нор ядосано погледна Т’бор, чудейки се дали и за него това бе ново.

— Не си ли чул? — попита Бреке, почти с упрек. — Още откакто Д’нек беше поразен от Нишки, тя лети…

— И Кралицата й дъвче огнен камък? Затова ли Лорант не лети в брачен полет?

— Не съм казала, че Лорант дъвче огнен камък — противопостави се Бреке. — Поне малко ум й е останал на Мардра. Една стерилна Кралица не е по-добра от една Зелена. А и тогава Мардра не би била Старша или въобще жена от Уейра. Не, тя използва огнехвъргачка.

— На високото ниво? — Ф’нор беше потресен. — И Т’рон има нахалството да дърдори, че Форт спазва традициите?

— Ето защо толкова много мъже от нейното ято са пострадали, защото Драконите летят близо до Кралицата си, за да я пазят. Огнехвъргачката хвърля надолу, но не и достатъчно надалеч, за да порази Нишките във въздуха при скоростта, с която летят Драконите.

— Това без съмнение е… оох! — трепна от болка Ф’нор при едно неразумно движение с ранената си ръка. — Това е най-нелепото нещо, което някога съм чувал. Ф’лар знае ли?

Т’бор сви рамене:

— И да знае, какво би могъл да стори?

Бреке побутна Ф’нор да седне върху табуретката, за да нагласи превръзката, която той бе развалил.

— Какво ще стане сега? — въпросът му не бе отправен конкретно към някого.

— Говориш като Старовремец — отбеляза Т’бор с дрезгав смях. — Оплакваш се от липсата на ред, хаоса в който живеем…

— Промяната не е хаос.

Т’бор кисело се засмя:

— Зависи от гледната ти точка.

— А каква е твоята гледна точка, Т’бор?

Предводителят на Уейр изгледа Кафявия ездач продължително и строго, а лицето му застина в толкова горчива гримаса, че той изглеждаше далеч по-стар, отколкото беше.

— Нали ти разказах какво стана на онзи фарс — срещата на Предводителите оная вечер. Т’рон настояваше, че вината е на Тери. — Т’бор удари с юмрука си дланта на другата си ръка, устните му се изопнаха с горчивина при този спомен. — „Уейрът преди всичко. Дори над здравия разум. Придържай се към своите! Който изостава пада в между!“ Е, аз ще следвам моя си план. Ще накарам моите хора да се държат както подобава. Всички! Дори Килара, ако ще да…

— Черупки! Какво пък е намислила Килара сега?

Т’бор погледна замислено Ф’нор. После сви рамене и рече:

— Килара възнамерява да замине за Холд Телгар след четири дни. А Южният Уейр не е поканен. Не се обиждам. Южният няма задължения спрямо Телгар Холд и сватбите са си работа на холдърите. Но тя си е наумила да създава проблеми там, сигурен съм. Познавам симптомите. Освен това се среща с Лорда на Набол.

— Мерон? — Ф’нор не смяташе, че той е опасен. — Мерон, Лорда на Набол, беше изигран и напълно дискредитиран на онази злополучна битка в Бендън преди осем Оборота. Никой Лорд вече не би се съюзил с Набол. Даже и Лорд Несел от Кром, който не е особено умен. Никога не ще разбера как въобще е могъл да бъде одобрен за Лорд на Кром от Конклава.

— Не Мерон е този, от когото трябва да се пазим, а Килара. Всичко, до което тя се докосне се… опорочава.

Ф’нор знаеше какво иска да каже Т’бор:

— Ако тя щеше, да речем, да ходи в Холд Форт на Лорд Гроге, нямаше да ме е грижа. Той смята, че тя би трябвало да бъде удушена. Но не забравяй, че тя е кръвна сестра на Ларад от Телгар. Освен това, Ларад може да се справя с нея. Лесса и Ф’лар също ще са там. Тя не би могла да измами Лесса. Така че, какво може да стори? Да промени графика на Нишките? Ф’нор чу как Бреке рязко си пое дъх и видя внезапното трепване на Т’бор.

— Тя не е променила графика. Никой не знае защо е станало това? — каза Т’бор мрачно.

— Защо е станало кое? — Ф’нор се изправи и отблъсна ръцете на Бреке.

— Ти чу ли, че Нишките валят извън графика?

— Не, не съм — и Ф’нор погледна от Т’бор към Бреке, която изведнъж се оказа много заета с медикаментите си.

— Нищо не можеше да сториш, Ф’нор! — кротко каза тя — и тъй като, ти бе още в треска, когато новината дойде…

Т’бор изсумтя, а очите му искряха, сякаш се наслаждаваше на тревогата на Ф’нор.

— Не че скъпоценните графици на Ф’лар някога са включвали и нас, тук в Южния континент. Кой го е грижа какво става в тази част на света? — и Т’бор излезе от Уейра. Когато Ф’нор понечи да го последва, Бреке сграбчи ръката му.

— Не, Ф’нор, не го притискай! Моля те!

Той погледна към разтревоженото лице на Бреке и видя дълбоката загриженост в изразителните й очи. Значи така? Бреке си пада по Т’бор. Жалко, че си хаби чувствата за човек, така всецяло отдаден на оная плодовита женска Килара!

— Сега, бъди така добра да ми кажеш каква е тая работа за промяна в графика на Нишките? Ръката ми беше ранена, но не и главата!

Без да реагира на упрека му, тя му разказа какво се бе случило в Уейр Бендън, когато Нишките заваляха часове преди графика над обширните гори на Лемос.

Ф’нор бе потресен, когато научи, че Р’март от Уейр Телгар е бил тежко ранен. Но не се изненада, че Т’къл от високите Хълмове дори не си е направил труда да информира поне своите съвременници за неочакваните валежи над подопечните му територии. Трябваше да се съгласи, че ако знаеше, щеше да се разтревожи. И сега беше разтревожен, но изглежда Ф’лар се справяше с обичайната си находчивост. Поне Старовремците бяха стреснати. Нужни бяха Нишките, за да стане това.

— Не разбирам забележката на Т’бор, че не ни е грижа какво става в тази част на света…

Бреке сложи умолително ръка върху рамото му:

— Не е лесно да се живее с Килара, особено когато това много прилича на изгнание.

— Като че ли не знам! — Ф’нор имаше представа за личността на Килара още когато тя беше в Бендън и той като много други Ездачи се почувства облекчен, когато тя стана Стопанка на Южния. И сега единственият проблем тук, по време на лечението му, бе нейната близост. За спокойствието на Ф’нор, нейният интерес към Мерон от Набол беше добре дошъл.

— Виждаш какво е направил Т’бор от Южния Уейр за времето, през което е бил Предводител тук — продължи Бреке.

Ф’нор кимна в знак на съгласие.

— Той завърши ли изследването на Южния континент? — не можеше да си спомни постъпвали ли са в Бендън някакви доклади по въпроса.

— Едва ли. Пустините на запад са ужасни. Един-двама ездачи бяха склонни да идат, но Ветровете бързо ги принудиха да се върнат. А на изток е океанът и вероятно продължава пак до пустинята, но от другата й страна. Знаеш, това е долния край на планетата.

Ф’нор сви превързаната си ръка.

— Чуй ме сега, помощник-водачо Ф’нор от Бендън! — каза сърдито Бреке, като правилно изтълкува жеста му. — Ти не си в състояние да се върнеш към задълженията си или пък да ходиш по експедиции. Нямаш силата и на новородено и, разбира се, не можеш да се движиш в между. Силният студ е най-лошото нещо за една незаздравяла рана. Защо мислиш са те пратили тук?

— О, Бреке, не знаех, че те е грижа — каза Ф’нор доста доволен от нейната бурна реакция.

Тя му хвърли толкова искрен и лъчист поглед, че усмивката му се стопи. Сякаш съжалила за този прекалено интимен поглед, тя закачливо го побутна към вратата:

— Махай се! Вземи самотния си Дракон и вървете на плаж. Почивай. Не чуваш ли, че Кант те вика?

Тя се плъзна покрай него и излезе. Беше стигнала почти до поляната, когато осъзна че сам той не бе чул Кант.

— Бреке!

Тя се обърна колебливо в края на горичката.

— Ти можеш да чуваш другите Дракони?

— Да — тя се завъртя и изчезна.

— Ама че… — Ф’нор беше поразен. — Защо не си ми казал? — попита той Кант, когато отиде до сгорещената от слънцето локва зад Уейра и свирепо загледа своя Кафяв дракон.

— Не си ме питал — отвърна Кант. — Аз харесвам Бреке.

— Ти си невъзможен! — каза Ф’нор разгневен и пак погледна в посоката, в която бе изчезнала Бреке. — Бреке? — и той сурово изгледа Кант, отвратен от своята тъпота. Драконите, по правило, не наричаха хората по име. Те имаха склонността да определят личността на човека като използват местоимения, рядко име. Това че, Кант който беше от друг Уейр говореше за Бреке така фамилиарно, беше двойна изненада. Трябва да каже на Ф’лар.

— Искам да се намокря — каза Кант с такъв копнеж, че Ф’нор високо се изсмя.

— Ти ще плуваш, аз ще те гледам.

Кант нежно побутна Ф’нор по здравото рамо.

— Ти оздравяваш. Хубаво! Скоро ще можем да се върнем в нашия Уейр.

— Не ми казвай, че си знаел за промяната в графика на Нишките.

— Разбира се, че знаех — отговори Кант.

— Ах, ти, крокодилско лице, кокоши врат…

— Понякога един Дракон знае какво е най-добро за Ездача му. Ти трябва да си здрав, за да се биеш с Нишките. Искам да плувам! — и повече с Кант не можеше да се спори. Със съзнанието, че е бил манипулиран, Ф’нор заряза темата, защото нямаше какво повече да каже на Кант. Само един път да се оправи и да му оздравее ръката…

Въпреки че трябваше да летят право към брега, (едно досадно и прекалено дълго пътуване за човек, свикнал на мигновения транспорт чрез между), Ф’нор избра пътя на запад покрай бреговата линия, докато намериха едно усамотено местенце до дълбок залив, удобен за къпане на Дракона. Една висока пясъчна дюна, издигната вероятно от зимните ветрове, заграждаше брега от юг. Далеч, далеч на хоризонта едва се виждаха виолетовите очертания на ивицата земя, която маркираше Южния континент.

Кант се приземи над линията на прилива в заливчето, върху финия гладък пясък, където остави Ф’нор и с един скок се бухна в искрящата синя вода. Ф’нор го гледаше развеселен, докато той — като някаква странна риба — изскачаше над повърхността, премяташе се във въздуха и после отново се гмуркаше. Когато най-накрая реши, че достатъчно се е освежил, той излезе от водата и като изтръскваше крила, опръска Ф’нор, който запротестира.

После Кант се овъргаля в пясъка така старателно, че Ф’нор го прати да се изплакне, ала Драконът нададе вой, че му било страшно приятно да усеща по кожата си горещия пясък. Ф’нор примирено отстъпи, а Кант издълба дупка в пясъка и доволно се сви на кълбо. Слънцето напичаше и скоро те се унесоха в дрямка.

— Ф’нор! — тихия зов проникна в сладкия унес на Кафявия ездач. — Не мърдай!

Това бе достатъчно, за да прогони дремливата наслада, макар тона на Дракона да бе леко развеселен, а не тревожен.

— Внимателно си отвори едното око! — посъветва го Кант.

Леко раздразнен, Ф’нор го послуша и си отвори окото. Трябваше да положи усилия, за да остане напълно неподвижен, защото това което видя бе едно съвсем мъничко Златно драконче, не по-голямо от ръката му. Две очички като блестящи зелени скъпоценни камъчета го наблюдаваха със сдържано любопитство. Изведнъж, крилцата не по-големи от дланта на Ф’нор, се разгънаха и проблеснаха прозрачни на слънчевата светлина.

— Не си отивай! — каза Ф’нор несъзнателно проговаряйки с мисълта си. Нима сънуваше? Не можеше да повярва на очите си! Крилцата леко трепнаха. Мъничкото Драконче наклони глава.

— Не си отивай, мъниче! — добави и Кант също толкова нежно. — Ние с теб сме от една и съща кръв.

В мига, в който животинчето изпита недоверчивост и колебание, неговите мисли се предадоха на Дракон и човек. Крилцата останаха разперени, но то не излетя. Любопитство смени нерешителността, ала недоверието нарасна. Малкото Драконче се извърна към Ф’нор и втренчено се вгледа в очите му толкова продължително, че той усети напрежение в очните си мускули.

Когато Ф’нор долови съмнението и учудването на животинчето, веднага схвана какво го притесняваше.

— Аз не съм от твоята кръв, а ей това голямо животно — тихо му каза той. — Ти си от неговата кръв.

Малката главица отново се наклони. Очите лъщяха, докато се въртяха от изненада и нарастващо съмнение.

Ф’нор забеляза, че то не мислеше така, защото за него Кант бе сто пъти по-голям.

— Ф’нор, отдалечи се — предложи му Кант. — Сестричке, иди с човека!

Малкото Драконче закръжи, пърхайки с крилца, докато Ф’нор бавно се изправи. Той се отдалечи от огромния Дракон, а мъничето го последва. Когато Ф’нор се извърна и посочи към Кафявия, то се обърна, хвърли един бърз поглед и изчезна.

— Върни се! — извика Ф’нор. Не, не, той „сигурно“ сънуваше!

Кант избоботи развеселен:

— Как би ти се сторило да видиш човек, толкова по-голям от теб, колкото съм аз от нея?

— Кант, осъзнаваш ли, че това беше огнен гущер?

— Разбира се.

— Огнен гущер стоеше до ръката ми! Знаеш ли колко пъти хората са се опитвали да хванат едно от тези създания!? — Ф’нор спря, осмисляйки преживяното. Вероятно бе първият човек, който се е доближил толкова близо до огнен гущер. А нежната малка красавица бе излъчила чувства, бе разбрала простички указания, а после взе та изчезна в между.

— Да, тя отиде в между — потвърди равнодушно Кант.

— Ах, ти тромава буцо пясък! Не разбираш ли какво значи това? Значи, че онези легенди са „били“ верни! Вие сте отгледани от мъничета като нея!

— Не помня — отговори Кант, но нещо в тона му подсказа на Ф’нор, че увереността на Дракона бе леко разклатена.

Ф’нор се засмя и нежно погали муцуната на Кант:

— И как би могъл! След като и ние хората сме загубили толкова много знания, а при това сме можели да ги запишем.

— Има и други начини да се запомнят важните неща — отговори Кант.

— Само си представи как от миниатюрни огнени гущерчета са били създадени животни големи, колкото теб! — той бе изпълнен с благоговение, защото знаеше колко време беше нужно от тревопасните добичета да се създаде порода, в която единственото подобрение бе, че ставаха по-бързоноги.

Кант неспокойно избоботи:

— Аз съм полезен. Тя не е.

— Обзалагам се, че с малко помощ тя много бързо ще се научи на това-онова — перспективата очарова Ф’нор. — Възразяваш ли?

— Че защо?

Ф’нор се облегна на клинообразната глава, като се опита да я обгърне с ръце, изпълнен с гордост и обич към своя Дракон.

— Въпросът ми беше доста глупав, нали Кант?

— Доста глупав!

— Чудя се колко ли време ще ми е нужно, за да я обуча.

— Да я обучиш за какво?

— О, разбира се, че както и да я обучавам, тя не би се справила по-добре от теб! Не, чакай малко! Ако, случайно, успеем да я обучим да пренася съобщения… Ти каза, че тя отиде в между, нали? Чудя се, дали можем да я научим да отива в между сама и да се връща? О, ами тя дали ще се върне сега при нас? — при тази мисъл ентусиазмът му се разсея от суровата действителност.

— Тя се върна — каза Кант съвсем тихо.

— Къде е?

— Над главата ти.

Съвсем бавно, Ф’нор протегна ръка с обърната надолу длан.

— Красавице малка, ела при нас тук, за да можем да ти се възхищаваме. Нищо лошо няма да ти сторим — от тона му лъхаше спокойствие и убедителност.

С крайчеца на окото си видя нещо златно да проблясва във въздуха. После мъничкото гущерче слезе на нивото на очите му, но така че да не може да бъде хванато. Ф’нор не обърна внимание на смеха на Кант задето мъничето се бе поддало на ласкателствата.

— Тя е гладна — каза големият Дракон.

Ф’нор протегна съвсем бавно ръка към торбичката си и извади един къс месо. Откъсна парченце и се наведе бавно, за да го остави на скалата до себе си. После се оттегли.

— Ето ти храна, мъниче.

Гущерчето се повъртя още малко, после изведнъж се стрелна, сграбчи месото с тъничките си нокти и изчезна. Ф’нор зачака клекнал. След секунда, Дракончето се върна. В главата му се въртяха мисли за храна, глада бе завладял всичките му чувства, а сред тях прозираше безмълвна молба. Докато се опитваше да потисне въодушевлението си, Ф’нор отчупи още едно парченце. Дали гладът имаше притегателната сила да… Той търпеливо започна да я храни, като всеки път поставяше хапките все по-близо до себе си и накрая тя трябваше да вземе последното парченце от пръстите му. Докато тя накланяше глава към него, не напълно заситена, въпреки че бе погълнала количество, което би задоволило един човек, той се престраши и я загали с крайчеца на пръста си по очното хълмче. Вътрешните клепки на мъничките пъстри очи се затваряха една след друга, докато тя се отдаваше на ласките му.

— Тя е новоизлюпено и ти току-що я Впечати — съвсем тихичко му рече Кант.

— Новоизлюпено?

— В края на краищата тя ми е сестричка, а след като сме от една кръв, значи и тя се люпи от яйце — бе разумният отговор на Кант.

— Но тогава има и други?

— Разбира се, че има. Те са долу на брега.

Ф’нор полека, за да не притесни гущерчето, погледна през рамо. Толкова се бе заплеснал по мъничето до себе си, че не беше чул едва доловимите от прибоя тънички писукания, които идваха от омешалите се в безпорядък на пясъка крилца и телца. Трябва да бяха поне стотина, скупчили се точно над линията на прилива, на около двадесет Драконови дължини от него.

— Не мърдай! — предупреди го Кант. — Иначе ще я загубиш.

— Но ако те се люпят… могат да бъдат Впечатени… Кант, събуди Уейра! Говори с Придет! Говори с Уайрънт! Кажи им да дойдат! И да донесат храна! Кажи им да побързат! Да побързат или ще е твърде късно!

Той напрегнато се взря във виолетовото петно на хоризонта, където трябваше да се намира Уейра, сякаш с мислите си би могъл, преодолявайки разстоянието да се свърже с хората там. Но олелията на брега бе привлякла вниманието и на други. Диви уерови птици — лешоядите на Перн, прииждаха към брега, а ятото им образуваше една зловеща У-образна линия в южното небе. Авангардът им вече набираше височина, за да връхлети върху беззащитните новоизлюпени. С всяка фибра на тялото си, Ф’нор копнееше да им се притече на помощ, но Кант още веднъж повтори предупреждението си. Ако мръднеше, Ф’нор излагаше на опасност крехката връзка, която бе създал с малката кралица. Или, най-малкото, ще й придаде своята тревога, осъзна той. Затвори очи. Нямаше сили да гледа. Първият писък на болка прониза тялото му, както и това на малкото гущерче. Тя се мушна в гънките на дрехата му и трепереща се притисна към ребрата му. Ф’нор не се сдържа и отвори очи. Но птиците още не бяха връхлетели, въпреки че се спускаха все по-надолу и по-надолу със скоростта на хищници. Новоизлюпените яростно се нападаха едно друго. Той потръпна и малката кралица запърха с крилца, като ужасено записука.

— С мен си в безопасност! С мен си в пълна безопасност! Нищо лошо няма да ти се случи! — повтаряше й Ф’нор, а Кант издаваше тихи звуци, които се сливаха с думите на Ездача.

Пронизителните крясъци на връхлитащите птици внезапно преминаха в остър ужасен вой. Ф’нор извърна поглед от касапницата на брега и вдигна глава към небето, за да види как един Зелен дракон бълваше огън, за да прогони хищните птици. Зелената кръжеше само на няколко дължини от брега, с наведена надолу глава. Тя беше без Ездач. В този миг, Ф’нор видя три фигури, които газеха из пясъчните дюни и се придвижваха право към купчината канибали на пясъка. Макар брегът да бе силно наклонен на това място, те успяха да стигнат до новоизлюпените, без да настъпят някое от тях.

— Бреке каза, че е събрала толкова хора, колкото могла да намери — каза му Кант.

— Бреке? Защо си извикал нея? Тя и без това си има достатъчно работа!

— Тя е най-подходящата! — отвърна Кант, като не обърна внимание на укора на Ф’нор.

— Закъснели ли са вече? — Ездачът неспокойно се загледа в небето, а после и към дюните, като му се щеше да бяха дошли повече хора.

Бреке се наведе към нападащите се едно друго новоизлюпени с протегнати ръце. Другите двама последваха примера й. Но кого бе довела със себе си? Защо не е взела повече Ездачи? Те веднага щяха да съобразят как да подходят към животинчетата. Още два Дракона се появиха в небето и се спуснаха към брега с поразителна скорост, а Ездачите им се втурнаха на помощ на Бреке и останалите. Зелената в небето продължаваше да бълва огън към нахалните птици, а после призова другите Дракони да й помогнат.

— Бреке Впечати едно. И момичето с нея. Също и момчето, но животното му е ранено. Бреке казва, че повечето са умрели.

Ах, питаше се Ф’нор, ако едва сега бе прозрял истината в легендите за огнените гущери, дали щеше да го заболи толкова много? Ала, те разбира се, от векове насам са се люпили по безлюдните брегове, били са нападани от уеровите птици или едно друго са се самоизяждали, при това невидени от никого и неоплакани.

— По-силните са оцелявали — каза окуражително Кант.

Спасиха седем, две тежко ранени. Младото момиче Мирим — храненицата на Бреке, бе Впечатила три — две зелени и един кафяв, чието коремче доста бе пострадало. Бреке имаше един бронзов, без рани по себе си; Зеленият ездач също имаше бронзов, а другите двама Ездачи бяха Впечатили сини, едното от които с навехнато крилце и Бреке сериозно се опасяваше, че няма да може да лети.

— Седем от над петдесет — каза тъжно тя, след като напръскаха мястото на люпенето с агенотрий. Предпазна мярка, направена в изблик на безсилие, за да държи настрана лешоядите и да гони останалите огнени гущери от опасните за тях брегове. — Чудя се колко ли щяха да оцелеят, ако ти не ни беше повикал.

— Моята вече се беше откъснала от останалите, когато ни намери — отбеляза Ф’нор. — Вероятно се е излюпила първа или е била застанала върху другите.

Бреке бе проявила съобразителността да донесе цял бут от козел, въпреки че в Уейра днес вечерята щеше да бъде постна. Те нахраниха новоизлюпените, които потънаха в толкова дълбок унес, че спокойно можеха да бъдат пренесени без да се съпротивляват в Уейра или Амбулаторията на Бреке.

— Ти ще се прибираш по въздух, не чрез между! — каза Бреке на Ф’нор, така както говори майката на непослушното си дете.

— Слушам, госпожо! — отвърна Ф’нор с насмешливо смирение и после се усмихна, защото Бреке го взе прекалено на сериозно.

Малката кралица толкова удобно се бе сгушила в ръкава му, сякаш там бе нейния уейр.

— Уейрът е там, където е Дракона, без значение как е построен — измърмори си той, докато Кант летеше на изток.

Когато Ф’нор се прибра в Южния, стана ясно, че новината бе обиколила целия Уейр. Всички бяха толкова развълнувани, че той се разтревожи гущерчетата да не се уплашат и да не отидат в между.

— Дракон, чийто корем е пълен, не обича да лети — каза му Кант. — Също и огнените гущери — и се пльосна в затоплената си от слънцето прашна локва, загубил интерес към тях.

— Допускаш ли, че може да ревнува? — попита Ф’нор Бреке, когато я намери в Амбулаторията да слага шина на навехнатото крило на малкия син гущер.

— На Уайрънт също й бе интересно, но само докато гущерите заспаха — каза му Бреке и когато за кратко вдигна глава към него, в зелените й очи проблесна пламъче. — А ти знаеш колко е докачлива Уайрънт точно сега. Снизхождение, Ф’нор. Какво друго могат да изпитват Драконите към малките? Те са играчки, куклички, ако питаш големите. В най-добрият случай, деца, които да закрилят и възпитават точно като всички останали.

Ф’нор бързо погледна към Мирим, храненичето на Бреке. Двата зелени гущера спяха на раменете й. В скута си люлееше кафявия, бинтован от главата до опашката. Мирим седеше с вдървената неподвижност на човек, който не смее да помръдне и мускулче. Но се усмихваше невярващо.

— Мирим е твърде млада за това — каза той и поклати глава.

— Напротив, тя е на възрастта на децата от Уейра при първото им Впечатване. И в някои неща е по-зряла от половин дузина зрели жени, които познавам и които са народили куп деца.

— Охо, говориш типично по женски…

— Не се шегувай с това, Ф’нор — отговори Бреке с рязкост, която му напомни за Лесса. — Мирим ще се справи. Тя се отнася много сериозно към отговорностите си — погледът, който Бреке хвърли към храненицата си бе едновременно нежен и загрижен.

— И все пак казвам, че е млада…

— Нима възрастта е необходимо условие за сърцето, което обича? Нима всички зрели хора са състрадателни? Защо някои момчета родом от Уейрове не успяват да Впечатат Дракон, а други които дори и не са сънували за това, се сдобиват с Бронзов? Мирим е Впечатила три, а ние, въпреки че се опитахме успяхме да Впечатим по едно, докато другите измираха в краката ни.

— А защо на мен никой не ми е докладвал какво става в моя собствен Уейр? — попита Килара на висок глас. Тя стоеше на прага на Амбулаторията, лицето й бе зачервено от гняв, а очите й мятаха искри.

— Щях да дойда да ти кажа, веднага щом свърша с шинирането на крилото — кротко отговори Бреке, но Ф’нор видя как раменете й се стегнаха.

Килара се запъти към нея с толкова явна закана, че Ф’нор застана пред Бреке и се зачуди дали Килара не бе въоръжена с нещо повече от лошо настроение.

— Събитията се развиха доста бързо, Килара — каза той и любезно се усмихна. — Имахме късмет, че успяхме да спасим и тези. Жалко, че не си чула Кант като предаде новината. Можеше сама да си Впечатиш едно.

Килара рязко спря, а широките поли на роклята й се усукаха около краката й. Тя свирепо го изгледа, докато издърпваше ръкава на роклята си, но не преди той да забележи черната синина на рамото й. Неспособна да се нахвърли върху Бреке, Килара се извърна и забеляза Мирим. Тя се понесе към момичето и така го изгледа, че детето умолително погледна Бреке. В този миг, напрежението в стаята събуди гущерите. Двата зелени изсъскаха към Килара, но кристалния тръбен звук на бронзовия върху рамото на Г’сел привлече вниманието на Стопанката на Уейра.

— Ще взема бронзовия, разбира се! Разбира се! Бронзовият ще свърши работа! — възкликна тя. Имаше нещо толкова противно в лъщящите й очи и толкова гаден бе смехът й, че Ф’нор усети как настръхна косата на тила му.

— Доста ефектно ще изглеждам с един бронзов на рамото, мисля аз — продължи Килара и протегна ръка към бронзовия гущер на Г’сел.

Той вдигна предупредително ръка.

— Казах, че вече са Впечатани, Килара — предупреди я и Ф’нор, като направи знак на Г’сел да й откаже. Г’сел беше само Зелен ездач, при това нов в този Уейр и изобщо не беше в категорията на Килара, особено в това й настроение. — Докосни го, но ние не отговаряме.

— Впечатани казваш? — Килара се поколеба, после се обърна и се изсмя на Ф’нор. — Ха, че те не са нищо друго освен някакви си огнени гущери!

— А ти от кое животно на Перн мислиш, че са създадени Драконите?

— А, не! Само не тия бабини деветини! Как изобщо може да се създаде боен Дракон от огнен гущер? — тя отново протегна ръка към бронзовия, който разпери крила и уплашено ги размаха.

— Ако те ухапе, не обвинявай Г’сел! — провлачи любезно Ф’нор, като едва сдържаше гнева си. Жалко, че човек не може безнаказано да наплеска една Стопанка на Уейр! Драконът й нямаше да го позволи. Обаче това, което й трябваше на Килара бе един здрав бой.

— Няма как да си толкова сигурен, че те си приличат с Драконите — възпротиви се Килара, като подозрително огледа останалите. — Никой досега не е успявал да хване огнен гущер, пък и вие едва-що сте ги намерили.

— Не, не сме сигурни — отвърна Ф’нор, като изведнъж му стана смешно. Беше цяло удоволствие да се наблюдава Килара, докарана до безпомощно състояние и то от един гущер. — Но виж приликите. Моята малка кралица…

— Ти? Ти си Впечатил кралица? — лицето на Килара стана сиво-синкаво, докато Ф’нор небрежно откри превръзката през рамото си, за да й покаже спящия златен гущер.

— Когато се уплаши отиде в между. Мислите й излъчваха страх и любопитство, но явно сме успели да я успокоим, защото после се върна. Кант каза, че току-що се била излюпила. Нахраних я и, ето че тя остана при мен. Успяхме да спасим тези седем, само защото ги Впечатихме. Другите се превърнаха в канибали. Но колко време тези тук ще се осланят на нас за храна и ще търсят приятелството ни е в сферата на догадките. Само че, и самите Дракони признаха общото си кръвно родство, а техните начини да узнаят някои неща, далеч превъзхождат нашите.

— И как точно ги Впечатихте? — попита Килара, а намеренията й бяха съвсем прозрачни. — Никой досега не е успявал.

Ако това щеше да я измъкне от Уейра и да я прати някъде по брега, както и да я разкара от главата на Бреке, Ф’нор нямаше нищо против да й каже.

— Можеш да ги Впечатиш, когато си до тях в момента на люпенето, същото като с Драконите. Иначе предполагам, че тези които оцелеят, стават диви. Колкото до това, защо никой досега не е хванал гущер, работата е съвсем проста — те чуват, ако някой ги доближи и изчезват в между. А дори в между може да ти стане горещо, ако се опиташ да ги хванеш, скъпа моя.

Килара погледна сурово Мирим и толкова ядно към Г’сел, че младият ездач започна да не го свърта, а малкият му бронзов запърха нервно с крила.

— Искам ясно да се разбере, че в този Уейр се работи здраво. Нямаме време да се занимаваме с домашни любимци, които при това не вършат никаква работа. Ще бъда жестока към всеки, който клинчи от задълженията си или… — тя спря.

— Никакво клинчене и никакво скитане по брега, докато не получиш възможността и ти да си намериш едничко, а Килара? — попита Ф’нор все още любезно усмихнат.

— Имам по-важни дела за вършене — тя сякаш изплю думите към него и като се врътна така, че полите й се усукаха около краката й, тя се изнесе от стаята.

— Може би трябва да предупредим гущерите! — каза закачливо Ф’нор, като се опитваше да разсее напрежението в Амбулаторията.

— Няма защита срещу човек като Килара — каза Бреке и даде знак на Ездача да вземе своя превързан син гущер. — Човек някак се научава да живее с нея.

Г’сел странно изгъргори и се изправи, като обезпокои гущера си.

— Как можеш да говориш така, Бреке, когато тя е толкова подла и гадна с теб? — извика Мирим и спря при строгия поглед на помайчината си.

— Не прави безполезни оценки — отговори Бреке. — Аз също няма да толерирам клинченето от задълженията, заради тези хубавци. Не знам защо изобщо ги спасихме?!

— Не прави безполезни оценки! — върна й го Ф’нор.

— Те „имаха“ нужда от нас — така настойчиво каза Мирим, че самата тя се изненада от дързостта си и незабавно се зае със своя кафяв.

— Да, така е — съгласи се Ф’нор, усещайки златното тяло на малката кралица, сгушено доверчиво до гърдите му. Беше увила около тялото му опашката си. — И като истински жители на Уейра ние сме длъжни да отговаряме на всеки зов за помощ.

— Мирим Впечати три без да е уейр-дете — поправи го Бреке със сух, поучителен тон. — А щом те се поддават на Впечатване от хора, които не са Ездачи, може би си струва да бъдат спасявани.

— Как така?

Бреке леко се намръщи към Ф’нор, сякаш не можеше да повярва, че е толкова глупав.

— Погледни фактите, Ф’нор. Не познавам човек, който да не се е ласкаел от мисълта, че може да хване огнен гущер, само, защото те приличат на Драконите. Не, не ме прекъсвай! Прекрасно знаеш, че едва в последните осем Оборота бе разрешено и на външни хора да присъстват в Градините като кандидати за Впечатване. Хм, помня братята ми как нощ след нощ крояха планове с надеждата да хванат гущер — техен си миниатюрен Дракон. Не мисля, че не е хрумвало на някой, че има истина в онзи стар мит, за това че Драконите са били създадени от гущери. Всичко е заради това, че огнените гущери не бяха забранени, а Драконите бяха. За простолюдието те бяха нещо недостижимо — погледът й омекна, когато погали мъничкия, спящ на ръката й, бронзов. — Странно е да разбереш, че цели поколения са били на прав път, а не са го знаели. Тези създания имат същия талант да спечелят любовта ни, както Драконите. Не трябваше да поемам тази отговорност, но вече нищо не може да ме накара да се откажа от моя бронзов, сега когато той избра да стане мой — тя нежно се усмихна. После, усетила, че е разкрила прекалено чувствата си, тя живо каза:

— Би било много добре за хората — за простолюдието — да си имат умалено копие на Дракон.

— Бреке, едва ли искаш да кажеш, че милата компания на един гущер ще смекчи неприязънта на някой като Винсът от Нерат или Мерон от Набол към Драконовите ездачи? — само заради уважението си към нея, Ф’нор не се изсмя високо. Бреке винаги реагираше не според очакванията.

Тя така строго го изгледа, че той съжали за думите си.

— Ще ме извиняваш, Ф’нор — проговори Г’сел — ама мисля, че Бреке е съвсем права. Аз самият съм от Холд. Ти си от Уейр. Не можеш да си представиш какво изпитвах към Ездачите. Та аз дори не познавах себе си, докато не Впечатих Рот — лицето му светна от радост при спомена. Той спря, за да се наслади мислено на онзи миг. — Струва си да се опита. Дори гущерите да се окажат тъпи, какво значение има? Простолюдието няма начин да разбере в каква степен гущерите се различават от Драконите. Виж, Ф’нор, ето например това чаровно създание, което е кацнало на рамото ми…, та то ме обожава! Беше готово да ухапе Килара, за да остане при мен. Ти видя колко бе ядосано. Не знаеш колко значим би се почувствал един обикновен човек.

Ф’нор погледна Бреке, другите ездачи и Мирим, която този път не отвърна очи от погледа му.

— Всички ли сте от Холд? Не бях се замислял. Някак си, веднъж човек като стане Ездач, забравяш за произхода му.

— Аз съм родом от Работилница, — каза Бреке — ала забележката на Г’сел важи еднакво за Холдове и Работилници.

— Може би трябва да накараме Т’бор да издаде заповед грижата за гущерите от днес нататък да стане задължение на целия Уейр — предложи Ф’нор, като лукаво се усмихна на Бреке.

— Ще види тогава Килара! — измърмори някой много тихо откъм ъгъла на Мирим.

Глава V

Късно сутринта в Холд Руат

Привечер в Уейр Бендън

Удоволствието за Джаксъм да язди Дракон — тъй като бе поканен в Уейр Бендън, бе помрачено от гневното мъмрене на неговия опекун. Джаксъм не знаеше, че раздразнението на Литол не се дължеше само на лошия навик на момчето да се губи в неизползваните и опасни галерии на Холд Руат. Нещо по-сериозно го тревожеше. Джаксъм, естествено, бе съвсем съкрушен. Той „не искаше“ да дразни Опекуна си Литол, но изглежда не му се удаваше да го „зарадва“, независимо колко се опитваше. Имаше толкова много неща, които той, Джаксъм — Лорд на Холд Руат, трябваше да знае, да върши, да разбира, че най-накрая му писна и той реши да избяга, за да остане сам със себе си и с мислите си. А единственото тихо място в Руат, където никой не ходеше и не би го безпокоил, бе в задната част на Холда. Въпреки че, можеше да се загуби или да бъде заклещен от някое скално срутване (но съдейки по Архивите, доколкото можеха да бъдат разчетени и по спомените на хората, в Руат не бе имало срутване), Джаксъм досега не бе попадал в беда. Той отлично познаваше пътя си. Откъде можеше да знае, че ще стане така? Неговите изследвания можеха някой ден да спасят Холд Руат от нов нашественик, някой като Факс — неговия баща. На това място мислите на Джаксъм засякоха. Един баща, който никога не беше виждал и майка, която бе умряла при раждането му, го бяха направили Лорд на Руат, въпреки че майка му беше от Кром, а баща му Факс от Високите Хълмове. Предложи го Лесса — сега, Стопанка в Бендън. Последната от Рода Руат. Това бяха все противоречия, които той не разбираше.

Вече беше сменил мръсните всекидневни дрехи с най-хубавата си туника и панталон и си бе сложил мантия от уерова кожа и ботуши до колената. Не, че те можеха да го предпазят от ужасния студ в между. Джаксъм потръпна от страх и възбуда. В между беше като да си увиснал в нищото, а гърлото ти пресъхваше и червата ти се свиваха на топка. Човек се чувстваше завладян от нелепия страх, че никога вече няма да види светлината на деня, или дори нощната тъмнина, в зависимост от местното време там, където отиваше. Той страшно завиждаше на Фелисън, въпреки факта, че не бе съвсем сигурно, че неговият приятел ще стане Драконов ездач. Но Фелисън живееше в Уейр Бендън и около него бяха майка му, баща му и другите Драконови ездачи, а и…

— Лорд Джаксъм! — викът на Литол долетя от Големия вътрешен двор и прекъсна мислите на момчето. То се затича, внезапно уплашено, че ще тръгнат без него.

Само Зелена, помисли си Джаксъм с известно разочарование. Мислеше си, че ще пратят поне Кафяв, тъй като Литол — Опекуна на Владетеля на Холд Руат, някога бе Драконов ездач. После Джаксъм бе обзет от разкаяние. Драконът на Литол е бил кафяв, а бе добре известно, че част от душата на човека завинаги си отива, когато Дракона му умре, а той остане между живите.

Ездачът на Зелената се усмихна за поздрав, докато Джаксъм се катереше по протегнатия крак на Дракона.

— Добро утро, Джералт! — каза той, леко сепнат, защото само до преди два Оборота с този момък играеха заедно в Ниските Пещери. А сега той беше истински Ездач.

— Дж’ралт, моля ви, Лорд Джаксъм! — поправи го Литол.

— Няма нищо, Джаксъм — каза Дж’ралт и ловко пристегна ездачния колан около кръста на момчето.

На Джаксъм му се прищя да потъне в земята. Да бъде поправян от Литол пред Джер… Дж’ралт, само защото е забравил да употреби почетното съкращение! Той не можа да се наслади на тръпката от излитането, яхнал Дракон, понесъл го над високите кули на Холда. Той гледаше долината, ширнала се като килим под вълнообразния зелен врат на Дракона. Но докато кръжаха, Джаксъм трябваше да пази равновесие, като се държеше за неочаквано меката кожа на животното, а топлината от този контакт сякаш облекчи вътрешните му терзания. После видя редиците берачи на полето. Те сигурно гледат нагоре — предположи Джаксъм. Дали тези хулигани — момчетата от Холда знаят, че той Джаксъм — Лорда на Руат беше сега на гърба на Дракона? Младежът отново се почувства добре. Да си Драконов ездач навярно е най-чудесното нещо на света. Джаксъм усети внезапен прилив на съжаление към Литол, който бе имал тази радост, а после я бе загубил и сега сигурно страда, задето язди чужд Дракон. Момчето погледна към неподвижния гръб пред него, тъй като седеше притиснат между двамата мъже и му се дощя да може да утеши своя Опекун. Литол винаги бе честен и ако очакваше от Джаксъм да бъде перфектен, то бе защото Джаксъм бе Лорда на Холд Руат. А това бе чест, не по-малка от тази, да си Драконов ездач. Размишленията на Джаксъм рязко бяха прекъснати, когато Драконът ги отведе в между. Броиш бавно до три, каза си Джаксъм, като се опита да овладее надигащия се страх. Бе загубил всякакъв усет за светлина, звук, допир, не усещаше дори меката Драконова кожа под ръцете си. Опита да брои, но не можа. Мозъкът му сякаш бе замръзнал и точно когато бе на път да закрещи, те се показаха в късното следобедно небе над Уейр Бендън. Никога Конусът му не бе изглеждал толкова приветлив със своите високи стени, обагрени от искрящото слънце. Черните входове на Уейровете, издълбани във вътрешната стена бяха като безмълвно зинали усти, които сякаш учудено го приветстваха.

Докато се спускаха надолу, Джаксъм забеляза бронзовия Мнемент, навярно най-големият Дракон, който някога се бе излюпвал, да се излежава на терасата на Уейра на Кралицата. Тя сега трябва да е в Люпилните Градини, реши Джаксъм, понеже новото люпило се втвърдяваше върху топлите пясъци. Скоро ще има ново Впечатване. А имаше и Златно кралско яйце. Джаксъм бе чул, че още едно Руатско момиче е било избрано на Поход за кандидатка. Той бе сигурен, че тя ще е поредната Стопанка на Уейр от Руат. Неговият Холд бе дал много… Мардра, разбира се, не бе толкова знатна като Лесса или Морета, но също бе от Руат. Тя имаше много чудати идеи за Холда. Все ядосваше Литол. Джаксъм знаеше това, защото мускулчето на бузата на Опекуна му почваше да потрепва, когато тя бе наблизо. Но не и когато идваше Лесса. Само дето напоследък Лесса бе спряла да идва в Холд Руат.

Младият Лорд забеляза и нея, когато те се насочваха към уейра на Кралицата. Тя и Ф’лар бяха на терасата. Зелената се обади, а Мнемент басово й отговори. Приглушен рев проехтя изпод Уейра — Рамот, Кралицата извести за тяхното пристигане.

Джаксъм се почувства много по-добре, особено след като зърна една малка фигурка, която тичаше от дъното на Конуса по стълбите към уейра на Кралицата. Фелисън. Неговият приятел. Не беше го виждал от месеци. Джаксъм не искаше полета да свършва, но нямаше търпение да се види с Фелисън.

Момчето нервно усещаше критичния поглед на Литол, докато изказваше почитанията си на Стопанката и Предводителя на Уейра. Беше повтарял думите и поклоните много пъти и следваше да ги знае наизуст. Ала в същото време се чу как мънка и се почувства глупаво.

— Ти дойде, ти дойде! Казвах на Гандидан, че ще дойдеш! — извика Фелисън, вземайки стъпалата по две наведнъж. Той почти събори Джаксъм с прегръдките си. Фелисън бе с три Оборота по-млад, но беше от Драконовите люде, и въпреки че Лесса и Ф’лар го бяха предали на помайчина, би трябвало да има по-добри обноски. Може би онова, за което Мардра все мърмореше бе вярно. Новите в Уейра нямаха никакви обноски.

В този миг, по-малкото момче сякаш усети неодобрението на своя приятел и се изправи. Поклони се на Литол, все още усмихнат широко с достойна за похвала елегантност.

— Добър ден и на вас, Литол — Опекун на Владетеля! И благодаря ви, че доведохте Лорд Джаксъм. Ще ни извините ли?

Преди някой от възрастните да успее да отговори, Фелисън хвана Джаксъм под ръка и го замъкна надолу по стълбите.

— Пазете се, Лорд Джаксъм! — извика след тях Литол.

— Няма от какво толкова да се пазят тук — засмя се Лесса.

— Тази сутрин вдигнах на крак хората си само, за да го открием в недрата на самия Холд, където едно скално срутване…

Их, защо Литол трябваше да казва на Лесса? Джаксъм въздъхна и одевешното му недоволство се завърна.

— Намери ли нещо? — попита Фелисън, веднага щом достатъчно се отдалечиха.

— Какво да съм намерил?

— Ами, там, в недрата на Холда? — очите на Фелисън се разшириха, а той зададе въпроса с интонацията на Литол.

Джаксъм ритна едно камъче и остана доволен от траекторията, която описа.

— Ами, празни стаи, прашни и пълни с боклуци. И един стар тунел, който излизаше на една стара пързалка. Нищо особено.

— Хайде, Джакс!

Потайният тон на Фелисън накара Джаксъм да го погледне внимателно:

— Къде?

— Ще ти покажа!

Момчето поведе Джаксъм към Ниската Пещера. Главната зала със сводест таван бе мястото, където жителите на Уейра се събираха за вечеря. Миришеше на топъл хляб и варено месо, приготовленията кипяха с пълна сила. Масите бяха сложени, а жени се суетяха насам-натам и не спираха да си дърдорят. Когато Фелисън мина покрай масата с продуктите, той грабна цяла шепа сурови корени.

— Да не си посмял да си разваляш вечерята, ти пале такова! — извика една от жените, размахала черпак към бегълците. — Добър ден и на вас, Лорд Джаксъм — добави тя.

Отношението на жителите на Уейра спрямо него и Фелисън винаги изумяваше Джаксъм. Фелисън беше също толкова знатен, колкото и един Лорд, но никой не го следеше какво прави, сякаш щеше да се разпадне на части или да се затрие.

— Такъв късметлия си! — въздъхна Джаксъм, докато поемаше своя дял от плячката на Фелисън.

— Защо? — попита по-малкото момче изненадано.

— Ти си… ти просто си си ти! Това е!

Фелисън сви рамене и захапа самодоволно сладкия корен. Той изведе Джаксъм от Главната Пещера и го вкара в едно вътрешно помещение, което бе също така обширно, въпреки че тавана му бе по-нисък. Широка тераса с перила обграждаше вътрешната стена на половин Драконова дължина от пода и от нея тръгваха коридорите към спалните помещения. Долният етаж се използваше за домакински работи. Но сега тук нямаше никой, след като наближаваше времето за вечеря. Никой не се къпеше и в големия басейн в единия край на помещението. Група момчета на възрастта на Фелисън се бяха наредили в кръг и играеха на мигси. Едно от момчетата каза нещо на висок глас, явно за да бъде чуто от всички, но думите му потънаха в смеха на останалите.

— Хайде, Джаксъм! Преди някое от тези момченца да се е помъкнало подире ни — каза Фелисън.

— Къде отиваме?

Фелисън властно му изшътка и бързо погледна през рамо, за да види дали някой не ги следи. Той вървеше много бързо и Джаксъм ускори крачка, за да не изостава.

— Хей, не искам да се забърквам и тук в някоя беля! — каза той, когато разбра, че те продължават навътре в пещерата. Според разбиранията на Джаксъм, едно бе да търси приключения в собствения си Холд, но съвсем друго да нахълта в неприкосновеността на друг, още по-малко в Уейр! Това бе живо кощунство, или така поне го бе учил неговия опекун. И докато той би могъл да понесе гнева на Литол, никога, никога, никога не би искал да ядосва Лесса… или — едва посмя да си помисли — Ф’лар!

— Беля ли? Няма да ни хванат. Всички са заети покрай вечерята. Ако ти не беше дошъл и аз трябваше да помагам — и момчето самодоволно се ухили. — Айде!

После стигнаха до едно разклонение в галерията. Единият път водеше наляво, надолу в Уейра, другият завиваше надясно. Той бе слабо осветен и Джаксъм се поколеба. В неизползваните коридори обикновено нямаше светилници.

— Какво има? — попита Фелисън, като намръщено се извърна към плахия си гост. — Не се боиш, нали?

— Да се боя? — Джаксъм бързо застана до Фелисън.

— Не става дума за страх.

— Айде тогава и по-тихо!

— Защо? — Джаксъм вече бе снишил глас.

— Ще видиш! Само тихо! И вземи това!

Фелисън извади от една скришна дупка полузахлупена кошница с едва мъждукащ светилник и я подаде на Джаксъм. После взе една и за себе си. Каквито и възражения да имаше Джаксъм, те се стопиха от предизвикателството в очите на по-малкото момче. Той важно се обърна и тръгна надолу по тъмния коридор. В праха се виждаха отпечатъци от стъпки, всичките водещи в една посока и това малко го успокои. Но явно възрастните не идваха тук, защото, не се виждаха отпечатъци от ботуши. Всички следи бяха малки. Накъде ли водеше този път?

Те вървяха покрай заключени врати, отдавна неизползвани и страховити на трепкащата светлина на мъждукащите светилници. Защо Фелисън не бе взел няколко нови, след като щяха да трябват? Тези нямаше да изкарат дълго. Джаксъм искрено желаеше да знае къде точно отиват. Нямаше склонност към пътувания из зали и опасни коридори, при това без достатъчно осветление, което да подпомага взора му и да ограничава фантазиите му. Но не можеше да попита. Какво ли толкова имаше в задната част на Уейра? Огромен и абсолютно тъмен коридор се появи отляво и той преглътна от страх, докато Фелисън невъзмутимо продължи напред. Слабото му огънче освети заплашителната паст на друг подозрително празен коридор.

— Побързай! — каза рязко Фелисън.

— Защо? — Джаксъм остана доволен от твърдия нехаен тон, който успя да докара.

— Защото тя винаги отива на езерото по това време и сега е единствената възможност.

— Възможност за какво? Коя е тя?

— Рамот, глупчо! — Фелисън така рязко спря, че Джаксъм се блъсна в него и огънчето в кошницата му започна да трепка.

— Рамот?

— Разбира се. Или те е страх да се промъкнеш и да хвърлиш един поглед на яйцата?

— На яйцата? Честно? — тих ужас се бореше с неутолимо любопитство, докато той съзнаваше, че това наистина би го издигнало над останалите момчета в Холда.

— Честно! Айде!

Другите галерии, по които минаваха вече не криеха непознато зло за Джаксъм при този толкова обещаващ край на това пътуване в мрака. А и Фелисън изглежда знаеше накъде отива. Вървейки, те вдигаха прах, което още повече намаляваше видимостта, но напред се виждаше сребриста ивица светлина.

— Ето къде отиваме.

— Бил ли си на Впечатване досега, Фелисън?

— Разбира се. Цялата ни банда беше на последното и о-о-о, това бе най-страхотното нещо. Направо велико! Първо яйцата се клатят напред-назад, после се появяват едни големи пукнатини, които опасват яйцето на зигзаг. — Фелисън възбудено показа нагледно това с кошничката си. — И тогава изведнъж… — и гласа му прие драматична интонация. — Една огромна цепнатина и хоп — главата се подава през нея. Знаеш ли какъв цвят беше първото?

— Не се ли познава по цвета на черупката?

— Не, освен Кралицата. Те са най-големи и блестят някак… абе ще видиш!

Джаксъм преглътна, но вече бе твърдо решен да стигне до края. Нито едно от момчетата в Холда или дори другите по-малки лордове не бяха виждали яйца или Впечатване. Може би би могъл мъничко да попреувеличи…

— Хей, не ми се ври в краката! — изкомандва Фелисън.

Ивицата светлина се уголемяваше и осветяваше гладката стена насреща. Когато те наближиха и огънчетата им избледняха от външната светлина, Джаксъм видя, че коридора свършва точно до цепнатината. От бъркотията разхвърляни камъни разбра, че тук и друг път са идвали деца. Съвсем сигурно бе, че могат да гледат пъстрите яйца, докато се втвърдяват в горещите пясъци. Изведнъж едно яйце лекичко се разклати, а Джаксъм го наблюдаваше в захлас.

— Къде е яйцето на Кралицата? — попита той полугласно.

— Няма нужда да шепнеш. Виж? Градината е празна. Рамот е отишла на езерото.

— Къде е яйцето на Кралицата? — повтори Джаксъм и се ядоса, че гласът му пресекна.

— Някъде от онази страна е, не се вижда.

Джаксъм проточи врат, като се опитваше да зърне златното яйце.

— Наистина ли искаш да го видиш?

— Разбира се. Талина беше избрана от моя Холд и тя ще стане Стопанка на Уейр. Руатските момичета винаги са ставали Стопанки.

Фелисън му хвърли продължителен поглед и сви рамене. После се изви настрани и се промуши през процепа, като си проправи път през скалата.

— Хайде! — той подкани приятеля си с дрезгав шепот.

Джаксъм колебливо погледна цепнатината. Той беше по-тежък и по-висок от Фелисън. Обърна се странично и пое дълбоко въздух. Левият му крак и ръка преминаха, но гръдния му кош се заклещи. За да му помогне, Фелисън го сграбчи за ръката и задърпа. Джаксъм мъжествено сподави един вик, докато коляното и гърдите му се ожулиха о скалата.

— Черупки! Съжалявам, Джаксъм!

— Не съм ти казал да „дърпаш“! — после като видя разкаяното изражение на Фелисън добави:

— Добре съм, предполагам.

Фелисън започна да бърше кръвта по гърдите на младия Лорд с крайчеца на туниката си. Скалата беше разкъсала плата. Джаксъм го плесна по ръката. И без това достатъчно щипеше. После видя голямото златно яйце, положено съвсем самичко, леко настрана от шарената група.

— Толкова… толкова е блестящо! — измърмори той и преглътна от страхопочитание и благоговение. Усети нарастващо чувство за вина. Само родените в Уейр имаха право да виждат яйцата.

Фелисън спокойно го погледна над златното яйце.

— И е голямо. По-голямо от последното кралско яйце във Форт. Тяхната порода явно запада — отбеляза той с безразличие.

— Не и ако слушаш какво говори Мадра. Тя казва, че било очевидно, че Бендънската раса е в опасност. Драконите били твърде големи, за да маневрират както трябва.

— Н’тон казва, че Мадра е таралеж в гащите, предвид начина по който се държи с Т’рон.

Джаксъм не хареса темата на разговора. В края на краищата Руат бе под опеката на Уейр Форт и дори и гой да не харесваше много Мадра, не беше длъжен да слуша подобни приказки.

— Да, ама ей това не е толкова голямо. Прилича на яйце от уерска птица. Два пъти по-малко и от най-малките от останалите — и той докосна гладката черупка на яйцето, което лежеше до скалата отделно от останалите.

— Хей, не го пипай! — запротестира Фелисън, видимо стреснат.

— Защо? Няма да го заболи, нали? Като кожено е. — И Джаксъм нежно го почука с кокалчетата си, а после положи ръка върху му. — Топло е.

Фелисън го дръпна от яйцата.

— Не пипай яйцата! Никога! Не и докато не ти е дошъл редът! При това ти не си от Уейра!

Джаксъм надменно го погледна:

— Страх те е — и той отново погали яйцето, за да докаже че него не го е страх.

— Не ме е страх. Но не пипай яйцата! — и Фелисън цапна ръката на Джаксъм. — Освен ако не си кандидат. А ти не си. И аз не съм все още.

— Не, но аз съм Владетел на Холд — и Джаксъм гордо се изпъчи.

Той не можа да устои на желанието още веднъж да потупа малкото яйце, защото макар и да бе Лорд, страшно завиждаше на Фелисън и силно копнееше един ден да стане Ездач. А това яйце изглеждаше толкова самотно, малко, нежелано и така далеч от другите.

— Това, че си Лорд няма да струва и пет пари, ако Рамот се върне и ни хване тук — напомни му Фелисън и решително го задърпа към цепката.

Внезапно боботене в другия край на Градината ги стресна. Един поглед върху сянката на пясъка до големия вход бе достатъчен. Фелисън се оказа по-бърз и стигна пръв до изхода, като се промуши. Този път Джаксъм не възрази, когато Фелисън неистово го задърпа. Те дори не се обърнаха, за да видят дали това наистина бе Рамот. Грабнаха кошничките и побягнаха.

Когато светлината от процепа повече не се виждаше след завоя на галерията, Джаксъм спря да тича. Гърдите го боляха от усилието, както и от одраното.

— Айде! — подкани го Фелисън, след като се спря няколко крачки по-нататък.

— Не мога, гърдите ми…

— Боли ли? — Фелисън вдигна кошничката си, за да освети кървавите петна по бледата кожа на Джаксъм. — Изглежда зле. По-добре бързо да идем при Манора!

— Първо… да… си… поема… дъх!

От тежкия му дъх огънчето му изсъска и напълно изгасна.

— Тогава ще вървим по-бавно — каза Фелисън, а гласа му трепереше повече от страх, отколкото от тичането.

Джаксъм се изправи на крака, решен да не издава паниката, която започваше да го обзема. Усети тежест в корема си, гърдите му пареха от болката, а пот започна да се стича по челото му. Солените й капки падаха върху гърдите му и той пусна една от любимите ругатни на своя опекун.

— Да вървим бързо! — каза той, все още стискайки вече ненужната кошничка и тръгна напред.

Сякаш по взаимно съгласие те се придържаха плътно до стената на галерията, където едва виждащите се отпечатъци от стъпки им даваха кураж.

— Не е много далеч, нали? — попита Джаксъм, когато и второто огънче затрепка зловещо и изгасна.

— А… не! Дано не е!

— Какво има?

— Ами, ние сме се отклонили от пътя.

Те не бяха виждали стъпките далеч преди да им угаснат огънчетата.

— Какво ще правим сега, Джаксъм?

— Ами, в Руат… — започна Джаксъм и пое дълбоко дъх, за да не му секне отново гласа — когато се изгубя изпращат хора да ме търсят.

— Тогава те ще усетят, че ни няма, щом Литол тръгне да си ходи, нали? Той никога не остава за дълго.

— Да, но май е поканен за вечеря и сигурно ще остане. Ти каза че вечерята е скоро! — Джаксъм не може да потисне съжалението от цялото това необмислено приключение. — Нямаш ли представа къде сме?

— Не — трябваше да признае Фелисън, а гласът му прозвуча необичайно. — Винаги следвам стъпките, както одеве. Имаше стъпки. Ти ги видя!

Джаксъм не мислеше да се съгласява, защото би значело да признае, че е виновен, за това че са се загубили.

— А онези коридори, които подминавахме по пътя към цепнатината, накъде водят те? — попита накрая той.

— Не знам. Има толкова много неизследвани места в Уейра. Аз… аз никога не съм ходил по-далеч от цепнатината.

— Ами другите? Колко навътре са стигали?

— Гандидан все говори за това колко навътре бил ходил, но… но не си спомням какво точно е казал.

— В Името на Яйцето, недей да цивриш!

— Не цивря, просто съм гладен.

— Гладен? Това ни е нужно сега! Да подушваш вечеря? Струва ми се, че бихме могли да я подушим дори да сме много далеч.

Те задушиха въздуха във всички посоки. Миришеше на плесен, но не и на готвено. Понякога, спомни си Джаксъм, „можеш“ да подушиш свеж въздух и така да намериш пътя назад. Той докосна стената. Гладкият студен камък някак му подейства успокоително. В между нищо не чувстваш, въпреки че и този коридор бе така тъмен. Болката в гърдите му пулсираше в ритъма на кръвта.

Въздъхвайки, той подпря гърба си о гладката стена и плъзгайки се надолу по нея, тупна на земята.

— Джаксъм?

— Добре съм. Просто се уморих.

— И аз — каза с въздишка на облекчение Фелисън, а рамото му докосна това на Джаксъм. Този допир ги успокои.

— Чудя се как ли е било! — изрече накрая Джаксъм.

— Как е било кое? — попита с известна изненада Фелисън.

— Когато Уейровете и Холдовете са били пълни и когато тези коридори са били осветени и използвани.

— Никога не са били използвани.

— Глупости! Никой няма да си губи времето, за да дълбае коридори които да не водят нанякъде. А Литол казваше, че в Бендън имало над петстотин Уейра, а само половината били използвани…

— Ние в Бендън имаме четиристотин и дванадесет бойни Дракона.

— Разбира се, но преди десет Оборота не са наброявали и двеста. Така че, защо са били нужни толкова много Уейрове, ако някога не са били всичките населени? И защо са тези километрично дълги коридори, зали и стаи в Холд Руат, ако все някога не са били населени?

— Е, и?

— Искам да кажа къде са отишли всичките тези хора. И как са дълбали в тия скали?

Очевидно този въпрос никога не бе притеснявал Фелисън.

— А направи ли ти впечатление? Някои от стените са гладки като…

Джаксъм спря изумен от това, което започваше да разбира. Почти страхливо, той се обърна и прокара ръка по стената зад гърба си. Беше „гладка“. Преглътна, а гърдите го заболяха по-силно и не само от издраното. — Фелисън…

— Какво… какво има?

— Тази стена е гладка.

— И какво от това?

— Ами, гладка е. Не е груба.

— Какво искаш да кажеш? — Фелисън като че ли се ядоса.

— Гладка е, това е древна стена.

— Е, и?

— Ние сме в старата част на Бендън. — Джаксъм се изправи на крака и ходом прокара ръка по стената няколко крачки напред.

— Хей! — Джаксъм чу как Фелисън тромаво се изправи. — Не ме оставяй, Джаксъм! Не те виждам!

Джаксъм протегна ръка назад, докосвайки плът и дръпна Фелисън към себе си.

— Стой плътно до мен сега! Ако това е стар коридор рано или късно ще излезем навън. Ще стигнем или до задънена улица или до главния сектор. Сигурно е.

— Но откъде знаеш, че се движим в правилната посока?

— Не знам, но е по-добре отколкото да ми висиш на главата и да огладняваш. — С едната ръка подпрян на стената, а с другата стискайки колана на Фелисън, Джаксъм продължи нататък.

Едва можаха да извървят и двадесет крачки, когато пръстите му напипаха един ръб, който стигаше до пода.

— Ей, предупреждавай ме, бе човек! — извика Фелисън като се блъсна в Джаксъм.

— Открих нещо.

— Какво?

— Един ръб — гладък. — Джаксъм припряно протегна двете си ръце и се опита да напипа другия ръб на това, което може би бе изход.

На височината на раменете му, точно зад втория ръб, той напипа квадратна плочка и докато я изучаваше я натисна. С боботещ рев стената изпод другата му ръка започна да се отмества, а от отвора заструи светлина.

Момчетата за един миг се втренчиха в ярката светлина от другата страна на прага, която струеше от някакви странни предмети, преди застоялия газ, с който бе изпълнена стаята да ги обгърне. Но поне светлината остана като фар, по който да се ориентират.

— Тази сутрин вдигнах на крак хората си. Открихме го в недрата на самия Холд, където едно скално срутване му беше препречило пътя — казваше Литол на Лесса, докато гледаха момчетата, които тичаха към Ниската Пещера.

— Тогава значи си забравил за твоето собствено детство — засмя се Ф’лар и любезно покани Литол в Уейра. — Или не си изследвал вътрешните коридори като малък?

Литол се намръщи, изсумтя, но не се усмихна.

— При мен бе различно. Аз не бях наследник на Холд.

— Хайде, Литол, наследник или не, — каза Лесса, като го хвана под ръка. — Джаксъм е момче като всяко друго. Не, моля те, аз не те критикувам. Той е прекрасен младеж, добре се развива. Можеш да се гордееш с него.

— Възприел е и държанието на Лорд — позволи си да каже Ф’лар.

— Правя, каквото мога.

— Изглежда можеш доста — каза одобрително Лесса. — Толкова е пораснал, откакто го видях за последно.

Но мускулчето на бузата на Литол заподскача и Лесса се ядоса, чудейки се какъв повод за недоволство от Джаксъм бе изнамерила Мардра този път. По-добре тази жена да спре да се меси… Лесса сурово си напомни, че и тя би могла да бъде упреквана в същото, задето бе поканила Джаксъм тук, на гости. Когато Мардра научи, че Литол е бил в Бендън…

— Радвам се, че мислиш така — отговори Литол, потвърждавайки Лессините подозрения.

Менестрелът Робинтън се изправи, за да поздрави Литол. А лицето на Фандарел — Водача на Ковачите — прие грубо изражение, което трябваше да мине за усмивка. Когато Ф’лар ги покани да седнат, Лесса започна да налива виното.

— Новият влак дойде, Робинтън, но виното още не е отлежало достатъчно — каза тя, като му се усмихна. Беше тяхна шега, че Робинтън посещава Бендън повече заради виното му, отколкото по работа или заради приятелството. — Ще трябва да се задоволим с десятъка от миналата година.

— Бендънското вино винаги е добре дошло за мен — отвърна мазно Робинтън, като използва комплимента за повод да удари една глътка.

— Радвам се, че дойдохте господа! — започна Ф’лар като прие ролята на домакин. — И се извинявам, че така спешно ви повиках, но аз…

— Винаги ми е приятно да идвам в Бендън — измърмори Робинтън, а очите му заблестяха докато отново надигаше чашката.

— И на мен — каза мрачно Литол, тика на бузата му не преставаше.

— Моята вест е много важна и искам да чуя вашето мнение. Имаше преждевременен Нишковалеж — започна Ф’лар.

— Валежи — поправи го Робинтън без следа от предишната му несериозност — моите глашатаи ме известиха за Кром и Тилек.

— Де да имах такива надеждни куриери! — горчиво каза Ф’лар, през зъби. — И не се ли усъмни в мълчанието на Уейровете, Робинтън? — а той считаше Менестрелът за свой приятел.

— Моята Работилница е под закрилата на Уейр Форт, скъпи ми Ф’лар — отвърна Менестрелът, а една странна усмивка се появи върху устните му — въпреки че Предводителят на Уейра — Т’рон, не винаги следва традицията да осведомява Майстора за необичайните събития. Нямах никаква възможност да се свържа с Бендън.

Ф’лар пое дълбоко дъх, Робинтън потвърждаваше факта, че Т’рон не е знаел. — Т’къл не счете за нужно да информира другите Предводители за Валежа в Тилек.

— Това не ме изненадва — промърмори скептично Менестрелът.

— Едва днес научихме, че Р’март е бил тежко ранен по време на валежа в Кром и затова не е успял да разпрати куриери.

— Искаш да кажеш, че онази глупачка Бедела е забравила да го направи — подхвърли Лесса.

Ф’лар кимна и продължи:

— Бендън узна за това едва когато Нишките заваляха в североизточен Лемос преди обед, а таблицата сочеше Валеж в югозападната част вечерта. Понеже винаги изпращам Ездач ден преди това, за да действа като куриер при всякакви проблеми, които могат да изникнат в последния момент, успяхме да стигнем в Лемос преди Челния Фронт.

Робинтън подсвирна.

— Искаш да кажеш, че графиците не са верни? — възкликна Литол. Кръвта се беше оттеглила от смуглото му лице. — Аз мислех, че този слух не е верен.

Ф’лар мрачно поклати глава, той беше следил за реакцията на Литол.

— Те вече не са верни и не важат при този обрат — каза той. — Лесса ми напомни, а аз ще напомня на вас, че и преди е имало отклонения в курса на Червената Звезда, които са водели до продължителни интервали. Трябва да приемем, че има и нещо друго, което може да предизвика промяна в ритъма на валежите. Веднага щом направим новия график, ще поправим таблиците или ще съставим нови.

Литол неразбиращо го гледаше:

— Но колко време ще ви отнеме? При три валежа трябва да имате все някаква представа. Имам насаждения, гори… Как мога да ги защитя, когато не съм сигурен къде ще паднат Нишките? — той с усилие се овладя. — Извинявам се, но това е… това е ужасна новина. Не зная как ще го приемат другите Лордове след всички неприятности напоследък — Той бързо отпи от виното си.

— Какво искаш да кажеш? Какви неприятности? — попита сепнато Ф’лар.

— Ами начина, по който се държат Уейровете. Онази неприятност в долината Есвей в Набол и случая с насажденията на Лорд Сангел.

— Разкажи ми за долината Есвей и за Лорд Сангел!

— И това ли не си чул? — попита Робинтън искрено изненадан. — Уейровете не общуват ли помежду си? — и той погледна Ф’лар, а после и Лесса.

— Уейровете са автономни — отговори Ф’лар. — Ние не се бъркаме…

— Искаш да кажеш, че Старовремците поддържат връзка с нас на границата на абсолютния минимум — довърши Лесса, а очите й възмутено святкаха. — Не ме гледай така, Ф’лар! Знаеш, че е истина. Макар да съм сигурна, че Д’рам и Т’рон са били шокирани, точно колкото и нас задето Т’къл е запазил в тайна преждевременните Валежи. И така, какво е станало в долината Есвей и Южния Бол на Лорд Сангел?

Робинтън заговори с безизразен глас:

— Преди няколко седмици, Т’къл отказа да помогне на Мерон от Набол да почистят няколко пояса от залесените склонове в долината Есвей. Каза, че това било работа на наземните отряди, а хората на Мерон били мързеливи и некадърни. Цялата долина трябваше да бъде запалена, за да се спре разпространението на Нишките в земята. Литол изпрати помощ, той знае какво е. Аз посетих някои от семействата. Повечето сега са бездомни и са много зле настроени към Драконовите ездачи.

— Няколко седмици след това, Т’рон си тръгна от Холд Южния Бол, без да направи прочистване заедно с наземните отряди на Лорд Сангел. Трябваше да подпалят три плантации с трайни насаждения. Когато Лорд Сангел запротестира срещу постъпката на Т’рон, му бе казано, че ятата са докладвали, че Валежа бил вече овладян.

— А има и други неща, които допълват картинката. Чух, че много момичета са били отвличани уж по време на Поход…

— Момичетата дават мило и драго да отидат в Уейр — вметна Лесса язвително.

— В Уейр Бендън, може би — съгласи се Робинтън.

— Но моите менестрели ми докладваха, че е имало момичета насила откъсвани от съпруг и деца, само за да робуват на жените от Уейра. Надига се дълбока омраза, лейди Лесса. Винаги е имало негодувание, завист, защото живота в Уейра е различен и защото Ездачите могат да се движат из целия континент. И докато те се радват на специални привилегии, то простолюдието едва свързва двата края. — Менестрелът разпери ръце. — Старовремците наистина вярват в специалните си привилегии, а това само увеличава опасността, произтичаща от разликата във възгледите. Що се отнася до Занаятите, инцидента с онзи нож в Ковачницата на Фандарел е съвсем незначителен, имайки предвид дългия списък от престъпления. Занаятите щедро дават десятък от своята продукция, но Тъкачът Зърг и Шивачът Белесдън са много разочаровани от това, че са им вземани допълнителни данъци.

— Затова ли те бяха така студени с мен, когато ги помолих за няколко парчета плат? — попита Лесса. — Но сам Зърг ми помогна да си избера.

— Знам, че никой в Уейр Бендън не злоупотребява с привилегиите си — отвърна Робинтън. — Никой в Уейр Бендън, обаче. В края на краищата — и той показа в усмивка всичките си зъби и така заприлича на Т’рон. — Бендън е Уейр-отстъпник, който е забравил истинските обичаи и обноски и е станал небрежен в отношението си към Холдове и Занаяти. Ха, та те разрешават на Холдовете, обвързани с Уейра да запазят достойнството си, собствеността си и горите си. Те поощряват Занаятите да се развиват, а животните им са от кой знае каква странна порода! Бендън, обаче — Робинтън спря да се прави на Т’рон и продължи гневно — е уважаван в цял Перн!

— Като Драконов ездач може би трябва да се обидя — каза Ф’лар, толкова смутен от това обвинение, че гласа му прозвуча неуверено.

— Като Предводител на Уейр Бендън ти трябва да поемеш командването! — дръзко отвърна Робинтън на висок глас. — Преди седем Оборота, когато Бендън бе единствения Уейр, ти казваше че Лордовете и Занаятчиите били с твърде ограничени възгледи, за да съумеят да се справят с истинския проблем. Но те поне се поучиха от грешките си. А Старовремците са не само непоправимо ограничени, но нещо по-лошо, те са твърдоглави. Няма да могат да се приспособят към нашето Време. Значи всичко, което сме постигнали за четиристотин Оборота е грешно и порочно и трябва да бъде променено според техните критерии и принципи. Перн сега е по-зрял, развива се и се променя. А те не! И така безнадеждно се отчуждават от холдърите и занаятчиите, че аз съм искрено загрижен… не, уплашен за възможните последствия при тази нова криза.

— Те ще се променят при тези неочаквани Валежи — каза Лесса.

— Кой ще се промени? Предводителите? Холдърите? Не разчитай на това, лейди Лесса.

— Трябва да се съглася с Робинтън — каза Литол уморено. — Нищожна е помощта, която получаваме от Уейровете. Водачите им са надменни, твърдоглави и взискателни. Установих, че Драконовият ездач в мен се бунтува повече отколкото Опекуна. А сега се оказва, че те са неспособни дори да си свършат работата. Какво, например, се прави като хората в настоящата криза? Те изобщо искат ли да правят нещо?

— Ще имате съдействие от Уейровете, гарантирам — каза Ф’лар на Литол. Трябваше да извади човека от унинието му. — Тази сутрин Старовремците бяха потресени. Руат е под закрилата на Форт и Т’рон е осигурил кръстосвачи. От теб се иска да събереш хора за сигналните огньове по билата и да сигнализирате, когато видите, че валят Нишки. В момента, в който огъня бъде забелязан, ще получиш помощ.

— И аз ще трябва да се осланям на изплашени хора и огньове по хълмовете? — попита Литол с разширени от недоверие очи.

— Огънят не става — произнесе напевно Фандарел. — Дъжд го гаси, а мъглата го скрива.

— С удоволствие бих ти дал моите глашатаи, ако смяташ, че биха ти били от полза — вметна Робинтън.

— Ф’лар — настоя Литол. — Знам, че Бендън праща куриери в Холдовете винаги ден преди валежа. Няма ли и другите Водачи да се съгласят на същото? Поне докато узнаем какъв е новия ритъм и кога да очакваме Нишковалеж?! Не харесвам повечето от ездачите във Форт, но поне ще се чувствам по-спокоен, ако знам че имам мигновена връзка с Уейра.

— Както казах — избоботи Фандарел с толкова злокобен глас, че всички се извърнаха към него леко стреснати. — На тая планета има огромна нужда от ефикасни комуникации и аз смятам, че моят занаят успешно може да задоволи тази нужда. Това беше моята новина.

— Какво? — Литол скочи на крака.

— Защо не каза по-рано, бе дебелак такъв?! — попита го Менестрела.

— Колко време би отнело, за да се снабдят всички по-големи Холдове и Уейрове? — въпросът на Ф’лар заглуши останалите.

Фандарел прямо погледна към Предводителя на Уейра, преди да отговори почти оправдателно:

— За нещастие повече време, отколкото можем да отделим в този критичен момент. Хората ми са пренатоварени с изработката на огнехвъргачки. Така че не остава време за моите малки играчки.

— Колко?

— Съоръженията, които изпращат и приемат сигнала са лесни за монтиране, но между тях трябва да се опънат жици. Този процес отнема време.

— Трябват също и хора, гарантирам! — добави Литол и изтощено се отпусна на стола си.

— Не повече, отколкото за огньовете — кротко му рече Фандарел. — Ако Лордовете и Уейровете бъдат накарани да си сътрудничат и да работят заедно. Веднъж вече сме го правили — и Ковача направи пауза като многозначително погледна Ф’лар — когато Бендън ни събра.

Лицето на Литол се проясни и той настоятелно сграбчи Ф’лар за ръката:

— Лордовете ще те послушат, Ф’лар от Бендън, защото ти имат доверие!

— Ф’лар не би могъл да започне преговори с другите Лордове, без да настрои срещу себе си Предводителите на другите Уейрове — възрази Лесса, но също бе изпълнена с надежда.

— Ами ако другите Предводители не знаят… — предложи лукаво Робинтън, въодушевен от идеята. — Хайде, хайде, Ф’лар! Сега не е време да се придържаш към правила… или поне към онези, които са доказали своята несъстоятелност. Погледни над тези неща, човече! Веднъж вече си го правил и ние спечелихме. Помисли за Перн, за цял Перн. Не само за един Уейр, — и той насочи дългия си мазолест пръст към Ф’лар — не за един Холд, — и той се извърна към Литол — или за един Занаят — и го наклони към Фандарел. — Когато преди седем Оборота ние обединихме нашите умове, тогава успяхме да излезем от една много трудна ситуация.

— А аз подготвих почвата за сегашната трудна ситуация — с горчив смях каза Лесса.

Преди Ф’лар да успее да отговори, Робинтън поклати пръста си към нея:

— Само глупавите хора си губят времето да определят вината си, Лесса. Ти доведе Старовремците, за да ни помогнат да спасим Перн. Сега проблемът е друг. Ти не си глупава. Ти, Ф’лар и всички ние ще трябва да намерим друго разрешение. Предоставен ни е този така подходящ случай — сватбата на Телгар. Ще бъде цяло стълпотворение от Лордове и Занаятчии, които ще окажат чест на Лемос и Телгар. Всички ние сме поканени. Да извлечем полза от това обществено събитие, милейди Лесса, милорд Ф’лар. Да ги заставим да подкрепят Бендън. Нека той бъде примера… и всичките други Холдове и Занаяти ще ви последват…

Той се облегна назад като се усмихна с надежда.

Ф’лар тихо каза:

— Недоверието, очевидно, е повсеместно. И само думи и личен пример не стигат, за да се промени съзнанието.

— Занаятчиите ще застанат зад теб, Предводителю, до последната Работилница — каза Фандарел. — Ти защити Бендарек. Ф’нор защити Тери и то срещу един Драконов ездач, който не бе прав. Ф’нор е добре, нали? — обърна се въпросително Ковача към Лесса.

— Ще се завърне след седмица-две.

— Нужен ни е сега! — каза Робинтън. — Ще ни бъде от полза в Телгар. Простолюдието го смята за герой. Какво ще кажеш, Ф’лар? Ние отново сме под твоето командване.

Всички те се обърнаха към него, а Лесса сложи ръка върху коляното му, очите й бяха пълни с надежда. Точно това искаше тя, той да приеме тази отговорност. Той знаеше, че ще трябва да завърши това, което бе изоставил, понеже считаше, че другите Уейрове са по-квалифицирани от него, за да бранят Перн.

— Та онзи твой далекосъобщител, Фандарел, би ли могъл да инсталираш един в Телгар навреме за сватбата? — попита Ф’лар.

Робинтън издаде силен звук, който отекна из стаята и накара Рамот да избоботи от Люпилната Градина. Ковачът показа всичките си замацани зъби и стисна огромните си юмруци върху масата, сякаш, за да задуши всякаква съпротива още в зародиш. Мускулчето на бузата на Литол конвулсивно подскочи и спря.

— Чудесна идея! — извика Робинтън. — Надеждата е велико нещо! Ако дадеш на Лордовете надеждно средство за комуникация, ще преодолееш политиката на изолация на Уейровете.

— Ще можеш ли да го направиш, Фандарел? — попита Ф’лар Ковача.

— Ще успея да прокарам жици до Телгар. Да, ще бъде направено!

— Как работи този далекосъобщител? Не разбирам.

Фандарел кимна с глава към Менестрела:

— Благодарение на Робинтън си имаме код, който ни позволява да разпращаме дълги и сложни съобщения. Трябва ни обучен човек, който да знае кода, за да приема и изпраща. Ако можете да отделите един час от времето си…

— Мога да отделя толкова време, колкото ти е нужно, Фандарел — увери го Ф’лар.

— Да го направим утре. Утре не ни чакат валежи — настоя Лесса, възбудено.

— Хубаво! Ще уредя демонстрация. Ще пратя и повече хора да работят по жицата.

— Аз ще говоря с Лорд Сангел от Южния Бол и Лорд Гроге от Форт — каза Литол. — Дискретно, разбира се, но те знаят, че Руат не е толерирана от своя Уейр — той се изправи на крака.

— Бил съм и Ездач, и занаятчия, а сега съм холдър. Но Нишките не правят разлика. Обгарят навсякъде, всичко, до което се докоснат.

— Даа, ще трябва да припомним това на всички — каза Робинтън и зловещо се усмихна.

— Аз, разбира се, ще се съглася на всичко, което Т’рон ми нареди да сторя, след като сега имам надежда за по-скорошно избавление. — Литол се поклони на Лесса. — Моите почитания, Милейди. Ще взема Лорд Джаксъм и ще ви помоля да ни върнете обратно.

— Но ти пропусна обяда си, остани за вечеря.

Литол поклати глава със съжаление:

— Предстои ни доста работа.

— В интерес на икономията на Драконова сила, аз ще яздя с Литол и Джаксъм — каза Робинтън и погълна остатъка от виното си, като съжали, че трябваше да го изпие така бързо. — Така ще можете да ползвате две животни, които да си поделят Фандарел.

Фандарел се изправи — един кротко усмихнат гигант. Огромните му размери правеха Менестрела да изглежда джудже, а той в никакъв случай не бе нисък.

— Горко на Драконите, принудени да понасят завистливи, малки твари като теб, на гърбовете си!

Никой обаче не си тръгна, понеже нито Джаксъм, нито Фелисън бяха намерени. Една от жените на Манора си спомни, че ги бе видяла да отмъкват зеленчуци и си помислила, че отиват да играят мигси с другите момчета. При разпита, едно от децата — Гандидан, призна, че ги видял да се запътват към задните галерии.

— Гандидан — рече строго Манора — пак ли сте се дразнили с Фелисън за онази дупка за надничане?

Детето наведе глава, а другите деца изглеждаха гузни.

— Хм — и Манора се извърна към обезпокоените родители. — Отново са ми изчезнали употребявани светилници, Ф’лар, така че сигурно са отишли да гледат яйцата.

— Какво? — възкликна Лесса толкова стресната, че момчетата още повече се свиха.

Преди тя да успее да ги смъмри, Ф’лар високо се изсмя:

— Ето къде ще са значи!

— Къде?

Момчетата се притиснаха едно до друго, ужасени от студения й глас, макар тя да се бе обърнала към Предводителя на Уейра.

— В галерията зад Люпилните Градини. Е, Лесса, не се паникьосвай! Това е неизбежно, когато растеш в Уейр, нали, Литол? И аз съм го правил, когато бях на възрастта на Фелисън.

— И ти си знаела за тези разходки, Манора? — попита я Лесса студено, без да обръща внимание на Ф’лар.

— Но, разбира се — отвърна Манора спокойно. — Само гледах да се уверя, че всички са се върнали. Преди колко време са тръгнали, Гандидан? Не поиграха ли с вас?

— Нищо чудно, че Рамот е толкова разстроена. А аз все си мислех, че е нервна заради мътенето. Как си позволила такова нещо?

— Айде и ти, Лесса! — каза Ф’лар успокоително. — Това е въпрос на юношеска гордост — и Ф’лар сниши гласа си до шепот, а очите му се разшириха. — Да не се уплашиш от предизвикателството на тъмнината, от прашните коридори с едва мъждукащи светилници. Дали ще издържат достатъчно дълго, че да стигнем до цепнатината и да се върнем или ще се загубим завинаги в мрака на Уейра?

Менестрелът се усмихна, а момчетата стояха смаяни и със зяпнали уста. На Литол, обаче, не му бе до смях.

— Преди колко време, Гандидан? — повтори Манора и повдигна към себе си главата на момчето. Понеже той явно не можеше да говори, тя огледа изплашените лица на останалите. — Май ще е най-добре да ги потърсим.

Като нищо може да са поели по друг път, ако са им угаснали светилниците. Сигурно така е станало.

Доброволци не липсваха и Ф’лар бързо ги раздели на групи, които да търсят във всеки отделен коридор. Звуци огласиха зали, необезпокоявани от стотици Обороти. Не след дълго Ф’лар и Литол видяха светлината. Щом откриха лежащите на земята деца, Ф’лар прати да повикат останалите.

— Какво им е? — попита Литол, като повдигна повереника си и тревожно затърси пулса му. — Кръв? — той вдигна изцапаните си пръсти, а лицето му бе мрачно с неспирно трепкащо мускулче на бузата.

Значи, помисли си Ф’лар, сърцето на Литол не е от камък. Лесса грешеше като си мислеше, че Литол е твърде безчувствен, за да се грижи за момчето. Джаксъм бе чувствителен и децата имат нужда от обич, ала има много начини да се обича.

Ф’лар направи знак за още светилници. Той вдигна прашната риза на момчето, за да огледа раните.

— Само одрано, струва ми се. Вероятно се е блъснал в стената в тъмното. Носи ли някой мехлем в себе си? Не гледай така, Литол, пулса му е силен.

— Но той не спи, не ще да се буди. — Литол разтърси отпуснатото тяло първо леко, после по-настоятелно.

— По Фелисън няма рани — каза Предводителят на Уейра, докато оглеждаше сина си.

Манора и Лесса дотичаха, вдигайки прах, въпреки настойчивото предупреждение на Ф’лар. Но след като прегледа момчетата, Манора го увери, че те са добре и нареди да бъдат занесени обратно в Уейра. После се извърна към любопитната тълпа, която се бе струпала в коридора:

— Положението е овладяно. Връщайте се всички. Вечерята е готова. Силон, внимавай като ходиш, че и без това се е вдигнала достатъчно прах — тя погледна Предводителя и Ковача. Като един и двамата заедно влязоха в тайнствената стая. Лесса и Литол ги последваха.

Отсечените команди на Манора бързо прочистиха коридора, докато останаха само те, петимата.

— Светлината не идва от светилници — обяви Ковача, като внимателно надникна в светлата стая — а откъм полираните стени, това е част от оригиналния Уейр — той се намръщи към Ф’лар. — Знаел ли си, че съществуват такива стаи? — прозвуча почти като обвинение.

— Е, имаше слухове, разбира се — каза Ф’лар и влезе вътре — но не съм стигал по-далеч от цепката, като малък. А ти, Литол?

Опекунът на Лорда ядно изсумтя, но сега като знаеше, че Джаксъм е добре, той не се сдържа и погледна вътре.

— Вероятно трябва да дадеш разрешение на момчето да скита и из Руат, ако има талант да намира стаи като тази! — предложи Робинтън шеговито. — Ала, какво пък трябва да значи това сега, а? Лесса, ти си нашия специалист по стенописите, какво ще кажеш?

Той посочи към една рисунка, която представляваше изображение на странни свързани помежду си линии и кръгове, подредени стъпаловидно от пода до тавана.

— Не мисля, че е гениално, но цветовете са хубави — каза тя и съсредоточено се вгледа в стената. Докосна с пръст една от шарките. — Ха, боята е изпичана направо върху самата стена! А вижте и тук! Някой не го е харесал и го е преправял, макар да не мисля, че поправките са били от полза. Прилича повече на драсканица, отколкото на нещо смислено. Дори техниката на оцветяването не е същата.

Фандарел заразглежда внимателно рисунката, като се приближи на педя от стената:

— Странно, много странно! — после отиде да огледа и другите чудесии, а огромните му ръце благоговейно галеха металните рафтове и окачените лавици. Бе толкова възхитен, че Лесса едва сподави смеха си. — Просто удивително! Мисля, че този метален рафт е бил направен от цял ламаринен лист — той зацъка с език.

— Щом е било правено, значи ще може да се направи и сега. Ще трябва да помисля.

Ф’лар бе погълнат от рисунката. В нея имаше нещо изключително познато.

— Лесса, кълна се че съм виждал точно същата глупост и преди.

— Но ние никога не сме били тук. Никой не е бил.

— Сетих се! Същата е като рисунката върху онази метална плочка, която Ф’нор намери в Уейр Форт. Онази, в която се споменава за огнените гущери. Виж тази дума — и пръста му проследи буквите, които изписваха думата „еврика“ — същата е. Кълна се! И е очевидно, че е била поставена след като рисунката е била завършена.

— Щом искаш да я наречеш рисунка… — каза колебливо Лесса. — Но наистина мисля, че си прав. Но защо са тези кръгове тук? И ето тук, при драскулките?

— Има толкова много, много загадки в тази стая — монотонно пропя Фандарел. Той бе отворил една странична врата, след кратка борба с магнитната ключалка, която отвори и затвори няколко пъти, като не спираше да се усмихва в захлас на гениалното й устройство. Едва тогава забеляза странния предмет върху най-вътрешната лавица.

Той въздъхна учуден, след като свали предмета от поставката му.

— Внимавай! Може да се разпадне! — каза Робинтън, развеселен от действията на Ковача.

Въпреки че, уредът бе дълъг почти колкото човешка ръка, в лапите на Фандарел сякаш се смали, докато той го опипваше отвътре. — И те са можели да валцуват ламарина и да правят тръби без шевове! Хм! Облицовано е! — и той бързо погледна към Ф’лар — със същото вещество, което сега използваме за облицовка на големите котли. Нанесен е и защитен слой, но как? — той погледна в тръбата. — А, стъкло, фино стъкло! През това нещо май се гледа! — той си поигра с подвижното, поставено в рамка стъкло, прикрепено в долната част на инструмента. Той погледна в отвора:

— Този уред е за гледане — той се изправи намръщен. Издаде боботещ звук, сякаш механизмите на мисълта му превключиха. — Наскоро Уонзър ми показа една доста повредена скица. Един уред — и пръстите му се отпуснаха върху обръчите поставени по протежението на цилиндъра — който увеличава предметите стотици пъти. Но е нужно много време, за да се направят лещи и да се излъскат огледалата. Хм! — той отново се наведе и изключително внимателно започна да върти копчетата от едната страна на тубуса. Хвърли бърз поглед към огледалото, забърса го със зацапания си пръст огледа го, после отново се взря в тубуса. — Невероятно! Виждам всеки дефект в стъклото — той съвсем не осъзнаваше, че всички го наблюдаваха смаяни от държанието му. Откъсна един косъм от гъстата си четина и го постави на огледалото, напречно на малкия отвор. Нагласи копчетата още веднъж и издаде радостен рев:

— Вижте! Вижте! Та това е само един косъм! Ама, я го погледнете сега колко е голям! Прашинките изглеждат като воденични камъни, ами пърхота, ами отчупеното крайче на косъма!

Той възбудено дръпна Лесса и почти натика главата й до окуляра.

— Ако не виждаш ясно, мести това копче докато фокусираш образа!

Лесса се подчини, но със сепнато възклицание се отдръпна. Робинтън изпревари Ф’лар.

— Но това е фантастично! — измърмори Менестрела, като си играеше с копчетата. После погледна косъма с просто око, за да го сравни с видения през тубуса.

— Може ли? — попита остро Ф’лар и Робинтън се усмихна извинително, задето бе окупирал уреда.

Ф’лар зае мястото му и на свой ред сравни това, което видя през уреда и това, което видя с просто око. Тънкият косъм се бе превърнал в дебело въже, прашинките проблясваха на светлината и най-малките детайли бяха придобили огромни размери.

Когато вдигна глава и се обърна към Фандарел, той заговори тихо, сякаш не смееше да изрази на глас крехките си надежди.

— Щом като има начин малките неща да се виждат уголемени, то има ли начин далечни обекти да изглеждат достатъчно близо, че да се наблюдават в детайли?

Чу как секна дъхът на Лесса и как Робинтън задържа своя. Погледна Ковача като се надяваше да чуе желания отговор.

— Мисля, че има — каза Фандарел след един дълъг миг, който се стори цяла вечност на Ф’лар.

— Ф’лар?

Той погледна бледото лице на Лесса, изплашените й очи пълни с благоговеен страх и вдигнатите й в тревожен протест ръце.

— Не можеш да отидеш до Червената Звезда! — гласът й едва се чуваше.

Ф’лар улови ръцете й — студени и напрегнати — и въпреки че я притисна успокоително към себе си, той се обърна повече към останалите:

— Нашият проблем, господа, винаги е бил как да се отървем от Нишките? Защо да не атакуваме направо източника им? Един Дракон може да отиде навсякъде, ако има картина или образ на мястото, където отива!

Когато Джаксъм се събуди, моментално осъзна, че не си е в Холда. Отвори смело очи, въпреки че беше уплашен, защото очакваше да е тъмно. Вместо това сводестият каменен таван над него бе озарен от пълна кошничка светилници, закачена в средата му. Той въздъхна облекчено.

— Добре ли сте, млади човече? Болят ли ви гърдите?

— Манора се наведе над него.

— Вие сте ни намерили? Добре ли е Фелисън?

— Съвсем добре, яде си вечерята. Така, болят ли ви гърдите?

— Гърдите ми ли? — сърцето му сякаш спря, когато си спомни как и къде ги беше наранил. Но Манора го гледаше. Той застана нащрек.

— Не, благодаря за вниманието.

На всичко отгоре се обади и коремът му, надавайки звуци които допълнително го смутиха.

— Мисля, че и вие имате нужда от вечеря.

— Значи Литол не ми е сърдит? Нито Предводителят? — осмели се да попита той.

Манора нежно му се усмихна и приглади разрешената му коса.

— Не се тревожете, Лорд Джаксъм — каза мило тя.

— Може би малко ще ви се поскарат. Но Литол беше извън себе си от страх.

Джаксъм си представи странна картина на двама Литоловци седнали един до друг с бузи потрепващи едновременно.

— Но не бих препоръчала повече такива самодейни експедиции — тя се подсмихна. Възрастните отдавна са забравили тези игри.

Джаксъм бе твърде зает, да се чуди дали тя знае за цепнатината и че момчетата са надзъртали през нея. Дали знаеше, че и той го е правил. Преживя една малка смърт в очакване да види дали, тя ще каже, че Фелисън е признал тяхното престъпление, но после осъзна че тя бе казала, че само леко ще ги посмъмрят. На Манора можеше да се вярва. А щом тя знае и не е сърдита… Но ако не знае, а той вземе че я попита, може и да се разсърди…

— Вие сте открили онези стаи, Лорд Джаксъм. Ако бях на ваше място, щях да си вирна носа.

— Стаи ли?

Тя му се усмихна и протегна ръка.

— Мислех, че сте гладен.

Ръката й бе хладна и мека, докато го извеждаше на терасата, която водеше до спалните помещения. Трябва да е късно, помисли си Джаксъм, докато минаваха покрай дръпнатите завеси на спалните. Огънят в центъра бе угасен. Няколко жени се бяха събрали до една от работните маси и шиеха. Те бързо погледнаха към Манора и Джаксъм и се усмихнаха.

— Вие казахте „стаи“? — попита Джаксъм с учтива настоятелност.

— Освен стаята, която сте отворили има още две, а и останки от стълбище водещо нагоре.

Джаксъм подсвирна:

— И какво има в стаите?

Манора тихо се засмя:

— Никога не съм виждала Ковача толкова развълнуван. Открили са някакви уреди със странна форма и разни стъкълца, които не мога изобщо да схвана за какво са.

— Старовремска стая ли е? — Джаксъм бе впечатлен от важността на откритието си. А той едва бе успял да погледне вътре.

— Старовремски ли? — Манора така леко се намръщи, че Джаксъм реши че му се е сторило. Манора никога не се мръщеше. — Бих казала, древни стаи!

Когато влязоха в Главната Пещера, Джаксъм осъзна, че тяхното появяване прекъсна оживените разговори на Ездачите и жените, които бяха насядали около голямата маса за хранене. Привикнал към такива критични погледи, Джаксъм изпъна рамене и завървя с отмерена крачка. Той бавно обърна глава, като кимаше важно и се усмихваше на тези, които познаваше. Не обръщаше внимание на лекия кикот, с който също бе свикнал; един Лорд трябва да се държи с подобаващо за неговия сан, достойнство, дори и да не е навършил дванадесет Оборота и да бе в присъствието на по-възрастни от него.

Във вътрешната част на Конуса бе пълна тъмнина, но той видя святкащите очи на Драконите, накацали по терасите на Уейровете. Усети лекия повей, когато някои от тях раздвижиха огромните си криле. Погледна нагоре към Звездните Скали, които изпъкваха на по-светлото небе, видя гигантския силует на стражевия Дракон. Далеч навътре в Конуса дочу неспокойния тропот на затворените в кошарата добичета. А езерото в средата отразяваше звездите в небето.

Ускори крачка и това принуди Манора да стори същото, за да не изостава. Достойнството може да бъде забравено в мрака, а той бе и ужасно гладен.

Мнемент избоботи приветствено от терасата пред Уейра на Кралицата и Джаксъм погледна към обърнатото към него око, което леко отпусна единия си клепач и поразително наподоби човешко намигване.

Дали Драконите имаха чувство за хумор? — зачуди се той защото уер-пазача със сигурност нямаше, а той беше от същия подвид.

— Връзката е твърде далечна!

— Моля? — каза сепнато Джаксъм и погледна към Манора.

— За какво, млади ми Лорде?

— Не казахте ли нещо?

— Не.

Джаксъм погледна бързо назад към голямата сянка на Дракона, но главата на Мнемент бе извърната. После подуши печеното месо и тръгна още по-бързо.

Докато вземаха завоя, Джаксъм се взря в златното тяло на излегналата се Кралица и бе обзет от чувство за вина и страх. Ала тя дълбоко спеше и в съня си се усмихваше с простодушно спокойствие. Изумително! Също като новото бебе на помайчината му! Той извърна поглед, да не би да я събуди и тогава видя наредените около масата, хора. Дойде му твърде много. Очакваше там да са Ф’лар, Лесса, Литол и Фелисън, но тук бяха също Ковача и Менестрела.

Само рутината му помогна да отговори учтиво на поздравите на знатните хора, без да знае че Манора и Лесса му се притекоха на помощ.

— Нито дума, докато детето не се е нахранило, Литол — каза твърдо Стопанката, а ръцете и нежно подбутнаха Джаксъм до Фелисън, който между две хапки му хвърли съучастнически поглед. Но посланието убягна на младия Лорд. — Джаксъм е пропуснал обяда си в Холда и не ял вече часове. Той добре ли е, Манора?

— Не е пострадал повече от Фелисън.

— Имаше малко оцъклен поглед, докато идвахте насам. — Лесса се взря в очите му и Джаксъм учтиво я погледна като дъвчеше нервно. — Как се чувстваш?

Джаксъм бързо опразни устата си, като се опита да преглътне едно полусдъвкано парче зеленчук. Задави се и Фелисън му наля чаша вода, а Лесса пъргаво го потупа по гърба.

— Добре съм — успя да каже той. — Добре съм, благодаря. Зачака, неспособен да откъсне поглед от чинията си и се почувства облекчен, когато Ф’лар през смях припомни на Лесса, че тя беше тази, която каза, че момчето първо трябва да се нахрани.

Ковачът почука с изцапан клюнообразен пръст по избелялата Архивна кожа, която бе покрила масата, с изключение на местата, където се хранеха момчетата. Другата ръка на Фандарел собственически прегръщаше нещо в скута му, но Джаксъм не можеше да види какво бе то.

— Ако правилно съм разбрал, трябва да има още няколко стаи под и над тази, която са открили момчетата.

Джаксъм се запули към картата, когато засече погледа на Фелисън. И той беше развълнуван, но продължаваше да яде. Джаксъм загреба с лъжицата си още една огромна хапка — беше толкова вкусно. В същото време му се щеше кожата да бе обърната към него.

— Бих се заклел, че няма други входове от тази страна на Конуса — измърмори Ф’лар, поклащайки глава.

— Към Конуса има достъп и откъм приземния етаж — каза Фандарел, а с пръста си посочи картата. — Ние го намерихме, но е затрупан вероятно от скално срутване.

Джаксъм уплашено погледна към Фелисън, който бе погълнат от яденето си. Щом Фелисън прави тези физиономии, това трябва да значи, че не им е казал. Или пък им е казал? Джаксъм искаше да знае.

— Този процеп бе едва забележим — каза Менестрела. — Това, с което са го запечатали е по-ефикасно и от най-надеждния хоросан, който съм виждал. Веществото е прозрачно, гладко и здраво.

— Човек не може да го пробие — избоботи Фандарел и поклати глава. — Но защо им е трябвало да запечатват входа към Конуса? — попита Лесса.

— Защото не са използвали този сектор от Уейра — предположи Ф’лар. — В Името на Яйцето, тези коридори сигурно не са използвани кой знае от колко Оборота! Там, където претърсихме липсваха дори отпечатъци от стъпки.

Докато чакаше гнева на възрастните да се изсипе върху му, Джаксъм бе забол поглед в чинията си. Не би могъл да понесе укорите на Лесса. Притесняваше се и от Литол, когато той научи за кощунствената постъпка на повереника си. Как е могъл да бъде така глух за търпеливите наставления на Литол?!

— Открихме доста интересни неща в прашните, плесенясали, стари Архиви, които досега мислехме за безсмислени — продължи Ф’лар.

Джаксъм се осмели да вдигне поглед към Предводителя и го видя как той рошеше косата на Фелисън. Гледаше го, докато човекът не му се усмихна. Джаксъм щеше да припадне от облекчение. Никой от възрастните не знаеше какво са правили той и Фелисън в Люпилните Градини.

— Значи тези момчета са ни отвели до едно изключително съкровище, а, Фандарел?

— Да се надяваме, че това не са единствените съкровища в тези изоставени стаи — избоботи Ковачът. Той разсеяно погали гладкия метал на увеличителния уред, който люлееше в скута си.

Глава VI

Късно сутринта в Южния Уейр

На следващия ден: Рано сутринта в Холд Набол

Спарена, цялата в пясък и лепкава от пот и сол, Килара тържествуваше, забравила за всичките си дребни ядове, докато наблюдаваше люпилото, което току-що бе изровила.

— Могат да си задържат техните седем — промърмори тя и погледна на североизток, към Уейра. — Аз имам цяло люпило и още една златна!

Ликуваща, тя дрезгаво се изсмя. Само почакайте докато Мерон от Набол види тези красавци! Нямаше съмнение, че той мразеше ездачите, защото им завиждаше заради Драконите. Винаги бе роптал, че Впечатването не трябвало да бъде привилегия само на една обществена прослойка. Ха, да видим сега, дали могъщият Мерон ще успее да Впечати огнен гущер! Не бе сигурна кое би й доставило по-голямо удоволствие — ако успее или ако не успее. И двете я устройваха. Но ако успееше да Впечати, да речем, бронзов, а тя кралица и те двете се чифтосаха… Е, няма да е така грандиозно както при Драконите, но това ще е един благовиден предлог за Мерон да… Килара се усмихна в чувствено очакване.

— Гледайте да си струвате труда! — каза тя на яйцата.

Постави тридесет и четирите втвърдени яйца в отделни плътни торбички, които бе донесла със себе си. После ги опакова в уерови кожи и накрая ги уви в дебелата си вълнена мантия. Като Стопанка на Уейра добре знаеше, че внезапно охладеното яйце никога няма да се излюпи. А тези трябваше да са готови съвсем скоро.

И колкото по-скоро, толкова по-добре!

Придет понасяше новото увлечение на ездачката си. Послушно кацаше на стотици заливчета по западния бряг и чакаше, като доволно се припичаше на слънце, ездачката й да претърсва горещите пясъци за следи от заровени яйца. Но когато Килара й даде координатите за Холд Набол, а не за Южния Уейр, Придет тревожно избоботи.

Беше по първи зори, Наболско време. Пристигането на Килара и Дракона й влуди уер-пазача и той, пищейки се завря в бърлогата си. Стражът познаваше Стопанката на Южния Уейр твърде добре, за да протестира на влизането й, а някакъв нещастен слуга бе изпратен да събуди своя Лорд. Килара пренебрегна лошото настроение на Мерон, когато той се появи на стълбите на Вътрешния Холд.

— Нося ти яйца от огнен гущер, Лорд Мерон от Набол! — извика тя и посочи към бохчата, която един прислужник бе внесъл по нейно нареждане. — Трябват ни каци с топъл пясък или ще ги загубим!

— Каци с топъл пясък? — повтори Мерон с върховно раздразнение.

Значи не е бил сам в леглото! — помисли си Килара и се зачуди, дали да не си прибере съкровището и да си тръгне.

— Да, глупак такъв! Имам люпило от яйца на огнени гущери, които са на път да се излюпят. Това е шансът на живота ти. Ти, там! — и Килара посочи властно към икономката на Мерон, която се бе домъкнала наполовина облечена. — Сипи вряла вода върху всичкия пясък, който имате и моментално го донеси тук!

Килара бе родена в Холд и знаеше много добре с какъв тон да се отнася към по-низшите от нея. Жената хукна да изпълнява нареждането й, без да чака разрешението на господаря си.

— Яйца от огнени гущери? Какви ги дърдориш, жено?

— Могат да бъдат Впечатани. Слей мисълта си с тяхната, докато се люпят, точно като с Драконите, напълни им главите с глупости и те са твои за цял живот! — Килара внимателно поставяше яйцата върху горещите камъни на голямата камина. — И съм ги донесла точно навреме — триумфално каза тя. — Събери бързо хората си. Ще Впечатим, колкото се може повече.

— Опитвам се да схвана — произнесе Мерон през зъби, докато наблюдаваше действията й с известен скептицизъм и доста злоба — каква полза ще донесе това някому?

— Мисли с главата си, човече! — отвърна Килара, без да обръща внимание на киселата реакция на Лорда спрямо нейната настойчивост. — Огнените гущери са предци на Драконите и притежават всичките им способности.

Само един миг бе нужен на Мерон, за да схване значимостта на този факт. После се разкрещя на хората си да се събудят, като се залепи до Килара, помагайки й да подреди яйцата около огъня.

— И те ходят в между? И общуват със собствениците си?

— Да. Да.

— Това е златно яйце! — извика Мерон и протегна ръка към него, а малките му очички лъщяха от алчност.

Тя го плесна по ръката, а очите й замятаха искри:

— Златното е за мен, бронзовото е за теб. Съвсем сигурна съм, че това второто, не… ето това тук… е бронзово.

Горещият пясък бе донесен и насипан върху каменните плочи на огнището. Хората на Мерон се тълпяха вече, слизайки по стълбите от Вътрешния Холд, екипирани като за Нишковалеж. Килара властно им нареди да сложат настрани принадлежностите си и започна да им обяснява как става Впечатването.

— Никой не може да хване огнен гущер — изропта някой, скрит в задните редици.

— Аз успях, но се съмнявам че ти, който и да си, би могъл! — озъби се Килара.

Имаше нещо вярно в това, което казваха Старовремците, реши тя. Холдърите ставаха все по-арогантни и агресивни. Никой не би се осмелил да говори така в Холда на баща й, докато той даваше нареждания. И никой в Уейровете не прекъсваше една Стопанка на Уейр, когато говори.

— Ще трябва да действате бързо! — каза тя. — Като се излюпят са ненаситни и ядат всичко което им попадне. Ако не ги спрете, стават канибали.

— Искам да държа моето, докато се люпи — каза полугласно Мерон на Килара. Той галеше трите яйца, в чийто шарени черупки мислеше че се крият бронзови.

— Ръцете не са достатъчно топли — отговори Килара с висок и категоричен глас. — Трябва ни прясно месо, много. Най-добре ще е ако е от току-що заклано животно.

Подносът, който донесоха беше презрително отхвърлен като недостатъчно голям. После донесоха още две табли, които изпускаха пара от топлата кръв на едва-що закланите животни. Миризмата на сурово месо се смеси с мириса от пот в препълнената с възбудени хора зала.

— Жадна съм, Мерон. Искам хляб, плодове и студено вино — каза Килара.

Когато донесоха храната, тя започна изискано да се храни, като с прикрита насмешка наблюдаваше немарливия начин на хранене на Мерон. Някой раздаде хляб и кисело вино на мъжете, които трябваше да ядат прави в стаята. Времето бавно течеше.

— Стори ми се, че ти каза, че са на път да се излюпят — рече Мерон обидено. Той беше също толкова неспокоен, колкото и хората му и започваше да изпитва подозрение към нелепия план на Килара.

Тя го възнагради с леко презрителна усмивка:

— Така е, уверявам те. Вие, холдърите, трябва да се научите на търпение. Ще ви е нужно, когато си имате работа с Драконовия вид. Знайте, че не можете да биете Дракони или огнени гущери, както правите с добичетата. Но ще видите, че си струва.

— Сигурна ли си? — очичките на Мерон лъщяха от неприкрита злоба.

— Помисли за ефекта, който ще предизвикаш сред Ездачите, когато след няколко дни пристигнеш в Холд Телгар с огнен гущер, кацнал на ръката ти.

Леката усмивка върху лицето на Мерон й подсказа, че предложението й е ударило право в целта. Да, Мерон би бил търпелив ако това би му дало някакво преимущество пред Драконовите ездачи.

— И то ще бъде винаги на мое разположение? — попита Мерон, а погледът му жадно се плъзгаше по трите яйца.

Килара не се поколеба да го увери, въпреки че никак не бе сигурна дали един огнен гущер би бил предан или пък интелигентен. Все пак, Мерон не изискваше интелигентност, а само послушание. Или сервилност. И ако огненият гущер не оправдаеше очакванията му, тя винаги може да каже, че вината е в него.

— С такива куриери бих имал предимство — каза толкова тихо Мерон, че тя едва го чу.

— Нещо повече от предимство, Лорд Мерон — мазно каза тя. — Това е власт.

— Да, да имаш солидни и надеждни комуникации, това би означавало власт. И тогава ще мога да кажа на онзи пъзльо Предводителя на Уейра на Високите Хълмове Т’къл да…

Едно от яйцата се разклати и Мерон подскочи на стола си. Той пресипнало заповяда на хората си да се приближат, като не спираше да ругае, докато те не се спряха на подходящо разстояние от него.

— Кажи им пак, Стопанко на Уейра, кажи им как точно да пленят огнените гущери.

Килара никога не се бе притеснявала, че дори след деветте Оборота прекарани в Уейр и седемте Оборота като Стопанка, тя не можеше да определя критериите, според които един кандидат бива приеман от Драконите, а друг привидно по-подходящ биваше отхвърлен. Нито пък защо Кралиците неизменно избираха жени, които не са родом от Уейр. (Например по времето, когато онова полумомче полумомиче, Бреке, Впечати Уайрънт, имаше още три момичета всяко от които според Килара би представлявало по-голям интерес за една мъничка Драконова кралица. Но Уайрънт незабавно се бе насочила към отгледаното в Занаятчийска Работилница, момиче. Трите отхвърлени кандидатки бяха останали в Южния Уейр. Всяко нормално момиче би останало, и ето че едното от тях Върина — беше представено на следващото Впечатване на Кралица и бе успяло. Човек направо не знае какво да мисли.) Най-общо казано, момчетата от Уейровете винаги бяха приемливи за Драконите, защото едно Уейр-момче можеше докато стане на двадесет Оборота да посещава Люпенетата. Никой не принуждаваше момчетата да напускат Уейровете, но малцината които не ставаха Ездачи сами си тръгваха и се ориентираха към занаятите.

Сега, разбира се, след като Бендън и Южния Уейр даваха повече Драконови яйца, отколкото бебета раждаха жените от Уейра, бе наложително да се обикаля цял Перн в търсене на кандидати за Люпилните Градини. Но очевидно обикновените хора просто не разбираха, че Драконите — обикновено Кафявите и Бронзовите — са тези, които избират ездача, а не обратното. Не можеше да се държи сметка за вкусовете на Драконите. Някой мършав и непривлекателен селянин можеше да бъде харесан, за сметка на някой красив и подходящ младеж.

Килара огледа залата и тревожните изражения по грубите лица на мъжете. Да се надяваме, че гущерите няма да са толкова придирчиви, колкото Драконите, защото предлагането не бе кой знае какво. После Килара си спомни, че онова малко зверче — храненицата на Бреке, беше Впечатило три. В такъв случай, всичко що е на два крака в тази стая имаше шанс да успее. Беше им предоставена рядката възможност да докажат, че не се изискват специални качества за едно Впечатване, че и обикновения Пернезиец от Холд или Занаятчийска Работилница ще има същия шанс, ако бъде представен на Драконите, както и елита от Уейровете.

— Не можете да ги плените! — поправи Килара Мерон със злобна усмивчица. Нека тези Холдъри да видят, че е нужно нещо повече от едно физическо присъствие в момента на Люпенето. — Примамвате ги с мисли за обич. Един Дракон не може да бъде нечия собственост.

— Тук става дума за огнени гущери, а не за Дракони.

— За нашите цели това е все едно — рязко отвърна Килара. — А сега ме чуйте или ще загубите повечето от тях. — Тя се зачуди защо ли се бе потила и се бе мъчила да им достави този дар и да им предостави възможност, която те явно не бяха способни да оценят. И все пак, ако тя имаше златна, а Мерон бронзов и те се чифтосаха… е, това трябваше да оправдае усилията й. — Изключете каквато и да е мисъл за страх или печалба — каза тя на кръга слушатели. — Страхът ще ги отблъсне, а алчността за тях е непонятна. Веднага щом ви доближи някое, нахранете го. Не спирайте да го храните, ако е възможно вземете го в ръката си, оттеглете се в някой тих ъгъл и продължете да го храните. Мислете си колко много го обичате и искате то да остане с вас, колко щастливи ви прави неговото присъствие. Не мислете за нищо друго или огнения гущер ще отиде в между. Има само един кратък промеждутък от време между излюпването и първото им хранене, когато се осъществява Впечатването. Успявате или не — зависи изцяло от вас!

— Чухте я какво ви каза. Сега го направете! И го направете, както трябва! Онзи, който се провали… — и той заплашително спря.

Килара се разсмя, като наруши последвалата злокобна тишина. Тя се смееше на гневния поглед на Мерон и продължи да се смее, докато Лорда неимоверно ядосан не я стисна грубо за ръката и не я разтърси като посочи към яйцата, които сега вече диво се клатеха, тъй като обитателите им явно се опитваха да пробият навън.

— Стига си се кикотила, Стопанко на Уейра! Ще провалиш люпенето!

— Смехът е по-добър от заплахите, Лорд Мерон! Дори ти не можеш да въздействаш на предпочитанията на Драконите. И кажи ми, добри ми Лорде, ще бъдеш ли обект на същото наказание, ако ти самият се провалиш?

Мерон болезнено я стисна за ръката, а очите му останаха вперени в цепнатините, които се появиха по едно от избраните от него, яйца. Той се пресегна към месото. Кръвта започна да се процежда от шепата му, докато той коленичи до яйцата и се съсредоточи, за да осъществи Впечатването.

Като се опита да не издава загрижеността си, Килара мудно се надигна от стола си. Бавно се отправи към масата и си заподбира мръвки, докато не реши, че това количество я устройва. Тя даде знак на напрегнатите хора също да си вземат месо, а тя се премести невъзмутимо до огнището.

Не можа да потисне възбудата си и чу как Придет се обади от възвишението над Холда. Откакто Килара видя мъничките новоизлюпени, които Ф’нор и Бреке бяха Впечатили, тя закопня за едно от тези изящни създания. Ала не можеше да разбере, че властната й натура подсъзнателно се противопоставяше на емоционалната връзка с нейната Драконова кралица. Килара добре знаеше, че само като Стопанка на Уейра — ездачка на кралица — би могла да се домогне до несравнимата власт, привилегиите и неоспоримата свобода, които биха й осигурили добър живот на Перн. Тя умело загърбваше това, което не искаше да признае и така никога не разбра, че Придет бе единственото живо същество, което я обичаше, което можеше да влияе върху нея, и в чийто добри съвети тя трябваше да се вслушва. В огнения гущер Килара виждаше миниатюрния Дракон, който би могла да контролира… лесно да контролира… заради физическото си надмощие над него, по начин, по който не можеше да доминира над Придет.

Като предоставяше тези огнени гущери на един Лорд и то най-презрения от всички Лордове, Килара отвръщаше на всички унижения, които сама си бе втълпила, че понася и от драконовите хора и от обикновените пернезийци. Онова идиотче — храненичето на Бреке — бе Впечатило три, които дори не позволиха на Килара да ги докосне, но сега тя ще си отмъсти за това пренебрежение.

Е, този път няма да бъде пренебрегната. Тя знаеше начина и при всички случаи щеше да спечели.

Златното яйце буйно се разклати и се пропука по цялата си дължина, появи се една мъничка златна муцунка.

— Нахрани я! Не губи време! — дрезгаво й прошепна Мерон.

— Не ми казвай какво да правя с яйцето си, глупако! Гледай си твоите!

Появи се и главата, а телцето се бореше да излезе.

Гущерчето задращи с нокти по влажната си черупка. Килара се концентрира върху мисли за обич, радост и възхищение, като не обръщаше внимание на крясъците около нея.

Малката кралица, не по-голяма от дланта й, се олюля като излезе от обвивката си и мигновено се огледа за храна. Килара постави късче месо на пътя й и зверчето се нахвърли върху му. Тя постави второ на няколко сантиметра по-близо от първото, като така примамваше гущерчето към себе си. То диво пищеше, докато се нахвърляше върху храната, стъпките му ставаха все по-уверени, а крилцата му започваха да съхнат и то започна да ги разперва. Глад, глад, глад бяха мислите на гущерчето и Килара, доволна че ги е разчела, продължи да му внушава любовта си.

След петата хапка гущерчето кацна на ръката й и Килара внимателно се изправи, като продължаваше да пуска месо в широко зиналата му уста. После тя се отдалечи от огнището и хаоса там.

Мъжете, свръхвъзбудени от очакване, допускаха всички описани в Архивите грешки, почти едновременно. Две от новоизлюпените незабавно се нападнаха едно друго, докато Мерон несръчно се опитваше да подражава на Килара. Заради алчността си сигурно щеше да загуби и трите, помисли си тя със злобно удоволствие. Но после видя, че се излюпиха още бронзови. Е, поне не всичко е загубено и мъничката й кралица ще има с кого да се чифтосва, когато му дойде времето. Двама мъже бяха успели да примамят гущери върху ръцете си и последваха примера на Килара, като се отдалечиха от необузданата касапница при камината.

— Колко храна да им даваме, Стопанко на Уейра? — попита единият, а очите му светеха от радост и удивление.

— Оставете ги да се нахранят до насита. После ще заспят и ще останат при вас. Веднага щом се събудят пак ги нахранете. Ако се оплачат, че кожата ги сърби изкъпете ги и ги натрийте с масло. Напуканата кожа се цепи в между, а ужасния студ може да убие дори Дракон, какво остава за огнен гущер — колко ли пъти бе повтаряла това на учениците си в Уейра, когато ги обучаваше? Слава на Първото Яйце, сега вече Бреке вършеше тая работа!

— Но какво ще стане, ако отидат в между? Как да ги задържим?

— Не можете да задържите един Дракон, той остава с вас. И знайте, че не можете да му сложите каишка като на уер-пазач.

Ролята на инструктор я отегчи и тя отиде да попълни запасите си от месо. После отвратена наблюдаваше как умираха толкова много животинчета до огнището. Реши да отиде във Вътрешния Холд. Там щеше да изчака Мерон, за да види дали той все пак бе успял да Впечати огнен гущер. И само да има някой в покоите му!

Придет й каза, че е много нещастна, задето бе довела на явна смърт цяло люпило в чуждо за тях място.

— Много повече умират по бреговете в Южния, глупавичката ми! — каза Килара на Дракона си. — Но сега вече и ние си имаме едно сладичко мъниче само за нас!

Придет избоботи откъм хълма, но понеже това не бе коментар за гущера, Килара не й обърна внимание.

Глава VII

Сутринта в Уейр Бендън

Рано сутринта в Работилницата на Водача на Ковачите в Холд Телгар

Ф’лар получи съобщението на Ф’нор — пет плътно изписани листа, точно когато се канеше да излети за Ковачницата, за да види далекосъобщителния механизъм на Фандарел. Лесса вече бе в небето и го чакаше.

— Ф’нор каза, че е спешно. Става дума за… — каза Г’наг.

— Ще го прочета веднага, щом мога — прекъсна го Ф’лар. Този човек може да ти надуе главата с приказки — моите благодарности и извинения.

— Но, Ф’лар… — думите на Г’наг се изгубиха докато ноктите на Мнемент задраскаха по каменната настилка на терасата, когато той се приготвяше за излитане.

Това че Бронзовият дракон се издигаше плавно и внимателно не помогна кой знае колко на Ф’лар. Лесса съвсем правилно го поднасяше, задето остава нощем до късно да си говори и да пие с Робинтън. Този човек беше една бездънна каца за вино. Около полунощ Фандарел си бе тръгнал, отнасяйки със себе си съкровището си. Лесса се бе обзаложила, че той въобще не спи, а вероятно и никой от неговата Работилница. След като изтръгна обещание от Ф’лар, че той ще си почине по някое време, тя се беше оттеглила.

Ф’лар имаше доброто желание да го направи, но Робинтън знаеше толкова много за Холдовете и за това кои от по-второстепенните холдъри можеха да влияят върху решенията на своите Лордове. А това бе изключително необходима информация, в случай че Ф’лар имаше намерение да прави някакви революционни реформи.

Уважението към по-възрастните и по-опитните Ездачи, които бяха доказали своите умения в борбата с Нишките бе неизменна част от живота в Уейровете. Преди седем Оборота Ф’лар разбра, че неговия Уейр — единственият на Перн — бе напълно неподготвен да брани планетата в условията на постоянни Нишковалежи. Тогава той бе приписал много положителни качества на Старовремците, които не можеше да отхвърли сега с лека ръка. Той и всички Бендънски ездачи бяха научили основни неща за боя с Нишките от тях: как да се предпазват от нараняването на спорите, как да различават видовете Валежи, как рационално да използват силата на Дракон и Ездач. Научиха ги да преодоляват страха си от евентуално изгаряне и да съумеят да избягнат пламъците, които бълват собствените им животни. И докато Ф’лар се усети, Уейр Бендън и Южния бяха надминали своите учители. Тяхно допълнително предимство бе, че разполагат с по-големи, по-силни и по-интелигентни животни от тези преди четиристотин Оборота. В началото Ф’лар бе склонен да затвори очи пред недостатъците на Старовремците в името на благодарността. Но повече не можеше да го прави, защото тяхната непостоянност и изолираност го принудиха да преоцени ползата от действията им. Въпреки разочарованието си, Ф’лар изпитваше дълбока необходимост от идеал, от нечий героичен пример, по който да измери своите собствени постижения и дълбоко в сърцето си желаеше да обедини всички Драконови ездачи. Трябваше да преодолее някак упоритата съпротива срещу промяната у Старовремците и тяхната неотстъпчивост по отношение на старомодните им разбирания. Такова начинание бе също толкова трудно, колкото и едно пътуване до Червената Звезда — и двете изискваха нов подход. Хората трябваше да бъдат готови да променят мисленето си, ако въобще искаха да се освободят някога от игото на Нишките.

Слънцето още не бе огряло целия Конус и хладният въздух раздразни драскотините по лицето му, но подейства добре на главоболието му. Докато се притискаше към шията на Мнемент, усети как писмото на Ф’нор изшумоля под туниката му. Е, ще научи какви ги е надробила пак Килара по-късно.

Той погледна надолу с присвити очи, тъй като главозамайващата скорост влияеше зле и на без това разфокусирания му поглед. Да, Н’тон и групата от хора и Дракони се бяха заели с отварянето на запечатания вход. Сега, когато тези запуснати коридори се осветят и проветрят, изследването щеше да върви по-лесно. Трябваше да отдалечи Рамот, за да не се оплаква, че хората са се доближили твърде много до люпилото й.

— Тя знае — информира Мнемент Ездача си.

— И?

— Любопитна е.

Вече кръжаха над Звездните Скали, а стражевия ездач долу им отдаде чест. Ф’лар намръщено погледна към една от скалите. Значи, ако се монтират подходящи лещи на Наблюдателната Скала, ще може да се наблюдава Червената Звезда? Не, защото по това време на годината тя не се вижда от този ъгъл. Е…

Ф’лар погледна надолу към огромния скален конус на върха на планината и виещия се път, който започваше от някаква странна местност в дясната й част и после се спускаше към езерото в основата на Уейра. То блестеше като гигантско Драконово око. Ф’лар се притесняваше, че се заплесва с други неща при тези необичайни валежи. Беше организирал патрули и бе изпратил дипломатичния Н’тон (отново съжали за отсъствието на Ф’нор) да обяви наложените мерки на Холдовете, които бяха под закрилата на Бендън.

Райд високомерно се бе съгласил, а Сифър злобно ги беше наругал, въпреки че тоя стар глупак щеше след една нощ на размисъл да се появи тук с друго предложение.

Рамот размаха криле и изчезна. Мнемент я последва. След студа в между, миг по-късно те се появиха над искрящите стъпаловидно разположени езера над Телгар, поразително сини на ранното утринно слънце. Рамот се заплъзга надолу, описа един кръг над езерото, а слънчевата светлина осветяваше и без това яркото й тяло.

Тя беше почти два пъти по-голяма от другите Кралици, помисли си Ф’лар, изпълнен с възхищение.

— Добрият Ездач прави доброто животно — отбеляза Мнемент, без някой да го пита.

Рамот леко се спусна към високия насип на брега и после съгласува скоростта си с тази на Мнемент. Летяха крило до крило над езерата към Ковачницата. Реката, която тръгваше от езерата, минаваше през ферми и пасища, вливаше се в Голямата Река Дънтоу, която пък се вливаше накрая в морето.

Когато се приземиха пред Работилницата, Тери тичешком излезе от една от по-малките сгради до сечището от фелисни дървета. Той настойчиво замаха към тях да се приближат. Работилницата днес бе започнала работа от рано и от всяка сграда ехтяха производствени шумове. Ездачите слязоха, а Драконите им казаха, че отиват да плуват и отново излетяха. Когато Ф’лар отиде при Лесса, тя се усмихна, а очите й палаво светнаха.

— Само за плуване е! — беше коментара й и тя го прегърна през кръста.

— А ние ще трябва да се потим тук! — и той обви с ръка раменете й и закрачи по-бавно, за да върви заедно с нея. Те тръгнаха към Тери.

— Добре сте ни дошли! — каза Тери и ниско се поклони широко усмихнат.

— Фандарел напредна ли с разучаването на далекогледния уред? — попита Ф’лар.

— Не много — и живите очи на Занаятчията проблеснаха; лицето му бе посърнало от умора. — Ала не поради липса на желание.

Лесса съчувствено се засмя, но Тери побърза да допълни:

— Стараем се, наистина. Смайващо е онова, което се вижда през уреда. Уонзър е възхитен, ала годинките му са вече доста. Нощес почти се разплака от безсилие, защото си мислеше че вече не го бива.

Почти бяха стигнали до вратата на малката зала, когато Тери се обърна към тях със сериозно изражение:

— Искам да ви кажа колко съжалявам за Ф’нор. Да им бях дал този проклет нож, но нали бе поръчан като сватбен подарък за Лорд Асгенар от Лорд Ларад и аз просто…

— Бил си напълно в правото си да попречиш на присвояването му — отвърна Ф’лар и потупа рамото на Помощник-майстора.

— И все пак, ако го бях отстъпил…

— Ако се срути небето, Нишките ще ни оставят на мира — каза Лесса толкова хапливо, че Тери бе принуден да спре с извиненията си.

Залата, ако се съди по прозорците, изглеждаше, че е на два етажа, но всъщност бе една голяма единична стая. До едно от двете огнища, разположени в двата края на стаята, имаше малка наковалня. Черните каменни стени бяха гладки, по тях висяха многобройни скици и чертежи. Дълга маса бе заела средата на стаята, като в двата й края имаше дълбоки таблички с пясък. Останалото бе купища Архивни кожи, хартиени листа и множество чудновати съоръжения. Ковачът стоеше до вратата широко разкрачен с юмруци на широкия колан. Брадичката му бе издадена напред и дълбоки резки бяха прорязали челото му. Той войнствено гледаше една скица върху черния камък пред себе си.

— Трябва да е въпрос на гледна точка, Уонзър — промърмори той с обиден тон, сякаш скицата му бе виновна. — Уонзър?

— Уонзър едва ли те чува сега, Майсторе — каза тихо Тери, като посочи към спящия върху огромната кушетка в ъгъла, почти незабележим изпод кожите мъж.

Ф’лар все се чудеше къде спи Фандарел, откакто преди време главната Зала бе пригодена за Работилница. Обикновена кушетка не би могла да побере Майстора. Спомни си, че бе виждал дивани като този в повечето от основните помещения. Несъмнено Фандарел заспиваше, където и когато го свари сънят. Натоварването, на което той бе подложен би било непосилно за друг човек.

Той сърдито погледна към спящия и примирено изръмжа. Чак тогава забеляза Лесса и Ф’лар. Усмихна се истински зарадван.

— Идвате рано, а аз се надявах да понапредна още малко, за да има какво да ви докладвам за далекогледния уред — каза той и посочи към скицата. Лесса и Ф’лар заразглеждаха нарисуваните линии и елипси, които се открояваха на фона на мерния камък. — Жалко, че конструирането на подобен сложен апарат зависи от несъвършенствата и слабостите на човешкия ум и тяло. Извинявам се…

— Защо? Все още е ранно утро — отвърна Ф’лар с комично изражение. — Имаш срок до падането на нощта, след това ще те обвиня в некомпетентност.

Тери се опита да сподави смеха си и това, което се чу наподобяваше истеричен кикот.

Всички се стреснаха като чуха боботещото гъргорене, което представляваше смеха на Фандарел. Той почти събори Ф’лар, когато приятелски го тупна между плешките, заливайки се от смях.

— Имам срок… до смрачаване… преди… некомпетентност… — задъхваше се от смях Ковачът.

— Човекът откачи. Подложихме го на твърде голямо напрежение — обърна се Ф’лар към другите.

— Глупости — отговори Лесса като съчувствено гледаше конвулсиите на Ковача. — Не е спал и доколкото познавам неговата всеотдайност, не е и ял. Нали, Тери?

Тери се опита да измисли някакъв отговор.

— Тогава събуди готвачите си. Дори той — и Лесса посочи с палец към превъзбудения Ковач — трябва да захранва това огромно туловище. Веднъж седмично поне.

Намекът й, че Ковача прилича на Дракон не убягна на Тери. Този път той избухна в неудържим смях.

— Сама ще ги събудя. Вие мъжете сте абсолютно безполезни! — оплака се тя и тръгна към вратата.

Тери й препречи пътя, като сподави смеха си и после натисна един бутон в някаква квадратна кутия на стената. С висок глас той поръча храна за Ковача и останалите четирима.

— Какво е това? — попита смаян Ф’лар. Това не му приличаше на нещо, което може да прати съобщение чак до Телгар.

— О, вътрешен съобщител — много е полезен — каза Тери и се усмихна накриво. — Особено ако не можете да ревете като Ковача. Имаме ги във всяка зала. Спестява доста търчане.

— Някой ден ще го преработя така, че да мога да предавам съобщения докъдето си пожелая — добави Ковача като бършеше очи. — Човек може винаги да спи, ала смеха освежава!

— Това ли е далекосъобщителят, който трябваше да ни покажеш? — недоверчиво попита Предводителят на Уейра.

— Не, не, не! — увери го Фандарел и пренебрежително махна с ръка към кутията на стената. После отиде до друго по-сложно приспособление от жици и керамични гърненца. — Това е моя далекосъобщител!

Лесса и Ф’лар не виждаха нищо, което да оправдава гордостта на Ковача в тая неразбория.

— Кутията на стената ми се видя по-ефикасна — каза накрая Ф’лар и понечи да опита сместа в гърнето с пръст. Ковачът го удари през ръката.

— Това ще те изгори до кокал както агенотрия! — възкликна той. — На същата основа е. Сега гледайте! В тези съдове има метални блокчета от цинк и мед във воден разтвор на сярна киселина. Металът се разтваря и настъпва химична реакция. От тази химична реакция се получава енергия. Тя може да се контролира ето от тук. — Той прокара пръст по металната ръчка поставена над лента от сивкава материя, чиито краища бяха закачени за две ролки. Ковачът завъртя едно копче. Гърнетата започнаха тихо да клокочат. Той пусна ръчката и тя заизписва червени знаци с различна дължина върху лентата, която започна да се намотава. — Вижте, това е съобщение. Менестрелът усъвършенства барабанния код и определи писмен знак за всеки звук. С малко практика ще можете да ги разчитате толкова лесно, колкото и написани думи.

— Не виждам ползата от това, че съобщението се изписва тук — и Ф’лар посочи към валяка — като казваш, че…

Ковачът сърдечно се разсмя:

— Да, ама докато аз пиша с тази игла, друга игла в Рудника в Кром или в Игънската Работилница повтаря в същото време изписаното.

— Това е по-бързо от предаване на съобщение с Дракон — прошепна Лесса с благоговение. — Какво гласят тези линии? Къде отидоха? — тя небрежно докосна лентата с пръст и после го погледна отблизо. Възкликна, защото на пръста й не бе останала никаква следа, а върху лентата се бе появило червено петно.

Ковачът дрезгаво се захили:

— Веществото не е опасно. Просто реагира на киселинността на кожата ти.

Ф’лар се разсмя:

— Това е доказателство за твоите извънредни способности, скъпа моя!

— Сложи си ти пръста там и ще видиш какво ще стане! — нареди му Лесса, а очите й святкаха.

— Ще стане същото — отбеляза Ковача поучително. — Ролката е направена от естествен материал, лакмус. Добиваме го от Игън, Керуун и Тилек. Винаги го използваме, за да проверим киселинността на разтворите или на почвата. Когато енергийната химична реакция е киселинна, естествено лакмуса променя цвета си, и щом иглата докосне повърхността тя по този начин изписва съобщението.

— А не спомена ли нещо за опъване на жици? Обясни ни!

Ковачът посочи една макара от фина тел, която бе прикачена към уреда и бе опъната през прозореца до един каменен стълб. Чак сега Ф’лар и Лесса забелязаха редицата стълбове в посока към планината, които вероятно стигаха до Рудника в Холд Кром.

— Това свързва тукашната станция с тази в Кром. Другата линия е до Игън. Мога да пращам послание до Игън или до Кром или до двете едновременно, като наглася този избирателен диск.

— И къде изпрати това съобщение? — попита Лесса и посочи линиите.

— Никъде, милейди, защото уреда не беше нагласен. Нагласен е за приемане на съобщения, а не за изпращане. Както виждате, много е ефикасен.

В този миг, две жени облечени в тежките дрехи от уерова кожа, влязоха в стаята натоварени с подноси димяща храна. Единият явно бе предназначен само за Ковача, защото жената рязко му кимна с глава, докато поставяше тежкия поднос върху една поставка, пригодена, така че да не пречи на работещия с пясъчните таблички до поставката. Тя се поклони на Лесса, когато мина пред нея и заповяда на спътницата си да почака, докато разчисти масата. Стори това, като помете всичко на пода, без да се съобрази, че нещо може да се счупи или повреди. Лъсна повърхността с кърпа, даде знак на другата жена да постави подноса, а после и двете се ометоха от стаята преди Лесса, смаяна от това небрежно сервиране да успее да издаде и звук.

— Виждам, че жените ти са обучени, Фандарел — каза меко Ф’лар като улови възмутения поглед на Лесса. — Не приказват, не се суетят и не ти губят времето.

Тери се изкикоти и като освободи един стол от струпаните върху него дрехи, даде знак на Лесса да седне. Ф’лар обърна една прекатурена табуретка, а Тери издърпа с крак друга ритната под масата и се настани толкова нехайно, с което показа, че отдавна е свикнал с такива импровизирани закуски. Сега, когато пред себе си имаше храна, Ковачът ядеше съсредоточено.

— Значи опъването на жиците ви забавя — каза Ф’лар поемайки клаха, който Лесса наля на него и Тери. — Колко време ви отне, например, да я опънете оттук до Холд Кром?

— Не сме работили редовно — отвърна Тери вместо Майстора си, чиято уста бе пълна. — Стълбовете бяха поставяни от двата цеха и от някои холдъри, които можеха да отделят време от своите си работи. Беше трудно да намерим подходяща тел, а за да се изтегли в подходяща дължина е нужно време.

— Говорихте ли с Лорд Ларад? Той не ви ли даде доброволци от хората си?

Тери се намръщи:

— Лорд Ларад е по-заинтересуван от това колко огнехвъргачки можем да му направим или колко ниви ще успее да засее.

Лесса отпи от клаха и едва успя да преглътне киселата субстанция. Хлябът беше клисав, наденицата от недосмляно месо, ала и Тери и Фандарел ядяха с голям апетит. Немарливото обслужване е едно, ала съвсем друго е приличната храна.

— Ако това е храната, която той ви дава в замяна на огнехвъргачките, аз бих я отказала! — възкликна тя. — Ау, дори плодовете са гнили!

— Лесса!

— Чудя се как постигате такива резултати като се храните толкова зле — продължи тя, като не обърна внимание на укора на Ф’лар. — Как се казва жена ти?

— Лесса! — повтори натъртено Ф’лар.

— Нямам жена — смотолеви Ковача, но по-нататък от устата му излязоха трохи вместо думи и той се ограничи само с поклащане на глава.

— Е, дори една домакиня трябва да може да се справя по-добре.

Тери преглътна, за да поясни:

— Нашата домакиня е добра готвачка, но много повече я бива да повтаря изтритото мастило върху кожите, които разучаваме сега. По-добре да прави това.

— Навярно някоя от другите жени…

Тери направи гримаса:

— Затрупани сме от работа с всички тези допълнителни проекти — той махна към далекосъобщителя — и всички тук станаха работници… — спря, като видя смаяното лице на Лесса.

— Ами, аз имам жени, които си стоят в Ниската Пещера и се занимават с глупости. Ще накарам Кеналас и другите й две приятелки да дойдат тук и да помогнат, веднага щом намеря свободна зелена, която да ги доведе. Но — добави натъртено Лесса и строго посочи към Ковача — те ще получат изрична заповед да не вършат нищо друго, освен да готвят!

Тери изглеждаше искрено облекчен и побутна настрани кюфтето, което човъркаше, сякаш едва сега бе разбрал колко е отвратително.

— А между другото, — продължи Лесса с възмущение, което се стори нелепо на Ф’лар, защото той знаеше кой движи домакинските работи в Бендън. — Сега имам една много хубава партида от клах. Как успявате да ядете такива отпадъци, е нещо, което трудно мога да проумея! — тя излезе през вратата с гърнето в ръка, а ядосаният й монолог развесели мъжете.

— Ами, права е — каза Ф’лар и се засмя. — Това е по-лошо и от най-лошото, което ядем ние в Уейра.

— Да ти кажа право дори не съм го забелязвал преди — отговори Тери, като отвратено гледаше към чинията си.

— Ами, очевидно е.

— Обаче ме мобилизира — каза кротко Ковача и погълна половин чаша клах, за да прочисти устата си.

— Сериозно, толкова ли не ви достигат хора, че се налага да използвате и жените?

— Недостиг не точно на хора, а на такива които имат сръчността и интереса, за нашия проект — каза бързо Тери, за да защити своя Майстор.

— Не ви критикувам, Майстор Тери — каза припряно Ф’лар.

— Прегледахме доста от старите Архиви — продължи Тери все още леко оправдателно. Той потупа камарата кожи, струпани в средата на масата. — Имаме отговори на проблеми, които дори не знаехме че съществуват и с които още не сме се сблъсквали.

— Но няма отговор за най-важния проблем — додаде Фандарел, като посочи с пръст към небето.

— Много време отиде, за да обработим тези Архиви, — продължи сериозно Тери — защото те едва се разчитаха.

— Мисля че по-голямата част от Архивите е вече негодна. Някои кожи бяха износени от пипане, а техните послания заличени.

Двамата ковачи сякаш си разменяха реплики от добре отрепетирано оправдание.

— Никога ли не ви е хрумвало да помолите Менестрела за помощ в обработката на Архивите? — попита Ф’лар.

Фандарел и Тери си размениха стреснати погледи.

— Виждам, че не ви е хрумвало. Значи не само Уейровете са автономни. Вие, Занаятчиите, не говорите ли помежду си?

В отговор Ковачът се засмя, защото си спомни думите на Робинтън от предишната вечер.

— Обаче, в Работилницата на Менестрела обикновено е пълно с чираци, които преписват каквото му хрумне на Робинтън. Те биха могли да свалят тази тежест от плещите ви.

— Да, това би било голяма помощ — съгласи се Тери, като видя, че Ковачът не възрази.

— Виждаш ми се несигурен… или се колебаеш. Тайни на Занаята ли има в Архивите ви?

— О, не. Нито аз, нито Майстора смятаме, че тайните на занаята трябва да се предават на смъртен одър от бащата на сина.

Ковачът изсумтя толкова мощно, че най-горната кожа се плъзна на земята:

— Ще минем без синове!

— Няма проблеми, ако знаеш точно кога ще умреш, но аз… и Майстора ще предоставим знанията си на всеки, който има нужда от тях — каза Тери.

Ф’лар изгледа с повишен респект прегърбения Помощник-майстор. Той знаеше, че Фандарел разчита много на изключителните способности и такта на Тери. Винаги можеше да се разчита на него да запълва празнините в сбитите обяснения и инструкции на Фандарел. Но сега вече бе и очевидно, че Тери има свое собствено мнение, без значение дали то съвпада с това на Майстора му или не.

— Така има по-малка опасност знанието да се изгуби — продължи Тери вече не толкова разпалено, но също така енергично. — Някога сме знаели толкова много! А всичко, което имаме сега са някакви останки, от които трудно може да се разбере нещо. Всъщност повече вредят отколкото помагат, защото само ни отклоняват от нашите изследвания.

— Но ние ще се справим — каза Фандарел. Неговият стаен оптимизъм допълваше младежкия ентусиазъм на Тери.

— Имате ли достатъчно хора и тел, за да монтирате едно от тези неща в Холд Телгар до два дни? — попита Ф’лар, защото усети, че смяната на темата на разговор ще бъде от полза.

— Можем да отделим хора от огнехвъргачките и производството на метални изделия. И ще повикам чираците от Работилниците в Игън, Телгар и Лемос — каза Ковачът и после лукаво погледна Ф’лар. — Ще дойдат по-бързо с Дракони!

— Ще ги имате! — обеща Ф’лар.

Лицето на Тери светна от облекчение:

— Не знаеш колко е различно да се работи с Уейр Бендън. Вие съвсем ясно виждате какво трябва да се направи и го правите без увъртане или шикалкавене.

— Да не би да имате проблеми с Р’март? — попита загрижено Ф’лар.

— Не е това — каза Тери и като се наведе напред, го погледна сериозно. — Вие все още сте загрижени от това, което става.

— Не съм сигурен, че разбирам.

Ковачът изгъргори нещо, но нямаше намерение да прекъсва Тери.

— Аз разбирам нещата така: досега съм си имал работа с хора от всички Уейрове. Старовремците се бият с Нишките, откакто се помнят. Това е всичко, което могат да правят. Уморени са и то не просто от преминаване на четиристотин Оборота във времето. Уморени са и психически, и физически. Много пъти са се вдигали по тревога, виждали са да умират много приятели и Дракони, поразени от Нишките. Осланят се на традициите, защото това е нещо сигурно и не изисква усилие. И смятат, че всичко, което искат трябва да им бъде давано. Мозъците им може би са се сковали от твърде много време прекарано в между, въпреки че все още мислят достатъчно бързо, за да те разубедят когато поискат. Ако питаш тях винаги е имало Нишки. И те не са свикнали да очакват нищо друго. Не помнят и наистина не могат да си представят как е възможно четиристотин Оборота да няма Нишки. А ние можем. Могли са нашите бащи и техните бащи. Ние живеем в друг ритъм, защото Холдовете и Занаятите също са се освободили от древния страх, израснали са и са вървели по друг път, от който сега не можем да се откажем. Оцеляхме само защото Старовремците са съществували в тяхното Време, а дойдоха и в нашето. И са се били с Нишките и в двете Времена. Ние виждаме изход — можем да си представим живота без Нишки. Те знаят само едно нещо и ни научиха на него. Как да се бием с Нишките. Те просто не могат да разберат, че ние…, че някой трябва да направи последната крачка и завинаги да унищожи Нишките.

Ф’лар сериозно погледна Тери:

— Не съм гледал на Старовремците от този ъгъл — каза той бавно.

— Тери е напълно прав, Ф’лар — каза Лесса. Тя явно бе слушала на прага, но сега живо влезе в стаята и напълни празното канче на Ковача от стомната клах, която бе донесла. — И това е преценка, с която ще трябва занапред да се съобразяваме, когато имаме работа с тях — тя топло се усмихна на Тери, докато му пълнеше чашата. — Ти си също толкова красноречив, колкото и Менестрела. Сигурен ли си, че си Ковач?

— Това се казва клах! — обяви Фандарел, след като я изгълта на един път.

— А ти сигурна ли си, че си Стопанка на Уейр? — върна й го Ф’лар и протегна чашата си с лукава усмивка. А на Тери каза:

— Чудя се как никой от нас не го е осъзнал по-рано предвид събитията напоследък. Човек не може да се бие ден след ден, Оборот след Оборот с Нишките, въпреки че Уейровете са имали желание да дойдат в нашето време… — той въпросително погледна Лесса.

— Аа, това беше нещо ново, вълнуващо тогава! — отговори тя. — И обстановката тук беше нова за тях. Това, което не бе ново, бе че те са се били в продължение на четиридесет и няколко Оборота и продължиха да се бият и в нашето време. Някои от тях са натрупали по петнадесет-двадесет Оборота, прекарани в битки. А ние — едва седем.

Ковачът постави двете си ръце на масата и се изправи.

— Разговорите не водят до чудеса. За да унищожим Нишките, ние трябва да заведем Драконите до източника. Тери, налей една чашка от този чудесен клах за Уонзър и нека атакуваме смело проблема!

Когато Ф’лар и Лесса ставаха, съобщението на Ф’нор прошумоля под колана на Предводителя на Уейра.

— Нека хвърля един поглед на писмото на Ф’нор, преди да тръгнем, Лесса.

Той разгърна гъсто изписаните страници, а погледът му засече многократното споменаване на „огнен гущер“, преди съзнанието му да схване смисъла на това което четеше.

— Впечатване? На огнени гущери? — възкликна той, държейки писмото, така че и Лесса да може да чете.

— Никой досега не е успявал да хване огнен гущер — каза Фандарел.

— Ф’нор е успял — каза му Ф’лар. — И Бреке, и Мирим. Коя е Мирим?

— Храненичето на Бреке — отговори разсеяно Лесса, а очите й бързо изучаваха съдържанието на писмото. — Едно от децата на Л’трел от една от жените му. Не, на Килара това няма да й се хареса!

Ф’лар й изшътка и подаде листа на Фандарел, който вече проявяваше любопитство.

— Огнените гущери имат ли родствена връзка с Драконите? — попита Помощник-майстора.

— Ако се съди по това, което казва Ф’нор, повече, отколкото сме предполагали. — Ф’лар подаде на Тери последната страница и погледна към Фандарел. — Ти какво мислиш?

Ковачът понечи да се намръщи, но вместо това спря и широко се усмихна.

— Питай Водача на фермерите. Той разбира от животни, аз разбирам от машини.

Той вдигна към Лесса чашата си за поздрав и тръгна към стената, която съзерцаваше преди пристигането им.

— Добре, че ме подсети — усмихна се Ф’лар към другите двама.

— Ф’лар? Помниш ли онази стара плочка от метал, с онези странни думи на нея? Като тези, които разчетохме в Стаите? Там също се споменаваха огнените гущери. Това бе една от малкото думи, които ни говорят нещо.

— Е, и?

— Ще ми се да не я бяхме връщали на Уейр Форт. Била е по-важна, отколкото сме предполагали.

— Може би във Форт има и други неща, който могат да се окажат важни — каза мрачно Ф’лар. — Това е бил първият Уейр. Кой знае какво бихме могли да намерим, ако се разтърсим там.

Лесса се намръщи, като се сети за Мардра и Т’рон.

— С Т’рон бихме могли да се справим — заразсъждава тя.

— Лесса, без глупости!

— Ако огнените гущери толкова много приличат на Драконите, то могат ли те да бъдат обучени да ходят в между и да бъдат куриери? — попита Тери.

— Колко време ще отнеме това? — попита Ковачът като се правеше на по-разсеян, отколкото беше. — Колко още време ни остава и през този Оборот?

Глава VIII

Сутринта в Южния Уейр

— Не, Ранели, не съм виждала Килара цяла сутрин — каза Бреке търпеливо на старицата за четвърти път.

— Сигурна съм, че не си обърнала внимание на собствената си Кралица. Само се мотаете с тези… тези пърхащи гадини — възропта Ранели и продължи да си мърмори, като накуцвайки излезе от Залата.

Бреке най-после намери време да прегледа ранения кафяв на Мирим. Той бе толкова натъпкан със сочни мръвки, които получи от загрижената си бавачка, че едва повдигна единия си клепач. Обезболяващият мехлем действаше на огнените гущери по същия начин, както на Драконите и хората.

— Той е съвсем добре, скъпа! — каза Бреке на разтревоженото момиче. Зелените запърхаха с криле върху раменете на Мирим в отговор на дълбоката й въздишка на облекчение. — Само не го прехранвай. Ще му се напука кожата.

— Мислиш ли, че ще останат?

— При тези грижи, с които ги обграждаш, миличка, те едва ли биха си отишли. Но имаш домакинска работа и аз не мога да ти позволя да я пренебрегваш…

— Всичко е заради Килара…

— Мирим!

Момичето засрамено сведе глава, но бе дълбоко възмутено, че Килара само раздаваше заповеди и оставяше всичката работа да я върши Бреке. Не беше честно. Мирим беше много доволна, че гущерите бяха предпочели нея пред тази жена.

— Какво искаше да каже старата Ранели за Кралицата ти? Ти се грижиш добре за Уайрънт. Нищо не й липсва — каза Мирим.

— Шт! Ще ида да я видя. Спеше, когато я оставих.

— Ранели е също толкова лоша, колкото и Килара. Мисли се за много умна и си въобразява, че знае всичко…

Бреке понечи да нахока храненицата си, но чу че Ф’нор я вика.

— Зелените ездачи се връщат и носят месо за пещерите за осоляване — каза тя и нареди на Мирим:

— Месото не е за гущерите, Мирим. Така че внимавай! Момчетата ловят диви уерски птици. Тяхното месо е също толкова добро, ако не и по-добро. Нямаме представа какъв ефект може да окаже върху гущерите прясното месо — след тази забележка към Мирим, Бреке отиде да се види с Ф’нор.

— Не е ли дошъл Ездач от Бендън? — попита я той, като си нагласяше превръзката през рамото.

— Ти пръв щеше да го научиш — увери го тя и сръчно му помогна да нагласи превръзката си. — Всъщност — добави тя леко укорително — днес целия ден в Уейра не се е вясвал Ездач.

Ф’нор се подсмихна:

— Отсъствието им едва ли се е забелязало. По крайбрежието не е останало местенце, където да не дебнат Ездач и Дракон за огнени гущери.

Бреке затисна устата си с ръка. Не би искала Мирим да я чуе как се кикоти като ученичка.

— О, ти се смееш?

— Да, и в двата случая, когато съм се смяла са го забелязвали — каза тя с подобаваща сериозност, но очите й игриво го погледнаха. После забеляза, че върху презрамката на Ф’нор липсва обичайния обитател. — Къде е…

— Грал се е свила между очите на Кант и е толкова преяла, че не би помръднала дори, ако отидем в между. Което почти съм на път да сторя. Ако ти не ми бе казала, че мога да се доверя на Г’наг бих се заклел, че той не е занесъл писмото ми до Ф’лар или го е загубил.

— Няма да ходиш в между с тази рана, Ф’нор. Щом Г’наг казва, че е занесъл писмото, значи го е направил. Може би нещо се е случило.

— По-важно от Впечатване на огнен гущер?

— Може да е станало какво ли не. Нишките валят извън графика… — Бреке спря. Не трябваше да напомня на Ф’нор за това, съдейки по мрачното изражение на лицето му. — Може би е трябвало да накара Лордовете да подсигурят стражи и огньове и навярно с това е зает Ф’лар. Не си виновен, че не можеш да бъдеш там и да помагаш. Тези отвратителни Ездачи от Форт нямат никаква дисциплина. Представяш ли си — да вземе да изведе Зелена извън Уейра, когато тя е толкова разгонена… — Бреке отново рязко спря. — Но Ранели каза „моята кралица“, а не „нейната“…

Момичето толкова пребледня, че Ф’нор я подхвана със здравата си ръка под лакътя, за да не падне.

— Какво има? Килара не е измъкнала Придет оттук. Тя трябва скоро да се разгони. А къде, между другото, е Килара?

— Не знам. Трябва да видя Уайрънт. О, не, дано нищо й няма! Ф’нор последва забързалото се момиче. Мина под големите дървета, чиито клони бяха се сплели над широкия двор на Южния Уейр.

— Та Уайрънт току-що се е излюпила — извика той след нея, но после се сети, че всъщност май не бе така. Той все мислеше, че Бреке е най-младата от Южните уейр-жени. Тя изглеждаше толкова млада, прекалено млада…

— Тя е на възрастта, на която беше Лесса, когато Мнемент за първи път летя с Рамот — каза Кант на Ездача си.

— Уайрънт готова ли е за чифтосване? — попита Ф’нор своя Кафяв като спря на място.

— Скоро, скоро. Бронзовите ще научат.

Ф’нор бързо запресмята наум броя на Бронзовите в Южния Уейр. Резултатът не го зарадва. Не само, че Бронзовите бяха малко на брой — което не бе добре за една нова кралица — но и Ездачите им винаги преследваха Килара независимо дали Придет е разгонена или не. Без значение бе, кой Бронзов щеше да лети с Уайрънт, Ездачът му щеше да получи Бреке. Мисълта за човек, който си е съперничил с други за креватната благосклонност на Килара, да прави любов с Бреке го разяри.

Кант бе доста голям, даже по-голям от някои Бронзови, помисли си ядно той. Но понеже никога не бе правил такова непочтено сравнение, изхвърли тази мисъл от съзнанието си.

Ако, Н’тон — момък с хубави черти, а също и много добър Ездач — сега бе в Южния… Или пък животното на Б’дор летеше с Уайрънт, тя и Бреке щяха да имат възможността да се преместят в Иста. Там имаше само три Кралици, а Надира бе далеч по-добра Стопанка на Уейр от Килара, въпреки че беше Старовремка.

Доволен от това разрешение, макар че нямаше представа как точно може да се осъществи, Ф’нор продължи по пътеката към огряната от слънце ливада на Уайрънт.

Той се спря до дърветата поразен от гледката. Бреке бе напълно погълната от Кралицата си. Тя стоеше до главата на Уайрънт, грациозно извита и нежно чешеше очното хълмче на лявото й око. Уайрънт дремеше, макар единия й клепач да бе леко повдигнат, за да покаже, че й беше приятно. Клинообразната й глава бе отпусната върху предните крака, задните бяха свити, а опашката подвита до тях. Тя блестеше на слънцето оранжево-жълта, което бе признак на добро здраве. Не след дълго цветът й щеше да се промени в цвят като от старо злато. Съвсем скоро, осъзна Ф’нор, защото Уайрънт вече бе загубила леката си пухкава закръгленост, а кожата й бе лъскава и гладка без признаци на немарливо отношение от страна на Ездачката й. Тя бе изключително добре сложен Дракон, краката й не бяха прекалено дълги, а опашката не бе твърде къса, врата й не приличаше на тънкия врат на уеровите птици. Въпреки ръста си, тъй като на дължина бе колкото Придет, Уайрънт изглеждаше по-гъвкава. Тя бе един от най-хубавите екземпляри, които Рамот и Мнемент бяха създали. Ф’нор леко се намръщи към Бреке, която изглеждаше някак променена в присъствието на Дракона си. Бе станала по-женствена… по-привлекателна. Бреке се обърна усетила погледа му, а на лицето й бе застинало изражение на нежно обожание към Кралицата й. Така изглеждаше смущаващо красива.

Ф’нор припряно прочисти гърлото си:

— Знаеш ли, че тя скоро ще се чифтосва — каза той по-грубо, отколкото му се искаше.

— Да, мисля че е така. Миличката ми! Чудя се как ли ще му се отрази това на него — попита Бреке, а изражението й се промени. Тя отстъпи настрани и посочи към мъничкия бронзов, сгушил се под главата на Уайрънт.

— Не може да се каже, нали? — отговори Ф’нор и отново се покашля, прикривайки яда си при мисълта за Бреке, любеща се с някой от Бронзовите ездачи на Южния.

— Не си болен, нали? — загрижено го попита тя и изведнъж отново стана онази Бреке, която той познаваше.

— Не. Кой ще бъде щастливецът? — чу се да пита той. Това бе един съвсем любезен въпрос, а той като Помощник-ездач на Ф’лар имаше право, в края на краищата, да проявява любопитство за такива неща. — Можеш да поискаш вседостъпен полет, знаеш нали? — добави той предпазливо.

Тя побледня и се облегна на Уайрънт, сякаш за да запази равновесие.

За да запази равновесие, повтори си Ф’нор и си спомни как Бреке гледаше Т’бор завчера. — Няма значение дали Ездача е вече обвързан с друга. Знаеш, че не важи за първо чифтосване — изтърси той и неговата глупост го накара да се почувства като пълен дръвник. Бреке много добре знаеше каква би била реакцията на Килара ако Орт на Т’бор лети с Уайрънт. Знаеше, че после не би имала покой. Той изстена съкрушен от глупостта си.

— Ръката ли те боли? — попита тя загрижено.

— Не, не е ръката — и той пристъпи напред като сграбчи рамото й със здравата си ръка. — Виж, по-добре е, ако изискаш вседостъпен полет. Има много добри Бронзови. Н’тон от Уейр Бендън или Б’дор от Иста са чудесни мъже с хубави животни. Тогава би могла да напуснеш Южния…

Очите на Бреке се затвориха, а тялото й се отпусна в ръцете му.

— Не, не! — отказът беше толкова тих, че той едва го чу. — Моето място е тук. Не в Бендън.

— Н’тон би могъл да се премести.

През тялото й премина тръпка, а очите и се отвориха и тя се изплъзна от ръцете му.

— Не, Н’тон трябва да си остане в Бендън — каза тя вяло.

— Килара няма да го хареса, знаеш — продължи Ф’нор, решен да я успокои. — Знаеш, че тя не успява да прелъсти всеки мъж, а и ти си много сладка.

Бреке му се усмихна и смени настроението си толкова внезапно, както правеше Лесса:

— Хубаво е да чуя това.

Изведнъж и двамата се засмяха, развеселени от нетактичната намеса на Ф’нор, при мисълта, че той — Кафявия ездач може да дава съвет на човек като Бреке, която имаше повече ум в малкото си пръстче, отколкото той в главата си.

Е, във всеки случай ще прати съобщение на Н’тон и Б’дор, а Рамот щеше да му помогне.

— Измисли ли име на гущера си? — попита той.

— Бърд. Аз и Уайрънт го избрахме. Тя го харесва — отвърна Бреке, като нежно се усмихна към спящите животни. — Въпреки че е много странно — аз имам бронзов, ти — кралица, а Мирим — три гущера!

Ф’нор сви рамене и се усмихна:

— Че защо не? Ще им кажем, че не е правилно, пък после те може да се разменят.

— Аз имах друго предвид. Ако огнените гущери, които са миниатюрни Дракончета, могат да бъдат Впечатвани от всеки, който ги доближи в момента на Люпенето им, то бойните Дракони могат също да бъдат Впечатвани от жени. До сега жените са Впечатвали Кралици, но те не могат да дъвчат огнен камък…

— Боят с Нишките е трудна работа. Остави това на мъжете!

— Да не мислиш, че стопанисването на един Уейр е лесна работа? — Бреке запази гласа си равен; но очите й яростно заблестяха. — Или да ореш нивите, да дълбаеш Холдове в скалите или…

Ф’нор подсвирна:

— Ей, Бреке, откъде такива революционни разсъждения в едно Занаятчийско чадо? Та жените в Работилниците знаят най-добре къде им е мястото… Аа, ама ти говориш за Мирим…

— Да. Тя би била също толкова добра, ако не и по-добра от някои уейр-ученици, които познавам — гласът й бе толкова рязък, че Ф’нор се зачуди кои ли точно момчета имаше тя предвид. — Способността й да Впечати три огнени гущера показва…

— Хей, момиче, съвземи се! Имаме си и без друго достатъчно проблеми със Старовремците. Остава само да ги накараме да приемат момиче да язди боен Дракон! Хайде, Бреке! Зная твоята привързаност към детето. То изглежда добро и интелигентно момиче, но бъди реалистка.

— Аз съм реалистка — отговори Бреке, толкова категорично, че Ф’нор изненадано я погледна. — Някои Ездачи е трябвало да станат занаятчии… или фермери… или нищо, но са се оказали приемливи за Драконите по време на Люпенето. Други пък са истински Ездачи — и по душа и по призвание. С Драконите започват и свършват амбициите им. Мирим…

Един дракон се появи в небето над Уейра и затръби.

— Ф’лар! — не би могъл да бъде никой друг, ако се съди по шума от крилата на Дракона.

Ф’нор се затича, като даде знак на Бреке да го последва до площадката за кацане.

— Не, ти върви! Уайрънт се събужда, ще я почакам.

Ф’нор се почувства облекчен, че тя предпочете да остане. Не му се искаше тя да се появи пред Ф’лар с тази нейна авангардна теория, особено когато той смяташе да поиска от брат си да прехвърли Н’тон и Б’дор тук, заради нея — само, за да спести на Бреке сцената, която Килара би направила, ако Орт на Т’бор лети с Уайрънт.

— Къде са всички? — бе краткия поздрав на Ф’лар, когато брат му дойде при него. — Къде е Килара? Мнемент не може да намери Придет. Нали не са напуснали Уейра сами?

— Всички са излезли да търсят огнени гущери.

— Когато Нишките валят извън графика? Аман от глупости… Този континент е абсолютно незащитен! Къде е Т’бор, в Името на Всички Черупки? Точно това ни трябва сега — Нишките да опустошат Южния континент!

Избухването бе толкова нетипично, че Ф’нор се загледа в Предводителя на Уейра. Ф’лар притисна с длани очите си и разтри слепоочията си. От студа в между главата отново почна да го боли. А и разговорът в Занаятчийската Работилница бе доста обезкуражителен.

Той стисна рамото на брат си в знак на извинение.

— Това е непростимо от моя страна, Ф’нор. Моля за извинение.

— Извинен си, разбира се. Ето, Орт пристига!

Ф’нор реши да изчака преди да попита Ф’лар какво всъщност го тормозеше. Можеше да си представи какво са казали Райд от Бендън и Сифър от Битра за това, че им отнемат от хората за наблюдатели. Вероятно са приели смяната в графика на Валежите като лично оскърбление измислено от Уейр Бендън, за да ядоса почтените Лордове на Перн.

Т’бор се приземи и се отправи към чакащите го мъже.

Може би еретичните мисли на Бреке не бяха без основание, помисли си Ф’нор. Т’бор бе направил така, че Южният Уейр да може да се самоиздържа и сам да си произвежда необходимите му неща, а това не е малка работа. Очевидно той е и добър стопанин.

— Орт каза, че си тук, Ф’лар. Какво те води насам, в Южния? Чу ли новината за огнените гущери? — извика Т’бор, като отърсваше пясъка от дрехите си, докато се приближаваше.

— Да, чух — отвърна Ф’лар с толкова студен тон, че усмивката на Т’бор се стопи. — А аз си мислех, че ти си чул новината, че Нишките падат извън графика.

— Навсякъде по крайбрежието има Ездачи, Ф’лар, така че не ме обвинявай в нехайство — каза Т’бор и отново се усмихна. — Не е нужно Драконите да са в небето, за да дебнат за Нишки. Винаги ги чуваме как свистят над морето, в Името на Черупките, човече!

— Мислех, че търсите яйца на огнени гущери? — попита сприхаво Ф’лар не напълно успокоен от доклада на Т’бор. — Намерихте ли нещо?

Т’бор поклати глава:

— Има данни, че далеч на запад е имало люпило, но няма и следа от черупки или трупове. Уейровите птици за нула време могат да изядат всичко, което става за ядене.

— Ако бях на твое място, Т’бор, не бих допуснал цял Уейр да се занимава с търсене на гущерови яйца. Няма гаранции, че Нишките няма да се прехвърлят през океана към вашия континент.

— Гаранции никога не сме имали. Но при нас Валежите са редки.

— Нишките заваляха десет часа преди графика над северен Лемос, а трябваше да валят на юг и в югоизточен Телгар — каза му строго Ф’лар. — Както чувам, оттогава Нишките си валят когато пожелаят — той спря, за да остави Т’бор да асимилира чутото. — В Телгар и Кром валя на два пъти извън графика, а ние още не можем да определим новия цикъл. Вече не можем да се осланяме на предишните прогнози.

— Ще назнача незабавно стражи и ще пратя ятата да огледат на юг, докъдето успеят да стигнат — каза енергично Т’бор и сви рамене, а после се върна при Орт. След миг те вече бяха в небето.

— Орт изглежда добре — каза Ф’лар и после огледа внимателно природения си брат преди да се усмихне и приятелски да го побутне с юмрук по здравото рамо. — Ти, също. Как върви лечението на ръката?

— Та нали съм в Южния — отвърна лукаво Ф’нор. — А Нишковалежите наистина ли са така непредвидими?

— Не зная — каза Ф’лар и сви ядно рамене. — Разкажи ми, ако обичаш, за огнените гущери. Струва ли си с тях да се занимават всички боеспособни Ездачи от Уейра? Къде е твоя? Бих искал да го видя преди да се върна в Бендън — той бегло погледна на североизток и се намръщи.

— Черупки, не мога ли поне за една седмица да напусна Бендън без всичко да се обърне наопаки? — попита Ф’нор толкова яростно, че изненадан за момент Ф’лар се вторачи в него. После успокоен се засмя. — Така вече е по-добре — каза Ф’нор и също се усмихна.

— Ела, има няколко гущерчета в Залата, а и ми се пие малко клах. Аз самият търсих люпила цяла сутрин. Или предпочиташ да опиташ някое от южните вина?

— Ха! — възкликна Ф’лар предизвикателно.

Когато те влязоха в Уейра, Мирим бе вътре сама и бъркаше яденето в големите котли. Двете зелени я наблюдаваха, кацнали на широката полица на камината. Тя изглеждаше странно деформирана около гърдите, докато Ф’нор не различи увитата около шията й превръзка, в която се спотайваше ранения кафяв. Малките му очички бяха като светли точици. Когато чу стъпките им по настилката, тя се извърна. Очите й се разшириха от изненада и тя бързо погледна от Ф’нор към Ф’лар. Устните й описаха едно учудено „о“, когато тя разпозна Предводителя на Уейр Бендън по приликата му с Ф’нор.

— А ти си… младата дама, която е Впечатила три? — попита Ф’лар прекосявайки голямата зала, за да отиде при нея. Мирим нервно се поклони няколко пъти, а кафявия загуби равновесие и ядосано закряска.

— Може ли да го видя? — попита Ф’лар и умело го погали по очното хълмче. — Той е истински красавец! Един миниатюрен Кант! — и Ф’лар лукаво погледна природения си брат, за да види дали е схванал шегата.

— Ще се излекува ли от раните си, а?

— Казва се Мирим — каза Ф’нор многозначително, с което загатна на брат си, че паметта му изневерява.

— О, да, Предводителю на Уейр, той се оправя — каза момичето и отново се поклони.

— Пълно коремче, както виждам — одобрително рече Ф’лар. После бегло погледна към притисналите се една към друга зелени върху камината и тихичко им заговори, за да ги успокои. Те почнаха да оправят тоалета си, като разперваха крехки полупрозрачни зелени крилца и извиваха гърбове, мрънкайки тихо от удоволствие. — Тези тримата май не ти оставят много свободно време?

— Ще се справя, сър, обещавам. Няма да пренебрегвам и задълженията си — каза задъхано тя, а очите й още бяха широко отворени от почуда. Тя ахна и се извърна, за да разбърка съдържанието на най-близката тенджера, а после отново се обърна преди мъжете да успеят да реагират. — Бреке не е тук. Бихте ли желали малко клах? Или от готвеното? Или…

— Сами ще се обслужим — увери я Ф’нор и взе две чаши.

— О, аз трябва да сторя това, сър…

— Ти трябва да си гледаш тенджерите, Мирим. Ние ще се оправим — каза й любезно Ф’лар, докато сравняваше наум неразборията в Занаятчийската Работилница с доброто домакинство и хубавата храна в Южния Уейр.

После даде знак на Кафявия ездач да преместят масата по-далеч от кухненското огнище.

— Можеш ли да чуваш гущерите? — тихо попита той.

— Нейните ли имаш предвид? Не, но по реакциите им лесно мога да разбера какво си мислят. Защо?

— Ей така, просто питах. Но тя не е избрана на Поход, нали?

— Не, разбира се че не, тя е храненица на Бреке.

— Хм, тогава това не доказва нищо, нали?

— Какво не доказва, Ф’лар? Главата ми не е пострадала, ала не мога да следя мисълта ти.

Ф’лар разсеяно се усмихна на брат си и уморено въздъхна.

— Ще си имаме проблеми с тия Лордове. Те са разочаровани и недоволни от Старовременните Уейрове и ще пречат на всички мерки за борба срещу Нишките.

— Райд и Сихър ли те тормозят?

— Де да беше само това, Ф’нор. Те ще се осъзнаят — и Ф’лар сбито разказа на брат си за това, което бе научил от Литол, Робинтън и Фандарел онзи ден.

— Значи Бреке бе права, когато ми каза, че нещо наистина важно ще да се е случило — каза след това Ф’нор. — Но…

— Да, знам, че новината е трудна за асимилиране. Нашият вечно напорист ковач може би има отговор не само на въпроса как да се наблюдават Нишките, но и как да бъдат изградени надеждни комуникации между Холдовете, Занаятите и Уейровете на Перн. Особено след като не можем да накараме Старовремците да назначават Ездачи извън Уейровете. Днес присъствах на демонстрация на един уред, който ще монтираме за Лордовете на сватбата в Телгар…

— А Нишките ще чакат ли дотогава?

Ф’лар изсумтя:

— Ако питаш мен, те може да се окажат по-малкото зло, защото дори те могат да се променят за разлика от Старовремците. А и Лордовете не са по̀ стока!

— Един от основните поводи за дрязги между Лордовете и Уейр-людете са Драконите, Ф’лар, а тези огнени гущери могат да решат проблема.

— Мислих си за това по-рано, имайки предвид, че младата Мирим е Впечатила три. Това е наистина удивително дори и тя да беше от Уейр.

— Бреке би искала да я види да Впечати боен Дракон — каза нехайно Ф’нор, като внимателно наблюдаваше лицето на природения си брат.

Ф’лар сепнато го изгледа, а после отметна глава и се разсмя.

— Можеш ли… да си представиш… реакцията на Т’рон?… — успя да издума той.

— Достатъчно добре, че да не се налага и ти да ми я обясняваш. Ала огнените гущери могат да се окажат важни! А да прибавим способността им да ходят в между и така да поддържат връзка между Холдове и Уейрове. Но това при положение, че се окажат податливи на обучение.

Ако… ако! Колко точно си приличат с Драконите?

Ф’нор сви рамене:

— Както ти казах могат да бъдат Впечатвани и са доста непретенциозни — той посочи Мирим до огнището, а после злобничко се захили. — Въпреки че не харесаха Килара. Роби са на стомасите си, макар че точно след Люпенето това е типична черта и за Драконите. Отвръщат на нежност и ласкателства. Самите Дракони признават родството си и не ревнуват от тях. Открих, че моята изпитва чувства, които предава с мисълта си. Те могат да предизвикат обич у този, който се грижи за тях.

— И могат да ходят в между?

— Грал, моята малка кралица, отиде. Но не бих се наел да гадая дали дъвчат огнен камък. Ще почакаме и ще видим.

— Но нямаме време — каза Ф’лар и стисна юмруци, а неспокойният поглед издаваше хода на мислите му.

— Ако успеем да намерим едно втвърдено люпило, готово да се излюпи на време за онази сватба и към това прибавим демонстрацията на изобретението на Фандарел… — Ф’нор не довърши.

Ф’лар се изправи с едно-единствено движение.

— Бих искал да видя кралицата ти. Ти си я нарекъл Грал?

— Истински Драконов ездач си, Ф’лар — засмя се тихо Ф’нор, като си спомни какво бе казала Бреке. — Без проблем си запомнил името на гущера, но забрави името на момичето… Няма значение, Ф’лар. Грал е при Кант.

— Има ли възможност да я повикаш тук?

Ф’нор обмисли любопитната възможност, но после поклати отрицателно глава:

— Тя спи и е натъпкана до гуша.

Така си беше. Тя изящно се бе свила до лявото ухо на Кант. Коремчето й бе издуто от сутрешното хранене и Ф’нор го намаза с ароматично масло. Тя благоволи да повдигне две клепки, но погледът й бе толкова мътен, че не забеляза новия посетител, нито пък Мнемент, който се бе опулил срещу нея. Той реши, че тя е много интересно създание.

— Очарователна е. Сигурен съм, че Лесса ще иска да си има една — измърмори Ф’лар и доволно се усмихна, докато слизаше от гърба на Кант, където се бе покатерил да я наблюдава. — Надявам се, че ще порасне още мъничко. Кант може да се прозее и да я глътне по невнимание.

— Никога — бе коментарът на Кафявия и не се наложи думите му да се препредават на Бронзовия ездач.

— Ако можехме само да определим колко време би било нужно, за да ги обучим, ако се поддават на обучение. Но времето е така неумолимо, както и Старовремците. — Ф’лар погледна природения си брат право в очите, без повече да крие дълбоката тревога, която го терзаеше.

— Не съвсем, Ф’лар — каза Кафявия ездач, като отвърна на погледа му. — Както ти каза, хората са по-голямото зло…

Чу се металическият вик на Дракон — предупреждение за атака на Нишки и Ф’нор спря по средата на изречението. Кафявият ездач се обърна към Дракона си, реагирайки инстинктивно на тревогата, когато Ф’лар го сграбчи за ръката.

— Не можеш да се биеш с Нишки с тази рана, човече. Къде държат тук огнения камък?

Каквито и резерви да бе имал Ф’лар към волността на Т’бор в Южния, той не би могъл да не оцени мигновената реакция на бойния отряд на Уейра. Дракони загъмжаха в небето, преди още да е отзвучала тревогата. Други пък се спускаха към Уейровете, докато Ездачите им навличаха бойните костюми и взимаха чувалите с огнен камък. Жените и децата в Уейра бяха в снабдителния хангар и пълнеха чувалите. Изпратено бе и послание до морския Холд, където рибарите от Тилек и Иста си бяха изградили селище. Те действаха като наземен отряд. Докато Ф’лар се облече и излетя в небето, Т’бор вече обявяваше координатите.

Нишките валяха на запад, в края на пустинята, където теренът бе блатист и където остра трева растеше между ниски дръвчета и малки плодни храстчета. За Нишките калните блата бяха великолепни за вкопаване места с предостатъчно живи организми, с които да се хранят, докато се разпространяваха и размножаваха.

Ятата в добър боен ред преминаха в между при командата на Т’бор. И след миг, Драконите се появиха в знойния въздух и започнаха да бълват огън по гъстите пасажи с Нишки. Т’бор бе дал сигнал за ниско летене, което Ф’лар вътрешно одобри. После ятата се заиздигаха нагоре в търсене на Нишки на по-високите нива, като по пътя си елиминираха непосредствената опасност. Уейр-людете и лекуващите се в Уейра Ездачи също работеха като наземен отряд към групата от морския Холд, но Ф’лар реши, че ще им е нужна и ниско въздушна поддръжка, понеже бойните Кралици бяха само три. Но къде беше Килара?

Ф’лар накара Мнемент да лети ниско, когато пристигнаха наземните отряди, които слязоха от транспортните Дракони и започнаха да изгарят всяко местенце, където им се струваше, че Нишките се вкопават в земята. Те не спираха да питат къде е Челния Фронт на Валежа и Ф’лар поведе Мнемент на изток, като заобиколи от по-далече. Мнемент се подчини и рязко обърна, а тялото му докосваше връхчетата на тревата. Така рязко размаха криле, че без малко не изтърси Ездача си. После закръжи на едно място, като внимателно се взираше в земята. Ф’лар се облегна на дългата му шия, за да види какво беше привлякло вниманието му. Драконите можеха да нагласят на фокус както далечни, така и близки обекти.

— Нещо помръдна… спря — каза той.

Повеят от крилата му караше тревата да слегне. После Ф’лар видя черни дупчици с големината на карфички, оставени от Нишки по листата на плодните храстчета. Той напрегна взор, като се опитваше да различи издайническите улики за вкопаване на спорите — търсеше промяна в пластовете на почвата и гледаше дали растителността изчезва. Ала храстите, тревата и почвата не помръдваха.

— Какво е помръднало?

— Нещо ярко. Но изчезна.

Мнемент кацна и краката му потънаха в тинестата почва. Ф’лар скочи и се приведе над храстите, за да ги огледа отблизо. По тях се виждаха дупчици, направени от горещите Нишки, но дали не бяха от предишния Валеж? Не, листата отдавна щяха да са изпокапали. Той провери околните туфи трева. Ни следа от вкопавания. И все пак Нишките бяха валяли, и то сега, през този Валеж листата са били продупчени; имаше дупки по тревата и по дърветата, ала из целия този обширен район нямаше и следа от Нишки. Не, това беше невъзможно! Съвсем внимателно, понеже Нишките можеха да продупчат и ръкавици от уерска кожа, Ф’лар разрови пръстта около плодното храстче. За да му помогне Мнемент изкопа един дълбок ров. Преобърнатата почва гъмжеше от ларви, които се гърчеха около жилавите корени на дърветата. По неочаквано сивите чепати корени на храста бе полепнала черна пръст, ала от Нишки нито следа.

Озадачен, Ф’лар вдигна поглед в отговор на повикването на кръжащите над него уейр-ученици.

— Те искат да разберат дали това е Фронта на Валежа — докладва Мнемент на ездача си.

— Трябва да е по на юг — отговори Ф’лар и махна с ръка на уейр-учениците. Той продължи да се взира в преобърната почва, в ларвите които се шмугваха навътре в пръстта, за да се скрият от светлината. Вдигна един клон, чиято кора беше облечена и започна да мушка в пръстта от улея, който бе изкопал Мнемент, за да види дали има кухини, които биха означавали вкопавания на Нишки. — Трябва да е по на юг! Но не разбирам това тук! — той откъсна няколко листа от храстчето и ги проучи докато ги държеше в облечената си в ръкавица ръка. — Ако следите са от друг Валеж, то дъжда щеше да отмие овъгленото по дупките. А повредените листа щяха да окапят.

Той тръгна на юг, после леко сви на изток като се опитваше да намери мястото, откъдето са тръгнали Нишките. Откъдето минаваше растителността доказваше че Нишките са минавали оттук, ала не забеляза никакви вкопавания.

Когато намери удавени Нишки във възсолената вода на една блатиста локва, той трябваше да признае че навярно тук е бил Челния Фронт на Валежа. Но не беше доволен и когато се наведе да разгледа блатистите пясъци затъна, така че се наложи Мнемент да го изтегли.

Беше толкова погълнат от аномалиите на този Валеж, че не забеляза колко време бе изтекло. Затова и се стресна, когато Т’бор се появи над него като обяви края на Валежа. И двамата обаче се разтревожиха, когато шефа на наземния отряд — млад рибар от Иста на име Торик — им каза, че Валежа е продължил по-малко от два часа, считано от момента на откриването му.

— Къс Валеж, зная, но Нишките спряха да валят. Торик казва, че наземните отряди прочистват няколко пасажа, на които са се натъкнали — рече Т’бор доста доволен от доброто представяне на своя Уейр.

С всеки нерв Ф’лар чувстваше, че нещо не беше наред. Можеха ли Нишките така драстично да променят начина си на валене и да не се вкопават? Нямаше такъв случай досега. А и обикновено винаги валяха четири часа, а сега небето беше чисто.

— Искам да се консултирам за едно нещо с теб, Т’бор — каза той, а в гласа му прозираше толкова голяма загриженост, че другия ездач отиде бързо при него.

Ф’лар загреба шепа вода, като му показа удавените Нишки.

— Виждал ли си такова нещо преди?

— Ах, да — отговори искрено Т’бор видимо облекчен. — Често се случва тук. Няма достатъчно риби, които да изядат Нишките в тези плитки блата.

— Тогава в тези води има нещо, което върши същата работа?

— Какво искаш да кажеш?

Без да продума, Ф’лар му показа набраздената растителност наблизо. Той внимателно огледа стръковете блатна трева от долната им страна. Като улови смаяния поглед на Т’бор той посочи пътя по който бе дошъл и където сега минаваха наземните отряди без да се налага да използват огнехвъргачките си.

— Искаш да кажеш, че и там е така? На какво разстояние оттук?

— При фронта на Валежа на един час бърз ход оттук — отговори мрачно Ф’лар. — Или поне там, където аз предполагам, че е той.

— Виждал съм храсти трева белязани по този начин в блатните райони в близост до Уейра — призна бавно Т’бор, а лицето му бе пребледняло под слънчевия му загар. — Но винаги съм смятал, че е от обгарянията на Нишките. Натъквали сме се на паднали по земята Нишки, но не сме намирали вкопаванията им.

Т’бор беше потресен.

— Орт казва, че на земята не са забелязани Нишки — докладва тихо Мнемент и Орт извърна за кратко блестящите си очи към Бендънския водач.

— Винаги ли валежите тук са толкова краткотрайни? — осведоми се Ф’лар.

— Орт казва, че това става за първи път, а и тревогата не е била дадена навреме.

Т’бор уплашено погледна към Ф’лар:

— Тогава Валежът не е бил краткотраен — каза той като се надяваше Ф’лар да го опровергае.

В този миг Кант кацна до тях. Ф’лар преглътна забележката си, когато видя огнехвъргачка, провесена през ралото на брат си.

— Това беше най-необичайният Валеж, който някога съм виждал — извика Ф’нор и отдаде чест на двамата бронзови ездачи. — Едва ли сме унищожили всички Нишки още във въздуха, но ето че няма никакви вкопавания. Само мъртви Нишки в блатата наоколо. Предполагам, че трябва да сме благодарни и на това. Обаче нищо не разбирам!

— И на мен не ми харесва тая работа, Ф’лар — каза Т’бор и поклати глава. — Не ми харесва! Нишките не трябваше да валят поне още една-две седмици, а не сме ги очаквали и в този район.

— Те очевидно си падат, където и когато си изберат.

— Че как може Нишки да избират? — попита Т’бор с гнева на уплашения човек. — Те нямат разум!

Ф’лар се загледа в тропичното небе, което бе толкова ярко, че гибелния взор на Червената Звезда ниско над хоризонта не можеше да се види.

— Щом Червената Звезда се отклонява в Интервал от четиристотин Оборота, защо да няма колебание и във валежите?

— Какво да правим тогава? — попита Т’бор с отчаяна нотка в гласа. — Имаме си работа с Нишки, които дупчат растенията, ала не се вкопават! Валят извън графика, а Валежа е с продължителност само два часа!

— Започни с разпращане на кръстосвачи и ме дръж в течение къде и кога валят Нишките тук. Както ти каза, Нишките нямат разум. Дори в този нов ритъм, може би ще открием някаква зависимост във Валежите. — Ф’лар се намръщи към яркото слънце. Почваше да се поти в бойните си дрехи от уерска кожа, които бяха предназначени за въздушен бой и за студа в между.

— Хайде да обходим района заедно, Ф’лар — предложи неспокойно Т’бор. — Ф’нор, ще можеш ли и ти да се включиш? Ако пропуснем дори само една вкопка…

Той накара Орт да извика всички ездачи, дори уейр-учениците и им каза какво да търсят, споделяйки опасенията си с тях.

Целият боен отряд на Южния се разпръсна, ездачите летяха крило до крило и колкото се може по-близо до земята като преглеждаха блатистата местност чак до Челния Фронт на Валежа. Нито един ездач или животно не докладваха за вкопаване на Нишки в почвата или по растенията; нямаше нищо необичайно. Земята, над която бяха валяли спорите толкова скоро, сега бе абсолютно чиста.

Т’бор се обезпокои още повече, ала беше безсмислено да се оглежда още веднъж. Бойните ята се прибраха чрез между в Уейра, а ездачите на лечение в Южния се прибраха по въздух.

Когато Т’бор и Ф’лар кацнаха на двора на Уейра, покривите на холдовете, голата черна пръст и плочите на драконовите легла проблясваха през листата на гигантските фелисни и нискостеблените дървета. На голямата поляна до Уейр-залата, Придет бе протегнала криле и шия, докато поздравяваше своите уейр-партньори.

— Направи още едно кръгче, Мнемент! — каза Ф’лар на своя бронзов. Добре беше първо да овладее желанието си да напляска Килара, а и да даде възможност на Т’бор да я смъмри насаме. Той за пореден път съжали, че някога бе настоял пред Лесса да направят Килара Уейр-жена. Но на времето това беше единственото логично решение. Той искрено съчувстваше на Т’бор, въпреки че той успяваше да държи под контрол най-крайните й действия. Ала липсата на Кралица от Уейра й?… Да, но откъде можеше да знае Килара, че Нишките ще завалят по-рано от предвиденото? И все пак, къде е била, че да не чуе тревогата? Никой дракон не спеше чак толкова дълбоко.

Той продължи да кръжи докато и последните дракони се отправиха към уейрите си, когато изведнъж осъзна че никой не беше ходил в Амбулаторията.

— След бой с Нишки да няма нито един ранен?

— Това ми харесва! — отбеляза Мнемент.

Странно, но именно това най-много разстрои Ф’лар.

Но вместо да умува повече над случилото се, той прецени, че е време за кацане. Идеята да се скара с Килара не го привличаше, но досега не му бе останало време да каже на Т’бор какво бе станало на север.

— Казах ти — говореше навъсено Килара — че намерих люпило и Впечатих тази кралица. Когато се върнах, тук не бе останал никой, който да знае къде сте отишли. Знаеш, че Придет трябва да има координатите — тя се обърна към Ф’лар и очите й заблестяха. — Моите почитания към теб, Ф’лар от Бендън — и гласа й изведнъж стана гальовен, което накара Т’бор да настръхне и да стисне зъби. — Колко мило от твоя страна, че си летял с нас, когато Бендън има достатъчно свои проблеми.

Ф’лар не обърна внимание на насмешката и отсечено й кимна с глава.

— Виж моя гущер! Не е ли разкошна? — тя повдигна дясната си ръка и показа задрямалата златна кралица. Неотдавнашното хранене бе изуло коремчето й.

— Уайрънт бе тук и Бреке. Те знаеха — каза й Т’бор.

— Тя! — Килара отхвърли тази идея с нехайно свиване на рамене.

— Тя ми даде някакви глупави координати, навътре из западните блата. Нишките не валят…

— Но днес валяха! — извика Т’бор, а лицето му потъмня от гняв.

— Не думай!

Придет започна неспокойно да тръби, а суровото изражение на лицето на Килара се смекчи, когато тя се извърна да я успокои.

— Видя ли, разстрои я! Тя скоро ще се разгонва отново!

Т’бор изглеждаше опасно близо до нов гневен изблик, който като Уейр-водач не можеше да си позволи. Тактиката на Килара бе толкова прозрачна, че Ф’лар се учуди как мъжът е могъл въобще да си падне по нея. Дали нещата биха се оправили, ако Т’бор можеше да бъде изместен от някой от другите бронзови ездачи тук. Ф’лар се замисли, както и преди, дали да не организира вседостъпен полет за Придет следващия път. И все пак, той твърде много дължеше на Т’бор, задето успяваше да се справя с тази… тази жена. Подобна мярка би била оскърбление за него. От друга страна, може би някой от по-енергичните Старовремни бронзови, с ездач, на който не би му пукало от номерата на Килара и достатъчно заинтересован да поеме Водачеството тук, би успял да я държи по-изкъсо.

— Т’бор, картата на този континент е в залата на Уейра, нали? — попита Ф’лар, за да го разсее. — Бих искал да запаметя координатите на този Валеж…

— Не ти ли харесва моята кралица? — попита Килара, като пристъпи напред и натика гущера точно под носа на Ф’лар.

Малкото създание загубило равновесие от внезапното движение, впи острите си като бръснач нокти в ръката на Килара, пробождайки уерската кожа също толкова лесно, както Нишките пробиваха листата. Килара изпищя и тръсна ръка, като прогони огнения гущер. Малкото създание изчезна. Болезненият писък на Килара се превърна в яростен рев.

— Виж какво направи, глупак такъв! Изгони я!

— Не аз, Килара! — отговори Ф’лар със суров и студен глас. — Вземи си бележка, че понякога търпението на хората има своите граници!

— Моето също има граници, Ф’лар от Бендън! — извика тя, докато двамата мъже бързо се отправиха към залата. — Не ме предизвиквай! Чуваш ли? Не ме предизвиквай! — тя продължи да ругае, докато Придет, сега вече крайно възбудена, не я заглуши с жалните си стонове.

Двамата предводители на Уейрове първо проучиха внимателно координатите на Валежа на картата. Опитваха се да разберат къде другаде Нишките биха могли да валят, без да бъдат забелязани от никого на Южния континент. После жалбите на Придет заглъхнаха и поляната се опразни.

— Отново ще ни трябват хора, Т’бор — каза Ф’лар. — Трябва основно да се претърси този континент. О, аз съзнавам… — и той вдигна ръка, за да спре протеста на Т’бор — че ти просто нямаш достатъчно хора, макар че тук идват доста холдъри от нашия континент. Но Нишките могат да се прехвърлят през планини — той посочи южната планинска верига. — А ние не знаем какво става в тези неизследвани райони. Предположихме, че Нишките валят само по крайбрежието. Но ако веднъж се вкопаят, могат да си проядат път през цял един континент и… — той направи рязко движение с ръка. — Какво ли не бих дал, за да узная как Нишките са могли да валят незабелязано в онези блата в продължение на два часа и да не оставят и следа от вкопаване!

Т’бор изръмжа в знак на съгласие, ала Ф’лар усети че мислите му са насочени другаде.

— Твърде много те тормози тази жена, Т’бор. Защо да не направим вседостъпен следващия полет?

— Не! — и Орт повтори енергичния отказ на ездача си с рев.

Ф’лар удивено погледна Т’бор.

— Не, Ф’лар, аз ще я държа изкъсо! Ще гледам и аз да се владея! Но докато Орт може да лети с Придет, Килара е моя.

Ф’лар повече не можеше да гледа мъката по лицето на другия ездач.

— Добре е да знаеш и това — продължи Т’бор с мрачен глас. — Тя е намерила цяло люпило и го е занесла в някакъв Холд. Придет е казала на Орт.

— Кой Холд?

Т’бор уморено поклати глава:

— Тя не го харесва и затова не го е назовала по име. Освен това тя не обича и огнените гущери да се изнасят извън уейра им.

Ф’лар ядно отметна кичур коса от очите си. Това беше възможно най-лошото, което можеше да се случи. Дракон да е недоволен от своята ездачка! Всички разчитаха на това, че Килара е здраво свързана с Придет, защото така тя не би се поддала на егоизма, покварата и глупостта си.

— Придет няма да ме послуша — каза изведнъж Мнемент. — Няма да послуша и Орт. Тя е нещастна. Това не е хубаво.

Нишки валят, когато им скимне, огнени гущери в ръцете на холдъри, дракон недоволен от ездачката си и друг дракон, който дава акъл на ездача си! И Ф’лар си бе мислил, че има проблеми преди седем Оборота!

— Не мога да се занимая с всичко това сега, Т’бор. Моля те, назначи стражи и ме уведоми в мига, в който имаш новини от какъвто и да е род. Ако наистина откриеш друго люпило, бих ти бил много благодарен за няколко яйца. Уведоми ме също, ако малката кралица се върне при Килара. Съгласен съм, че създанието имаше причина да избяга, но ако са толкова плашливи и отиват в между толкова лесно, може да се окаже че не стават за нищо друго освен за галеничета.

Ф’лар възседна Мнемент и отдаде чест на Предводителя на Южния Уейр. И в това посещение нямаше нищо успокоително! Плюс това изгуби предимството да изненада Лордовете с огнените гущери. Всъщност, прибързаният подарък на Килара несъмнено би докарал още беди. Една Стопанка на Уейр да се меси в Холд при това необвързан с нейния Уейр? Той се надяваше, че тези създания нямаше да се окажат нищо повече от обикновени галеничета, така че нейната постъпка ще бъде омаловажена. Но все пак, оставаше психологическият ефект от тези миниатюрни дракончета, задето можеха да бъдат Впечатани от всякакви хора. Това би било ценен актив, който може да подобри връзките между Уейрове и Холдове.

Докато Мнемент се издигаше все по-нагоре, в по-студените нива, Ф’лар бе обзет от тревога най-вече за този Нишковалеж. Беше валяло. Беше дупчило листа и трева, имаше удавени във водата Нишки, а в същото време, ни следа от тях в тучната земя. Пясъчните червеи на Игън унищожаваха Нишките почти толкова успешно, колкото и агенотрия. Но пък ларви, навъдили се в гъстата черна блатна тиня! Те имаха много далечна прилика с регенериращите се червеи.

Той не можеше да напусне Южния, без да направи една последна проверка. Нареди на Мнемент да се прехвърли над западните блата. Бронзовият послушно го заведе точно до улея, който сам бе изкопал. Ф’лар се плъзна по рамото му и разтвори туниката си от уерова кожа, когато топлия лепкав блатен въздух се стовари върху му като дебело влажно наметало. Навсякъде около него се чуваха най-различни тихи клокочещи звуци, които по-рано не бе забелязал. Всъщност, тогава блатото беше забележително тихо, сякаш бе наказано да замлъкне под заплахата от Нишки.

Когато преобърна туфите трева до корените на плодното храстче, почвата се оказа чиста, а сивите корени леко олигавени. Като разрови пръстта на друго място, намери купчина ларви, но вече не толкова много като одеве. Задържа влажната буца в ръка, докато гледаше как личинките се гърчеха от светлината и въздуха. И точно в този миг видя, че по храста вече нямаше следи от обгарянията на Нишките. Обгореното бе изчезнало и над проядените места се образуваше фин слой, сякаш храста сам се лекуваше.

Нещо се загърчи в дланта му и той бързо хвърли калната буца, като затърка ръка в крака си.

Откъсна един лист — и тук следите от Нишки зарастваха.

Възможно ли е ларвите да са южняшкият еквивалент на северните пясъчни червеи?

Той се затича и скочи на гърба на Мнемент като улови юздите.

— Мнемент, върни се в началото на този Валеж. Това прави преди шест часа, слънцето трябва да е в зенит.

Мнемент не се възпротиви, но мислите му бяха ясни: Ф’лар е уморен, Ф’лар трябва да се върне в Бендън, да си почине, да поговори с Лесса. За един ездач скока в между времето беше труднопоносим.

Студът в между ги обгърна и Ф’лар бързо се загърна с туниката си, но не преди студа да проникне до мозъка на костите му. Той потрепери, но не само от физическото усещане за студ, когато те отново се появиха над димящото блато. След няколко минути на жаркото слънце, те се отърсиха от усещането за безмилостния студ. Мнемент се насочи на север, а после обърна право на юг.

Не се наложи да чакат дълго. Високо над тях, зловещата сивота която предвещаваше Нишковалеж затъмни небето. Колкото и често да бе виждал подобна картина, Ф’лар не можа да се отърси и сега от страха. Още по-трудно бе да гледа как тази далечна сива маса започва да се разделя в пасажи от сребристи Нишки. Да вижда как Нишките прояждат растителността, как съскат когато проникват в тинята! Дори Мнемент неспокойно се размърда, а крилата му потрепваха докато се бореше с желанието да се втурне и да гори тази древна заплаха. Но ето че и той гледаше как Челния Фронт тръгва на юг през блатото като сив дъжд на унищожението.

Без да чака заповед, Мнемент се приземи съвсем близо до Фронта. А Ф’лар се бореше с вътрешната си погнуса, която бе толкова силна, че той си помисли, че ще повърне. После обърна най-близката туфа, още димяща от проникването на Нишките. Ларвите — сега трескаво активни — се трупаха около корените. Докато държеше туфата вдигната, преялите личинки падаха на земята и неистово се вкопаваха в пръстта. Той остави тази туфа, разрови пръстта около най-близкия храст и видя сивите му усукани корени. Около тях също гъмжеше от ларви, които се скриваха при внезапния контакт с въздух и светлина. Листата на храста още пушеха от продупчването на Нишките.

Не съвсем наясно защо, Ф’лар коленичи, издърпа нова туфа и загреба шепа гърчещи се ларви, които уви в ръкавицата си и после я пъхна под колана си.

След това възседна Мнемент и му даде координатите на Работилницата на Водача на животновъдите в Керуун, чийто широки равнини се сливаха с предпланината, която продължаваше до масивните хълмове на Бендънската планинска верига.

Водачът на животновъдите Сограни — висок, плешив, жилав мъж с толкова малко плът по себе си, че кокалите му сякаш се крепяха от дантелените му тиранти, тесните кожени панталони и масивните ботуши, не показа особено задоволство от неочакваното посещение на Бендънския предводител.

Ф’лар бе посрещнат с подчертана любезност, дори с известно смущение от занаятчиите. Сограни, както изглежда, наблюдаваше раждането на добиче от новата кръстоска между бързоногата равнинна порода и масивния планински тип. Един слуга поведе Ф’лар към големия обор. Като се имаше предвид важността на събитието, Ф’лар реши, че е странно, задето никой не бе изоставил работата си. Той минаваше покрай безупречно чисти каменни кошари, добре поддържани градини, покрай парникови навеси и хамбари за инструменти. Ф’лар си спомни пълният хаос, който цареше при Ковача, но после се сети какви чудеса измисляше той.

— Искате да ме питате нещо, нали Предводителю на Уейр — попита Сограни като кимна рязко с глава, а после погледна запъхтяното животно в кошарата. — Какво има?

Поведението на човека бе толкова предпазливо, че Ф’лар се почуди какво ли бе сторил Д’рам от Иста, че да го разгневи.

— Водачът на Ковачите Фандарел предположи, че вие ще можете да ми дадете съвет, Майсторе! — отговори Ф’лар, а гласа му бе сериозен, докато любезно се обръщаше към Сограни.

— Водачът на Ковачите? — Сограни изгледа подозрително Ф’лар с присвити очи. — Защо?

Сега пък Фандарел какво е сторил, та да предизвика лошото отношение на Водача на Животновъдите?

— Натъкнах се на две странни явления, добри ми Майсторе. Първото — люпило от огнени гущери се е излюпило, а един от моите ездачи е бил наблизо и е успял да Впечати кралицата…

Очите на Сограни се разшириха от недоверие:

— Няма човек, който да може да хване огнен гущер!

— Съгласен съм, но може да Впечати. И той, разбира се, го е сторил. Ние смятаме, че гущерите са пряко свързани с драконите.

— Това не може да се докаже! — Сограни се изпъчи, като хвърли бързи погледи на помощниците си, които изведнъж си намериха работа далеч от Ф’лар и Майстора.

— Логически погледнато не може! Но общите характеристики са очевидни. Седем огнени гущери са били Впечатани на един бряг в Южния Уейр. Един от тях от моя Помощник-водач Ф’нор, ездач на Кант…

— Ф’нор? Човекът, който се е бил с онези крадливи Ездачи в Ковачницата?

Ф’лар преглътна раздразнено и кимна. Този достоен за съжаление инцидент бе възбудил неочаквано доброжелателство.

— Гущерите проявяват безспорни драконови черти. За нещастие, трябва да си останат в близост до този, който ги е Впечатил, иначе щях да донеса няколко за доказателство.

Сограни само изръмжа, но изведнъж бе станал по-благоразположен.

— Надявах се, че вие като Водач на животновъдите, може да знаете нещо повече за огнените гущери. Игън несъмнено гъмжи от тях…

Сограни го прекъсна като нетърпеливо махна с ръка:

— Не мога да си губя времето с хвъркати! Безполезни създания. Нито един от моите занаятчии не би…

— Имам всички признаци да смятам, че те могат да бъдат от огромна полза за нас. В края на краищата ако драконите са били създадени от огнени гущери…

— Невъзможно! — Сограни се загледа в него, а тънките му устни сякаш изразяваха твърдо отрицание на подобна вероятност.

— Е, не са били отгледани от уер-пазачи.

— Човек може да промени размерите, но само толкова. Може, разбира се, от голямо животно да направи още по-голямо и да подобри първоначалната порода — И Сограни махна към дългокраката крава. — Но от огнен гущер да отгледа дракон? Абсолютно невъзможно!

Ф’лар реши да не си губи времето по този въпрос и извади ръкавицата изпод колана си, като изсипа ларвите в другата си ръка облечена в ръкавица.

— Ето, сър. Виждали ли сте такива…

Реакцията на Сограни не закъсня. С уплашен вик той сграбчи ръката на Ф’лар и разсипа ларвите върху каменната настилка на обора. Ревейки да му донесат агенотрий, той затъпка гърчещите се ларви, сякаш те бяха олицетворение на злото.

— Как може, вие… драконов ездач… да донесете такава мръсотия в моя дом?

— Майсторе, владейте се! — озъби се Ф’лар, като сграбчи мъжа и го разтърси. — Те ядат Нишки. Също като пясъчния червей. Като пясъчния червей!

Сограни трепереше, като не сваляше поглед от ръцете на Ф’лар. Поклати яйцевидната си глава и лудостта бавно изчезна от погледа му.

— Само огън може да гори Нишките, драконови ездачо!

— Казах ви — рече студено Ф’лар. — Тези ларви ядат Нишки!

Сограни кръвнишки го изгледа:

— Те са отвратителни създания. Губите ми времето с тия глупости!

— Моите най-искрени извинения! — каза Ф’лар като отсечено се поклони. Ала човекът не схвана иронията му. Сограни се върна при кравата си, сякаш Ф’лар въобще не го беше прекъсвал.

Ездачът си тръгна, но докато надяваше ръкавиците си единия му пръст докосна влажното хлъзгаво тяло на една ларва.

— Да съм се срещнел с Водача на животновъдите, а?! — изропта той под носа си и като отхвърли услугите на слугата да го придружи до изхода, той напусна обора. Зад гърба му се разнесе мученето на добиче.

— Да, той развъжда животни, но не и идеи. Идеите са безполезни и са губене на време.

Докато той и Мнемент се издигаха, Ф’лар се зачуди колко ли проблеми си имаше Д’рам с този стар глупак.

Глава IX

Следобед в Южния Уейр, същия ден

Това бе един дълъг полет по въздуха от западните блата до Южния Уейр. В началото Ф’нор възнегодува. Един кратък скок през между не би повлиял кой знае колко на ранената му ръка. Но Кант се оказа неочаквано упорит. Големият Кафяв се извиси, хвана попътния вятър и с широк размах на крилата полетя в хладния въздух високо над еднообразната местност.

Кант поддържаше равномерна скорост, чийто ритъм постепенно започна да успокоява Ф’нор. Пътуването не се оказа толкова скучно, тъй като той получи възможността да размишлява. А Ф’нор имаше доста неща, за които да мисли.

Кафявият ездач беше забелязал обгарянията от Нишките. Бе обръщал храст след храст, покрити с белези, но не бе открил и следа от вкопаване в блатната тиня около тях. Нито веднъж не се наложи да използва огнехвъргачката си. А от наземния отряд научи, че имало толкова малко работа, че те се почудили задето Уейра въобще ги е викал на помощ. Повечето от тях бяха от рибарското селище и възнегодуваха, че ги откъсват от работата им, защото довършваха каменните си холдове и ги подготвяха за зимните бури. Всички те предпочитаха Южният континент пред старите си домове, макар да не се оплакваха от Лорд Отерел от Тилек или Лорд Уорбрет от Иста.

Ф’нор се забавляваше от обстоятелството, че хора, с които едва се бе запознал вече бяха склонни да му се доверяват. Това можеше да се окаже и преимущество, въпреки часовете, които трябваше да прекарва в понасяне на брътвежите им. Един от по-младите мъже — шефа на наземния отряд, Торик — му бе разказал как заградил един пясъчен залив близо до своя холд. Бил почти непристъпен откъм сушата, но там бил виждал следи от огнени гущери. Беше решил да си Впечати един и бе сигурен, че ще може, защото успявал и с уер-пазачите. Беше се опитвал да убеди Уейр Форт да му дадат възможност да Впечати Дракон, но не му бе оказана честта да се срещне с Т’рон. Торик бе доста неприязнен спрямо хората от Уейра и понеже знаеше (Ф’нор установи, че всички други знаеха) за инцидента с ножа, той очакваше от своя страна и Ф’нор да бъде зле настроен. За това се изненада, когато Ф’нор безцеремонно прекъсна роптанията му.

Именно тая странна двойственост на холдърите в отношението им към Ездачите бе обсебило мислите на Ф’нор. Холдърите твърдяха, че уейр-людете се държат настрана, че се държат снизходително и надменно към другите хора. В същото време, нямаше мъж или жена, Холдър или Занаятчия, който някога да не бе искал да Впечати Дракон. За мнозина това се бе превърнало в горчива завист. Обитателите на Уейровете смятаха, че стоят над простолюдието, дори когато и те показваха същите апетити като другите хора за материални блага и жени. Обаче те опровергаваха Занаятчийското твърдение, че ездата на Дракон било умение не много по-ценно и рисковано от кой да е занаят на Перн. Защото в никой друг занаят рискът на живота не е всекидневие. Мислите на Ф’нор инстинктивно се отклониха от подобни разсъждения, за да не би те да повлияят на състоянието на големия Кафяв, който яздеше.

Малката кралица се размърда в превръзката, където гой обикновено я носеше.

Сега младият Торик щеше да загуби част от своето ожесточение, ако наистина успееше да Впечати огнен гущер. Тогава щеше да разбере, че твърденията му за Ездачите са безпочвени. Ако огнените гущери наистина се привързваха и можеха да пренасят съобщения насам-натам, то това би било голяма благодат. „Гущер за всеки!“ Можеше да стане девиз. Ф’нор се засмя, като се замисли за възможната реакция на Старовремците. Щеше да им бъде от полза. И той се усмихна като си представи Т’рон опитващ се да примами огнен гущер, който го пренебрегва, за да бъде Впечатан от някое нисшестоящо занаятчийско дете. Добре би било нещо да накърни сляпото тесногръдие на Старовремците. Та нали и те в своето юношеско съзряване са искали да притежават Дракон. После са понасяли студ, излагали са се на смъртна опасност в борбата си с един вечен и лишен от разум враг. И така бяха забравили, че в живота има и други неща освен вечната бойна тревога. Не може цял живот да разсъждаваш, както си разсъждавал като юноша. Когато човек узрее, той научава, че в живота има и други неща.

После Ф’нор си спомни, че не бе имал възможността да спомене проблема на Бреке пред Ф’лар. Ф’лар вероятно вече се е върнал в Бендън. Ф’нор се укори за постъпката си, която си беше чисто вмешателство. Сигурно затова, защото твърде дълго е бил Помощник-водач, помисли си той. Не можеш просто ей така да се месиш в работите на чужд Уейр. А и Т’бор си имаше достатъчно грижи. Но, в Името на Първото Яйце, на Ф’нор му бе непоносима мисълта за сцените на Килара, чийто обект щеше да бъде Бреке, ако Орт лети с Уайрънт.

Пътуването взе да го изнервя и дори не се зарадва, когато Кант започна монотонно да му припява, за да го утеши. Но когато пристигнаха и закръжаха в късното следобедно небе на Южния, той не усещаше умора. Няколко Ездачи хранеха животните си на пасището и Кант помоли да бъде нахранен.

— Бреке иска да те види — каза Кант на Ф’нор, като се приземи в уейра си.

— Вероятно, за да ме сгълчи — рече Ф’нор и нежно шляпна Кант по муцуната. После се отдръпна, за да наблюдава как Кафявият се намества в топлата си прашна локва.

Грал надникна изпод презрамката и Ф’нор я качи на рамото си. Тя изписка в знак на протест, задето бързо закрачи към уейра на Бреке. Гущерът трябваше да впие нокти в подплънката на рамото му, за да запази равновесие. Мислите й излъчваха глад.

Когато Ф’нор влезе, Бреке хранеше своя гущер Бърд. Тя се усмихна като чу гладното писукане на Грал и побутна купата с месо към Ф’нор.

— Тревожех се, че може да летиш през между.

— Кант не би ми разрешил.

— Кант има ум в главата си. Как е ръката?

— Не е пострадала. Нямаше много работа за вършене.

— И аз така чух — намръщи се Бреке. — Всичко е наопаки. Имах странното усещане…

— Продължавай! — подкани я Ф’нор, когато тя спря. — Какво усещане? — Дали Уайрънт не бе на път да се разгони вече? Ала Бреке изглеждаше като недокосната от грижи. Ведра, спокойна и уравновесена, добре поддържаше Уейра и лекуваше ранените. Това, че тя признава известна несигурност и неувереност бе доста тревожно. Сякаш отгатнала мислите му, поклати глава, а устните й се изопнаха в тънка линия:

— Не, не е нещо лично. Просто всичко е наопаки… хаотично, променливо…

— Само това ли? Нали те чух да предлагаш не една-две промени? Да се позволи на едно момиче да Впечати боен Дракон? Да раздадеш огнени гущери на тълпата, за да я омилостивиш?

— Това е промяна. Аз говоря за хаос, за голям катаклизъм…

— А твоето предложение не се ли вмества в тези понятия? О, скъпо мое момиче — и Ф’нор й хвърли дълъг проницателен поглед. Нещо в нейните чисти очи дълбоко го обезпокои. — Килара ли те тормози?

Бреке извърна поглед от него и поклати глава.

— Нали ти казах, Бреке, можеш да поискаш още Бронзови от някой друг Уейр. Н’тон от Бендън или Б’дор от Иста… Това би затворило устата на Килара.

Бреке буйно поклати глава, но лицето й остана извърнато.

— Не ми пробутвай приятелите си! — гласът й бе рязък. — Харесвам Южния, тук съм нужна.

— Нужна? Ти си безсрамно експлоатирана и то не само от Южняците!

Тя го изгледа, изненадана от импулсивния му изблик. За момент, Ф’нор си помисли, че знае причината, но изведнъж очите й станаха предпазливи и се зачуди какво ли би могла да крие тя.

— Нуждата е по-силна от експлоатацията. Нямам нищо против тежката работа — каза тихо момичето и пъхна едно парченце месо в широко отворената уста на Кафявия. — Не ми отнемай и малкото щастие, което съм намерила тук!

— Щастие?

— Шт. Тревожиш гущерите.

— Те ще се оправят. Те могат да се борят. Лошото при теб, Бреке, е, че ти не би се борила. Ти заслужаваш много повече, отколкото получаваш. Не знаеш колко си мила, щедра, необходима… ох, Черупки! — и Ф’нор смутено спря.

— Необходима, полезна, блага, способна, надеждна, списъкът е ясен, Ф’нор. Зная какво още ще ми кажеш — изрече Бреке, а гласът й странно пресекна. — Бъди спокоен, приятелю, знам каква съм.

В думите й имаше такава горчивина и такава сянка бе помрачила обикновено ясните й зелени очи, че Ф’нор не можеше да го понесе. За да изтрие това нейно подценяване, за да изглади впечатлението от неговата собствена нетактичност, той се пресегна през масата и я целуна по устните.

Не мислеше да бъде нещо повече от приятелска утеха и се оказа съвсем неподготвен за своята реакция и за тази на Бреке. Както и за далечното боботене на Кант.

Без да изпуска Бреке от очи, Ф’нор бавно се изправи и заобиколи масата, седна до нея на пейката и я притегли към себе си със здравата си ръка. Главата й се отметна върху рамото и той се наведе привлечен от неописуемата сладост на устните й. Тялото й бе меко и податливо, а ръцете й се обвиха около него. Притисна го към себе си с пълна всеотдайност, каквато той никога досега не бе срещал. Без значение колко възбудени или задоволени са били другите, такова пълно отдаване не бе получавал никога. Такава невинност…

Изведнъж той вдигна глава и я погледна в очите:

— Ти не си спала с Т’бор — каза го като констатация.

— Въобще не си спала с мъж.

Тя скри лице в рамото му, а мекотата на тялото й изчезна. Той нежно повдигна главата й.

— Защо искаш всички да мислят, че ти и Т’бор…

Тя леко поклати глава, с поглед който нищо не скриваше, ала лицето й бе тъжно.

— За да държиш другите мъже далеч от себе си? — попита Ф’нор и леко я разтърси. — Защо? За кого се пазиш?

Ала той знаеше отговора още преди тя да заговори, знаеше го, когато тя сложи пръст на устните му, за да го накара да замълчи. Но не можеше да разбере тъгата й. Бил е глупак, но…

— Обичам те от мига, в който те видях. Ти беше толкова мил с нас — откъснатите от Занаяти и Холдове и зашеметени от дългото пътуване, доведени тук, за да Впечатим Уайрънт. Една от нас щеше да стане всъщност Стопанка. А ти… ти беше всичко онова, което един Драконов ездач трябва да бъде — висок, красив и толкова добър. Тогава не знаех… — и Бреке се поколеба. Ф’нор се обезпокои, защото сълзи премрежиха очите й.

— Откъде можех да знам, че само Бронзовите дракони могат да летят с Кралиците!

Ф’нор притисна плачещото момиче към гърдите си, докосна с устни меката й коса, пое треперещите й ръце в своите. Да, сега вече можеше да разбере много неща за Бреке.

— Скъпо момиче — каза той, когато сълзите понамаляха, — затова ли не искаше Н’тон?

Тя поклати глава на рамото му и отбягна погледа му.

— Тогава си едно глупаче и заслужаваш всичката мъка, на която си се подложила — каза той, а закачливият тон намали хапливостта на думите му. Той я погали по рамото и въздъхна дълбоко.

— На всичко отгоре си и от Работилница. Нищо ли не си запомнила от това, което са ти казали за драконовството? Стопанките не могат да се подчиняват на морала на простолюдието. Една Стопанка на Уейр трябва да бъде отдадена на нуждите на Кралицата си, в това число и да спи с Ездачите на Драконите, с които Кралицата й спи. Повечето момичета от Работилници и Холдове завиждат на подобна свобода…

— Съзнавам много добре това — каза Бреке, а тялото й сякаш се възпротиви на допира с неговото.

— Уайрънт възразява ли срещу мен?

— О, не. — Бреке изглеждаше уплашена. — Исках да кажа… Ох, не знам какво исках да кажа. Обичам Уайрънт, но не можеш ли да разбереш. Аз просто не съм родом от Уейр и нямам това… тази… поквара по природа. Аз съм… аз имам задръжки. Ето! Казах го! Имам задръжки и се ужасявам, че мога да ги прехвърля и на Уайрънт. Не мога да се променя и да се приспособя към порядките в Уейра. Аз съм си аз!

Ф’нор се опита да я утеши. Не беше сигурен как да подходи, тъй като това развълнувано момиче бе съвсем различно от кротката сериозна Бреке, която той познаваше.

— Никой не иска и не очаква от тебе да се промениш изцяло. Тогава ти не би била нашата Бреке. Но Драконите не критикуват. Нито пък Ездачите им. А и повечето Кралици са склонни да предпочетат един Бронзов пред останалите и то за дълго…

— Ти все още не разбираш — обвинението й прозвуча като безнадежден вопъл. Никога не бях срещала мъж, който да искам да… да притежавам… — прошепна тя. — Не и по този начин. Не и докато не те видях. Не искам друг мъж да ме притежава. Ще се скова. И няма да мога да помогна на Уайрънт. А аз я обичам. Толкова много я обичам, а тя скоро ще се разгони и аз не мога… мислех, че ще мога, но зная, че ще…

Тя се опита да се освободи от него, но дори с една ръка Кафявият ездач беше по-силен. Хваната в капан, тя започна да се извива със силата на пълното отчаяние.

Той нежно я разтърси и извади ръката си от превръзката, за да погали косите й.

— Няма да загубиш Уайрънт. Различно е, когато Драконите се любят, обич моя. Ти се отъждествяваш с Дракона си, пленена в емоции, които имат само едно разрешение — той здраво я притисна, докато тя сякаш се опитваше да се измъкне, сякаш се страхуваше от него, сякаш искаше да избяга от неизбежно зло. Той се сети за Т’бор и другите Ездачи в Южния и усети отвращение. Тези мъже, които се отдаваха на екзотичните прищевки на Килара, щяха да покварят това неопитно дете.

Ф’нор огледа ниската кушетка и се изправи. Бреке бе в прегръдките му. Той я поведе към леглото и спря, като чу гласове навън. Всеки можеше да влезе тук.

Като все още я притискаше до себе си, той я изведе от Уейра и притисна главата й към гърдите си, за да заглуши протеста й, когато тя разбра намеренията му. Имаше едно местенце зад Уейр-залата, зад локвата на Кант, където папратта растеше сладка и буйна и където те нямаше да бъдат обезпокоявани.

Той искаше да бъде нежен, но Бреке най-неочаквано започна да се съпротивява. Тя го молеше и викаше силно, че щели да събудят Уейрънт. Той не беше нежен, но бе всеотдаен и накрая Бреке го възнагради с такава страст и себеотдаване, сякаш Дракона й правеше същото в небето.

Ф’нор се изправи на лакът и отметна един потен кичур от притворените й очи, доволен от мекото спокойствие, изписано на лицето й. Бе необикновено доволен от себе си. Всъщност един мъж никога не можеше да предвиди как би се любил с една жена. Толкова скрити намеци имаше във флирта, в любовната игра, а накрая те не се материализираха напълно.

Но Бреке се оказа пряма в любовта, мила и всеотдайна, каквато бе винаги. Нейната невинност и искреност бяха по-възбуждащи от ласките на най-опитните партньорки, с които Ф’нор някога се бе забавлявал.

Тя отвори очи и погледите им се срещнаха за един дълъг миг.

После със стон тя извърна глава, за да скрие лице от изучаващия му взор.

— Нали не съжаляваш, Бреке?

— О, Ф’нор, какво да правя когато Уайрънт се разгони?

Тогава Ф’нор отчаяно започна да проклина и тя студено се извърна от него. Той проклинаше разногласията между Холдове и Уейрове, а пулсиращата рана на ръката му доказваше различията, които съществуваха дори между Ездачите. Продължаваше да ругае, като пределно ясно съзнаваше, че това което най-много обичаше не можеше да му принадлежи докрай. Мразеше се, съзнавайки, че в усилията си да помогне на Бреке, той беше изложил на риск нейната ценностна система и вероятно я беше унищожил.

Инстинктивно, обърканите му мисли достигнаха Кант и той откри, че се опитва да възпре този контакт. Кант никога не трябва да узнае, че неговия Ездач би могъл да го упреква затова, че не бе бронзов.

— Аз съм голям, колкото повечето Бронзови — каза Кант с невъзмутимо спокойствие. Той сякаш бе учуден, че Ездачът му не знае това. — Аз съм силен. Достатъчно силен, че да издържа повече от кой да е Бронзов тук.

Възклицанието на Ф’нор стресна Бреке.

— Няма причина Кант да не лети с Уайрънт. В Името на Черупката, той може да надлети всеки Бронзов тук. Вероятно и Орт, ако си го постави за цел.

— Кант да лети с Уайрънт?

— Че защо не?

— Но Кафявите не могат да летят с Кралиците. Бронзовите могат. Ф’нор пламенно я прегърна, като се опитваше да й предаде собственото си ликуване, неизказаната радост и облекчението си.

— Единствената причина, поради която Кафявите не летят с кралиците е, че са по-малки. Нямат сила да издържат полета. Но Кант е голям. Кант е най-големия, най-силния, най-бързия Кафяв на Перн. Не разбираш ли, Бреке?

Тялото й се отпусна. Надеждата възвърна цвета на лицето й и вля живот в зелените й очи.

— Правено ли е досега?

Ф’нор нетърпеливо поклати глава:

— Време е да изоставим обичаите, които ни пречат. Защо да не започнем с този?

Тя го остави да я гали, но в очите й се четеше сянка на съмнение и някаква неохота в тялото й.

— Искам, о как искам, Ф’нор, но толкова ме е страх. Страх ме е до мозъка на костите.

Той я целуна страстно, като безсрамно използваше всякакви методи, за да я възбуди.

— Моля те, Бреке!

— Не е грешно да си щастлив, нали Ф’нор? — прошепна тя, а една тръпка премина през тялото й.

Той отново я целуна, като използваше всички трикове, които бе научил от стотици случайни срещи, за да предразположи към себе си нейното тяло, душа и разум, докато усещаше възторжената подкрепа на Кант.

Кипяща от гняв, Килара гледаше мъжете, които си отиваха и я оставяха сама на поляната. Противоречивите й чувства, й пречеха да измисли подходящо отмъщение, но тя щеше да ги накара да съжаляват за думите си — и двамата! Ще си върне на Ф’лар задето изгони Кралицата й. Тъпкано ще си върне и на Т’бор задето се осмели да я порицава в присъствието на Ф’лар — нея, Стопанката на Южния Уейр от Рода Телгар. О, той ще съжалява за това оскърбление! И двамата ще съжаляват! Ще им покаже тя на тях!

Ръката й пулсираше от одраното и тя я притисна към себе си. Болката само подсилваше другите й терзания. Къде ли можеше да намери малко мехлем? Къде беше Бреке? Къде бяха всички останали във време, когато двора на Уейра трябваше да гъмжи от хора? Всички ли я избягваха? Къде е Бреке?

— Храни си гущера. И аз съм гладна — каза Придет толкова твърдо, че Килара изненадано я погледна.

— Цветът ти не е добър — каза тя, а яростните й мисли бяха прекъснати от необходимостта да се погрижи за Придет, като инстинктивно разбираше, че не бива да отчуждава Дракона от себе си.

Е, нямаше желание да вижда широкото селско лице на Бреке. Тя, разбира се, нямаше желание да вижда и други гущери. Не сега! Ужасни създания, никаква благодарност! Нито имаха акъл в главата си, само знаеха да се перчат! Придет ги отведе до Градините за Хранене и се приземи толкова рязко, че Килара изохка от болка. Сълзи замъглиха очите й. И Придет ли?

Но Придет скочи на гърба на едно дебело тъпо добиче и започна да се храни със свирепост, която очарова Килара и я извади от самосъжалението й. Кралицата лакомо довърши животното. Беше се заела с втория козел и го изкормваше толкова ненаситно. Жената не можа да не признае факта, че наистина бе занемарила Придет.

Тя усети, че е също в плен на глада и гнева й започна да се разсейва представяйки си Т’бор като втория козел, Ф’лар като третия и Лесса като голямата уерова птица. След като гладът на Придет бе утолен, съзнанието на Килара се бе освободило.

Тя върна Кралицата си в Уейра и прекара доста време в миене и търкане на кожата й, докато отново възвърна предишния й блясък. Накрая Придет се сви и доволно задряма върху напечената от слънцето скала, а греха на Килара бе опростен.

— Прости ми, Придет, не съм искала да бъда небрежна с теб. Но толкова често съм пренебрегвана. А един удар по моя авторитет е и удар върху твоя. Но скоро те няма да смеят да ни пренебрегват. А ние няма да останем затворени в тоя скучен, забутан Уейр. Силни мъже и най-мощните Бронзови ще молят за нашето благоразположение. Ще те мажат, ще те хранят, чешат, търкат и ще ти угаждат, както ти се полага. Ще видиш. Те ще съжаляват за поведението си.

Очите на Придет бяха вече съвсем затворени, а дъхът й излизаше с леко свистене.

Килара погледна към издутия й корем. След това количество, което бе погълнала ще спи доста дълго време.

— Не трябваше да й давам да се тъпче толкова — промърмори Килара, но имаше нещо толкова припряно в начина, по който Придет разкъсваше месото. Нещо, което накара всички обиди и оскърбления да се отцедят от жената, както кръвта на изкормените добичета се стичаше по тревата.

Ръката отново започна да я боли. Тя свали туниката си от уерска кожа и наметна Придет, а върху струпеите й попаднаха песъчинки. Изведнъж се почувства мръсна, отвратително мръсна от този пясък, прах и пот. А беше и уморена. Ще се изкъпе и нахрани, ще накара Ранели хубаво да я изтрие с почистващ пясък и да я намаже с балсам. Но първо да вземе малко обезболяващ мехлем от малката квачка Бреке!

Тя мина покрай страничния прозорец на Уейра и дочу приглушен мъжки глас и тих доволен смях, с който му отговори Бреке. Килара се спря, удивена от сребристата нотка в гласа на момичето. Тя надникна, но не я видяха защото Бреке виждаше само тъмната глава сведена над нея.

Ф’нор! И Бреке?

Кафявият ездач бавно вдигна ръка, за да отметне един непокорен кичур коса от бузата на Бреке. Направи го с такава любяща нежност, че Килара не се усъмни нито за миг. Те са се любили до преди малко!

Почти забравеният й гняв прерасна в студена ярост. Бреке и Ф’нор! След като той нееднократно бе отклонявал нейните ласки.

Бреке и Ф’нор значи!

Тъй като Килара продължи, Кант не я издаде на Ездача си.

Глава X

Рано сутринта в Работилницата на Водача на Менестрелите в Холд Форт

Следобед в Холд Телгар

Робинтън, Водачът на Менестрелите на Перн нагласи туниката си. Пищният зелен плат бе приятен, както на пипане, така и за окото. Той се извърна настрани, за да провери как туниката пада на гърба му. За да компенсира лекото му изгърбване, Водачът на Тъкачите — Зърг, леко я бе надиплил в раменете. Позлатеният колан и ножът бяха съвсем подходящи аксесоари за този официален тоалет.

Робинтън се намръщи на отражението си.

— Ножове!

Той приглади косата си зад ушите и отстъпи назад, за да огледа панталоните. Водачът на шивачите Белесдън беше надминал себе си. Боядисаната с фелисна боя мека уерска кожа, сега бе придобила тъмния зелен цвят на туниката му. Ботушите бяха с един нюанс по-тъмни. Те стояха плътно прилепнали към прасците и стъпалата.

Зелено! Робинтън се ухили. Нито Зърг, нито Белесдън харесваха този цвят, макар че бе лесен за добиване.

„Крайно време е да се отърсим от поредното смешно суеверие“, помисли си Робинтън.

Той погледна през прозореца, за да види положението на слънцето. Сега то бе високо над планинската верига на Форт. Това значеше, че в Телгар Холд е следобед и сигурно гостите вече се събираха. Беше му обещан транспорт. Т’рон от Уейр Форт неохотно се бе съгласил да изпълни молбата му, въпреки че според дългогодишната традиция Менестрелът можеше да поиска помощ или услуга от всеки Уейр.

Един Дракон се появи в небето на северозапад.

Робинтън грабна връхната си мантия, защото официалната туника не би го предпазила от студа в между, взе си ръкавиците и филцовия куфар, в който държеше най-хубавата си китара. Чудеше се дали да я вземе, защото Чад от Телгар също имаше много хубав инструмент. Чудесното дърво и струните нямаше да се повредят от няколко секунди в между, както става с човешката плът.

Когато минаваше покрай прозореца, забеляза втори Дракон да се спуска и леко се изненада.

Когато излезе на малкия двор на Работилницата, Менестрелът весело изсумтя, защото от изток се появи трети Дракон.

Трябват ли ти обаче, никакви ги няма. Робинтън въздъхна, защото, както изглеждаше днешните проблеми започнаха, вместо покорно да го изчакат (то пък коя ли беда чака) в Телгар, където той знаеше, че ще се сблъска с тях.

Зелен, Син и аха — Бронзов дракон в ранното утринно небе!

— Себел, Талмор, Брудиган, Тагетарл, навличайте си парцалите! По-бързо или ще ви одера, а от ленивите ви черва ще направя струни! — извика Робинтън. Гласът му проехтя във всяка стая, обърната към Двора.

Две глави се подадоха от прозореца на втори етаж, където бяха чирашките квартири и други две от Холда на калфите.

— Да, сър!

— Идваме, сър!

— Ей сега!

Да, с четирима собствени менестрели и с тримата от Холд Телгар — Себел най-добре изпълняваше басовите партии, без да говорим за Чад, Телгарския менестрел, който чудесно импровизираше сопрановите партии — щеше да се получи една внушителна и шумна група. Робинтън преметна връхната си мантия през рамо, като забрави, че така ще измачка зелената си туника и язвително се ухили при вида на кръжащите Дракони. Той очакваше всички те да запримигат озадачено, като видят цялата му тайфа.

Би трябвало да се качи на Синия от Уейр Телгар, защото дойде пръв. Обаче Зеленият беше от Уейр Форт, под чиято закрила бе Работилницата му. Но от Уейр Бендън му бяха оказали честта да изпратят Бронзов. Може би трябва да вземе първия, който се приземи, въпреки че всички те са отделили от времето си, за да дойдат дотук, помисли си Менестрелът.

Той излезе на поляната зад Двора, тъй като имаше възможност животните да се приземят именно там.

Бронзовият се приземи последен и с това сложи край на дилемата на Робинтън. Тримата Ездачи се срещнаха на поляната на няколко Драконови дължини от пътника, който сега щяха да си оспорват. Всички почнаха да се препират в един глас. Когато бронзовият Ездач се оказа мишена на другите двама, Робинтън се почувства длъжен да се намеси.

— Той е под закрилата на Уейр Форт. Ние сме в правото си — каза възмутено зеленият Ездач.

— Той е гост на Телгар и Лорд Ларад сам пожела…

Бронзовият ездач (в чието лице Робинтън разпозна Н’тон — един от първите ездачи Впечатил дракон в Уейр Бендън преди няколко Оборота, без да е родом оттам) не изглеждаше нито ядосан, нито смутен.

— Добрият Менестрел знае кое е право — и Н’тон елегантно се поклони на Робинтън.

Другите двама го погледнаха за миг и подновиха препирнята си.

— Ами, че то въобще няма проблем! — каза Робинтън с решителния си тон, който рядко използваше, но който изключваше всякакво противоречие.

Двамата кавгаджии млъкнаха и го погледнаха — единият начумерено, другият възмутено.

— Все пак, чест е за моя Занаят, че си съперничите да му служите — и Робинтън се обърна към двамата с ироничен поклон. — За щастие имам нужда и от трите животни. С мен са още четирима менестрели, които трябва да отведа в Холд Телгар, за да украсят това мило тържество — той наблегна на прилагателното, като забеляза кръвнишките погледи, които си размениха синия и зеления ездач. Въпреки че не бе родом от Уейр, младият Н’тон имаше чудесни обноски.

— Наредено ми е да Ви взема — каза кисело човекът от Уейр Форт.

— Радвам се, че сте приели тази поръчка, с което направихте прекрасна моята сутрин — отговори отривисто Робинтън. Той видя самодоволното изражение на лицето на синия Ездач. — Аз зачитам вежливостта на Предводителя Р’март, предвид неотдавнашните му… ъъъ… проблеми в Уейр Телгар, но ще яздя Дракона на Уейр Бендън, тъй като на тях не им се свиди нещо, което е привилегия на Водача на Менестрелите.

Хората му тичешком наизлизаха от Залата, навлекли наопаки ездачните си мантии и в движение прибираха инструментите в куфарите си. Робинтън набързо ги огледа, когато те застанаха в парцалива редица пред него, задъхани, зачервени и Слава на Черупката, щастливи. Той кимна към Себел да си оправи панталоните, накара Талмор да изправи усукания си колан, одобри безупречния вид на Брудиган и измърмори, че Тагетарл трябва да приглади непокорната си коса.

— Готови сме, господа — обяви Робинтън и отсечено кимна с глава към другите Ездачи. После се завъртя на токове, за да последва Н’тон.

— Почти съм склонен… — започна зеления Ездач.

— Очевидно — намеси се Робинтън. Гласът му бе студен като между и заплашителен като Нишките. — Брудиган, Тагетарл, вие яздите с него. Себел, Талмор — на Зеления.

Робинтън наблюдаваше как Брудиган с безизразно лице учтиво посочи към по-ниския зелен Ездач да върви преди тях. От всички хора на Перн менестрелите бяха най-безстрашни. Всеки, който без причина предизвика неприязнеността им, после ставаше герой на някоя от сатиричните им песни, свирещи се по цялата земя.

Повече протести нямаше. А Робинтън бе доста доволен, като забеляза, как Н’тон с нищо не показа, че станалото му е направило някакво впечатление.

На гърба на Бронзовия, те се появиха в небето от страната на скалната крепост, която представляваше Холд Телгар. Реката, водеща началото си от голямата източна планинска верига си бе прокопала път през меките скали и постепенно бе разширила коритото си. Тя стигаше до скалните венци, които ограждаха зелената Телгарска долина. Самият Холд бе разположен върху скали, които образуваха нещо като естествен триъгълник. Гледаше на юг, изток и запад и имаше сто и няколко прозореца, разположени на пет етажа. Стаите бяха уютни и добре осветени. Всички имаха Бронзови кепенци, факт, който издаваше богатството на Холд Телгар.

Днес трите скални фасади бяха украсени със знамената на всички по-малки Холдове, които по някаква линия са свързани с Рода Телгар. Големият Вътрешен Двор бе обкичен с гирлянди, със стотици цъфнали клонки и гигантски фелисни цветове. Въздухът беше натежал от смесени благоухания и апетитни аромати, идващи от кухнята. Гостите прииждаха от часове, ако се съдеше по множеството дългокраки бегачи около пасящите добичета. Тази нощ всички помещения в Холд Телгар щяха да бъдат заети и Робинтън бе доволен, че неговия сан му гарантираше стая. Малко ще бъде препълнена наистина, защото бе довел още четирима със себе си. Може би не трябваше да ги взима, но всеки от тях ще трябва да оправдае присъствието си тук днес. В края на краищата случаят си струва!

Ще се концентрирам върху позитивни и радостни мисли, размишляваше Робинтън, перифразирайки израза на Фандарел.

— Ще останеш ли, Н’тон?

Младият мъж се усмихна в отговор на Менестрела, но очите му останаха сериозни:

— Лиот и аз трябва да летим в наряд днес, Майстор Робинтън — каза той и се протегна, за да потупа своя Бронзов нежно по шията. — Но много исках да разгледам Холд Талгар и когато Лорд Асгенар ме помоли да му направя услуга, като ви доведа, с радост приех възможността.

— За мен също бе удоволствие — каза на сбогуване Робинтън и слезе от Дракона. — Благодаря и на теб, Лиот, за гладкото пътуване.

— Пак заповядайте!

Робинтън сепнато погледна към Н’тон, но младежът се бе извърнал към група пъстро облечени млади жени, които идваха откъм ливадата.

Окото на Лиот за миг проблесна към Менестрела. После Драконът разпери големите си крила. Робинтън бързо отстъпи назад, като все още не бе сигурен дали това, което бе чул бе Дракона. И все пак, друго обяснение нямаше. Е, този ден със сигурност бе пълен с изненади!

— Сър? — почтително го повика Брудиган.

— А, да, момчета — той им се усмихна. Талмор никога не бе летял и погледът му бе малко оцъклен. — Брудиган, знаеш залата. Заведи ги в стаята на Менестрела, за да научат пътя. Вземи и инструмента ми. Няма да ми трябва до началото на пира. После можете да се смесите с тълпата, да свирите, да говорите, но и да се ослушвате. Знаете кода, който репетирахме. Използвайте го. Знаете и барабанния код — при възможност използвайте и него. Брудиган, вземи Себел с теб. Това му е първото изпълнение пред публика. Не, Себел, нямаше да си днес с нас, ако не бях уверен в способностите ти. Талмор, дръж си нервите! Тагетарл, изчакай да мине вечерята, преди да хукнеш след девойките. И помнете, че трябва да си опичате ума, защото скоро ще сте истински менестрели. Не излагайте на опасност доброто си бъдеще. И внимавайте с отбраните вина.

След като ги посъветва така, той ги остави и тръгна по претъпканата алея, която водеше към Големия Вътрешен Двор, като се усмихваше и покланяше на онези измежду холдърите, занаятчиите и дамите, които познаваше.

Ларад, Лордът на Телгар — неотразим в тъмножълтите си одежди и младоженецът Асгенар, Лордът на Лемос — в блестящи тъмносини дрехи, стояха до големите метални врати към Главната Зала на Холда. Телгарските жени бяха в бяло, с изключение на природената сестра на Ларад — Фамира, булката. Русата й коса стигаше до подгъва на традиционната сватбена рокля, която преливаше във всички нюанси на червеното.

Робинтън остана за миг до портата, водеща до Двора. Скри се в сянката на дясната кула, за да може да огледа гостите, които вече бяха образували малки групички из украсената площ. Забеляза Водачът на животновъдите Сограни, близо до обора. Беше се намръщил, като че ли бе помирисал нещо неприятно. Вероятно беше заради обкръжението, а не от миризмата на обора. Сограни не обичаше да си губи времето. Водачът на тъкачите Зърг и пъргавата му съпруга непрекъснато се местеха от група на група. Робинтън се чудеше дали те просто не оглеждаха платовете и кройките. Трудно бе да се каже, тъй като тъкачът и съпругът му доброжелателно кимаха и се усмихваха на всеки.

Водачът на миньорите Нигот бе потънал в разговори с Водача на шивачите Белесдън и с водача на фермерите Андемон, докато жените им се бяха отделили настрана от тях и си говореха. Лорд Корман от Керуун очевидно поучаваше деветимата млади мъже около него. Несъмнено храненици и синове, тъй като у повечето от тях се забелязваше характерният дълъг нос на стареца. Трябва да са пристигнали скоро, защото по негов знак, те го последваха към стълбите. Лорд Райд от Бендън говореше със своя домакин и като видя приближаващия се Корман се поклони и се оттегли. Лорд Сифър от Битра помаха на Райд да отиде при него и групата от по-низши холдъри, които си говореха до стълбите на наблюдателната кула. Другите — Лорд Гроге от Форт, Сангел от Бол, Мерон от Набол и Несел от Кром — още не бяха пристигнали. Дракони тръбяха в небето и някои от тях кацаха на широкото поле, където се бе приземил Робинтън. Бронзови, Сини… аха и пет златни Кралици — кацнаха, за да оставят своите пътници и после отново излетяха, и се отправиха към билата за огнен камък над Холда.

Робинтън припряно си проправи път към своя домакин, преди новодошлите да са задръстили пътя към Големия Двор.

В поздрава на Лорд Ларад се усещаше пресилена приповдигнатост, която издаваше дълбока вътрешна тревога. Чистите му сини очи неспокойно оглеждаха Двора. Лордът на Телгар беше красив мъж, въпреки че малко си приличаше с единствената си кръвна сестра Килара. Очевидно Килара беше тази, която бе наследила алчността на техния баща. Толкова по-добре!

— Добре дошъл, Майсторе! Всички очакваме да приповдигнете настроението ни с вашите песни — каза Лорд Ларад и удостои Менестрела с дълбок поклон.

— Ще свирим в тон с времето и случая, Лорд Ларад — отговори Робинтън, като се усмихна широко на своята прямота. И двамата дочуха лека музика, когато младите менестрели започнаха да се движат сред гостите.

Шумът от големи крила привлече погледите им нагоре. Драконите преминаха през слънцето и за кратко засенчиха Двора. За миг всички разговори замряха, а после се подновиха по-оживени от преди.

Робинтън продължи нататък и поздрави първата дама на Лорд Ларад — неговата истинска любов. Лордът нямаше други любовници освен нея. Поне един от Лордовете бе моногамен.

— Лорд Асгенар, моите поздравления! Лейди Фамира, желая Ви всичкото щастие на света!

Момичето чаровно порозовя и свенливо погледна Лорд Асгенар. Очите й бяха сини като на природения й брат. Бе сложила ръката си върху ръката на Асгенар, понеже отдавна се познаваха. Ларад и Асгенар са били храненици в Холда на Лорд Корман от Керуун, въпреки че Ларад пръв бе получил титлата Лорд. Нямаше да има проблеми с тази сватба, макар че оставаше само да се получи потвърждение от Конклава на Лордовете, тъй като потомството от този брак един ден щеше да може да владее или Телгар или Лемос. Един Лорд създаваше многобройно потомство. Имаше много синове с надеждата, че един от неговия Род ще се окаже достатъчно добре подготвен, за да бъде одобрен от Конклава, когато изникне въпросът за Наследствеността. Не че този древен обичай беше толкова съвестно съблюдаван, както е било преди. Един мъдър Лорд приема храненици от рода на друг Лорд, за да спечели подкрепа от страна на Конклава, както и за да осигури по-добри грижи за собственото си потомство, също дадено да се отглежда в други Холдове.

Робинтън бързо отиде при гостите. За да чуе каквото може, да влезе в разговор с някоя занимателна история, да завърши друга с остроумна фраза. Почерпи се с цяла шепа месни пурички от дългите маси, наредени до кухненския вход. Сипа си чаша ябълково вино. Нямаше да седнат около масата поне до залез-слънце. Първо Лордовете и по-старшите от малките Холдове щяха да се съберат на Конклав. (Той се надяваше, че Чад е изнамерил начин да „посетят“ това събрание, защото имаше чувството, че дискусията няма да се ограничи само на темата за Родовете от Телгар и Лемос.)

Затова той се разхождаше с широко отворени очи и уши, за да долавя всеки нюанс, свиване на рамената, смях, жест и гримаси, като ги претегляше и преценяваше. Наблюдаваше групичките, които меняха състава си на принципа на общ район, общ занаят и ранг. По едно време осъзна, че не бе виждал Майстор Фандарел и помощника му Тери, изобщо нито един от ковачите. Започна да се чуди. Беше ли монтиран далекосъобщителят на Фандарел? Хвърли поглед извън Холда, но не успя да види стълбовете, които му бяха описали, че ще има. Задъвка замислено долната си устна.

Гласовете и смеха почваха да стават твърде силни. От своя отдалечен наблюдателен пункт, той оглеждаше Големия Двор, сега вече толкова препълнен, че приличаше на подвижен килим от тела, като тук-таме изпъкваха групи скупчени една до друга глави. Сякаш… сякаш всеки бе решен да се забавлява, ненаситно да консумира удоволствията…

Дракони затръбиха откъм билата. Робинтън се захили. Свирят на терци, отбеляза той, и ако човек можеше да ги дирижира… кой знае какъв акомпанимент би се получил за неговата Балада.

— Добри ми Майсторе, да си виждал Ф’лар или Фандарел? — Литол се бе приближил до него с младия Лорд Джаксъм.

— Още не.

Литол се намръщи и остро предложи на Джаксъм да потърси младите домакини от Телгар и да иде при тях. После дръпна Робинтън по-далеч от другите гости.

— Как мислиш, че ще реагират Лордовете спрямо Лорд Мерон от Набол?

— Да реагират спрямо Мерон ли? — изсумтя подигравателно Робинтън. — Като не му обръщат внимание, разбира се. А и неговото мнение не би могло да окаже влияние върху Конклава…

— Нямах това предвид. Говорех за огнения му гущер… — Литол спря, когато Менестрелът се вторачи в него. — Не си чул? Вчера куриерът се отби в Руат, на път за Холд Форт и твоята Работилница.

— Или не ме е намерил или… охотно ли говореше за това?

— С мен, да. Аз сякаш вдъхвам доверие…

— Огнен гущер? И какво? Преди време прекарвах часове в опити да си хвана един, но никога не успях. Всъщност не съм чул някой да е хванал. Как Мерон е успял да примами гущер?

Литол се намръщи, а тика отново се появи на бузата му.

— Те могат да бъдат Впечатвани. Имаше една детска приказка, в която се разказваше, че огнените гущери са предците на Драконите.

— И Мерон от Набол е Впечатил гущер! Литол тъжно се усмихна:

— Признавам, че звучи невероятно. Явно гущерите проявяват печална липса на вкус. Но можеш да си сигурен, че Мерон от Набол не би си губил времето с гущери, ако те не биха могли да му бъдат от полза.

Робинтън обмисли това и сви рамене:

— Не мисля, че трябва да се притесняваш. Но как Набол е успял да го улови? Как могат да бъдат Впечатани? Мислех, че това е изключително Драконова черта.

— Най-много ме безпокои как именно Лорд Мерон е успял? — каза намръщено Литол. — Онази, Стопанката на Южния Уейр — Килара му занесла цяло люпило с яйца. Разбира се, по време на Люпенето са изгубили повечето, но малкото оцелели са създали голяма суетня там. Куриерът видял един и докато ми разказваше, очите му светеха: „Истински миниатюрен дракон“ ми рече той и ако съдя по блясъка в очите му и той е готов да си опита късмета по бреговете в Южния Бол и Форт.

— „Истински миниатюрен дракон“, а? — Робинтън започна да си прехвърля евентуалните перспективи из главата и те никак не го зарадваха.

Нямаше момче на Перн, което да не е мечтало да се хареса на Дракон и да успее да Впечати някой, да има изцяло в свое разпореждане (малко преувеличено, разбира се, защото по-скоро бе обратното) едно огромно създание, способно да иде навсякъде из Перн само за един миг и да го брани от врагове с огнения си дъх (също погрешно, тъй като Драконите никога не горяха друго освен Нишки и никога не биха наранили човек умишлено). Животът във високопланинските Уейрове изглеждаше романтичен, но в действителност не бе точно така, макар че Ездачите не превиваха гръб от тежък труд на полето, овощните градини или занаятчийските тезгяси. Те бяха стройни и високи, облечени в красиви уерови кожи и изглеждаха някак недостижими. Много малко момчета можеха да станат Лордове, освен ако не им се падаше по наследство. Но им оставаше илюзията, че някой драконов Ездач може да ги избере и да ги вземе в Уейра си, за да участват във Впечатването. Затова поколения наред напразно се бяха опитвали да хванат поне огнен гущер — символ на неосъществения им копнеж.

А сега пък „един истински миниатюрен дракон“ бе притежание на хитър, непочтен размирник, какъвто бе Мерон от Набол. Той мразеше драконовите Ездачи (с известно основание предвид случката в долината Есвей), и най-малкото би смутил Ф’лар, а в най-лошия случай, би могъл да обърка неговите планове.

— Е, ако Килара е занесла гущерови яйца в Набол, то Ф’лар ще знае — каза Робинтън на разтревожения Опекун. — Те държат под око тази жена.

Погледът на Литол стана още по-мрачен:

— Дано е така. Мерон от Набол със сигурност не би изпуснал възможността да извади Ф’лар от равновесие като го смути или ядоса. А и да си виждал Ф’лар?

И двамата се огледаха с надежда. После Робинтън забеляза една позната посивяла глава, която кимна към него и Опекуна.

— Като говорим за Бендън, ето го стария Лорд Райд, който идва към нас. Знам какво иска, но нямам намерение да му пея пак тая стара балада за Холдърите. Извини ме, Литол.

Робинтън се вмъкна сред гостите, като се отдалечаваше бързо от Бендънския Лорд. Той страстно мразеше любимата балада на Лорд Райд и ако все пак Райд го сгащеше някъде, нямаше да има друг избор освен да я изпее. Не изпита угризения, задето остави Литол сам да слуша глупостите на Райд. Литол се радваше на особен статут сред Лордовете. Те не бяха сигурни как трябва да се отнасят с човек, който е бил Ездач, началник-цех в Тъкаческа работилница, а сега е и Опекун на Руат, която процъфтяваше под неговото ръководство. Той можеше да се справи с Райд.

Менестрелът се спря на едно място, откъдето би могъл да наблюдава скалите, за да забележи Рамот или Мнемент, ако се появят сред строените Дракони на билото.

Огнен гущер? Че как Мерон е успял да го Впечати? Освен ако Килара не му е показала. Да, явно това бе направено с цел да посее нови раздори. Без съмнение всеки Лорд би поискал да има гущер, за да не остане по-назад от Мерон. Но откъде толкова яйца? Мерон би извлякъл облаги от забравените копнежи на хората, а и за пореден път щеше да предизвика драконовите Ездачи.

Робинтън усети, че месните рулца натежаха в стомаха му. Изведнъж Брудиган се отдели от тълпата, като се поклони с унила усмивка на онези, на които свиреше, сякаш неохотно се подчиняваше на зова на своя Майстор.

— Усеща се някакво скрито напрежение — каза калфата като се преструваше, че настройва инструмента си. — Всички са решени да се забавляват. Ала странно е не това, което си говорят, а начина, по който го казват — момчето се изчерви, когато Робинтън окуражително му кимна да продължи. — Например, те се обръщат към водача на Уейра, с който са обвързани с „онзи Уейр-водач“. А, „Уейр-водачът“ винаги означава Ф’лар от Бендън. „Уейр-водачът“ бил разбрал, „Уейр-водачът“ бил опитал. „Тя“ означава Лесса. „Онази“ пък означава Стопанката на Уейра им. Интересно, нали?

— Поразително! А какво е настроението относно Нишковалежите? — Брудиган наведе глава към китарата си и удари нехайно по струните. После дръпна едновременно всичките осем струни и се чу толкова фалшив акорд, че по гръбнака на Менестрела пробягаха тръпки. После Брудиган се оттегли с една весела песничка.

На Робинтън му се щеше Ф’лар и Лесса да са пристигнали. Той забеляза Д’рам от Иста да говори задълбочено с Предводителя на Уейр Игън — Г’нариш. От Старовремците най-много харесваше тези двамата. Г’нариш беше достатъчно млад, за да може да се промени, а Д’рам бе в основата си прекалено честен, за да може да отрече истината, ако му я натикат под носа. Проблемът беше, че прекалено много си седеше в своя Уейр.

Нито един от тях не изглеждаше спокоен, защото бяха изолирани, очевидно нарочно, тъй като Двора бе препълнен. Поздравиха Робинтън с облекчение.

— Колко мило тържество! — каза той и когато те изненадано го погледнаха, той побърза да продължи. — Да имате някакви вести от Ф’лар?

— А трябва ли? Нишки ли са валяли? — попита разтревожен Г’нариш.

— Не, доколкото знам.

— А да сте виждали тук Т’рон или Т’къл? Ние току-що пристигнахме.

— Не, всъщност, изглежда никой от западняците не е тук, освен Опекуна на Лорда — Литол от Руат.

Д’рам шумно скръцна със зъби.

— Р’март от Телгар не може да дойде — каза Старовремецът. — Той е тежко ранен.

— Чух, че в Кром било ужасно — промърмори съчувствено Робинтън. — Нямало начин да се предскаже, че там ще вали по това време.

— Въпреки това, виждам че Лорд Несел от Кром и холдърите му са тук в пълен състав — каза Д’рам горчиво.

— Едва ли може да не дойде, без с това да оскърби Лорд Ларад. Колко ранени даде Уейр Телгар? Щом Р’март е извън строя, тогава кой е водач сега там?

Д’рам даде на Менестрела да разбере, че въпросът му е неуместен, но Г’нариш спокойно отговори:

— Помощник-водачът М’рек пое водачеството, но тъй като имаше много ранени, Д’рам и аз изпратихме подкрепления. Добре, че се случи да имаме достатъчно ученици, чийто Дракони вече могат да дъвчат огнен камък, така че няма недостиг на хора. — Г’нариш хвърли бърз поглед към по-стария Ездач, сякаш чак сега осъзна, че не бива да обсъжда работите на Уейра с външен човек. Той сви рамене. — Но така е по-разумно, след като Нишките валят извън графика и Холд Кром е в тежко състояние. Правили сме го и в нашето Време, когато не достигаха хора. Всъщност, като ученик и аз летях с Бендън един сезон.

— Сигурен съм, че Кром и Телгар ще оценят вашата помощ, Предводители на Уейрове — каза Робинтън. — Все пак, кажете ми, имали ли сте късмета да Впечатите огнен гущер? В Игън и Иста би трябвало да гъмжи от тях.

— Да Впечатим огнен гущер? — Д’рам изсумтя също така недоверчиво, както одеве реагира и Робинтън.

— Това се казва номер! — изсмя се Г’нариш. — Вижте, Рамот и Мнемент!

Нямаше грешка, че двете животни, които се спускаха към огнените била бяха те. Другите Дракони се отдръпнаха, за да им сторят място.

— Това е първият път… — промърмори под носа си Г’нариш и спря, защото внезапно разговорите замряха и в тишината се чуха тук-там нечии шъткания. Хората се извърнаха към Портата.

Робинтън наблюдаваше с нежна гордост Ф’лар и Лесса, които изкачваха стълбите към своите домакини. И двамата бяха облечени в зелени дрехи и Менестрелът едва не започна да ги аплодира. Обаче се въздържа и като им махна започна да си проправя път към тях. Още един Дракон, следван от Бронзов прелетя опасно ниско. Златни криле се показаха над Външната стена на Двора и повея от тях вдигна прах, мръсотия и полите на дамите в близост до Портата. Чуха се писъци и гневни протести от пострадалите, които после започнаха злобно да мърморят.

Робинтън, който имаше късмета да е висок, можеше да види как Лорд Ларад се колебаеше дали да се поклони на Лесса. Видя още Асгенар и дамите да се взират зад Ф’лар и Лесса. Ядосан, че изпуска нещо, Робинтън продължи нататък още по-бързо.

Проправи си път към завоя на стълбището и взе първите четири стъпала на две големи крачки, а после се спря.

Бляскава и сияйна, облечена в червено, с разпусната като на девойка златна коса, Килара се приближаваше до входа на Залата. На устните й играеше злобна усмивка. Дясната й ръка бе отпусната върху ръката на Лорд Мерон от Набол, чиято червена туника бе малко по-оранжева, за да подхожда на нейната. Подобни детайли Робинтън си припомняше след време. Това, което сега видя бяха двата огнени гущера, леко разперили криле за равновесие. Златен върху лявата ръка на Килара и Бронзов върху ръката на Мерон. „Истински миниатюрни Дракони“ — те бяха толкова красиви, че събудиха завист и желание у Менестрела. Той бързо преглътна, като твърдо потисна тези непристойни чувства.

Ропотът растеше, когато хората разбраха какво става.

— В Името на Първата Черупка, те имат огнени гущери! — извика Лорд Корман от Керуун. Той излезе от тълпата и се забърза към входа на Залата, като крачеше бързо за да може да ги разгледа по-отблизо.

Златният гущер изпищя, когато той доближи. Малкият бронзов му изсъска предупредително. Върху лицето на Мерон се четеше вбесяваща самодоволна усмивка.

— Знаехте ли, че Мерон си има гущер? — попита с дрезгав шепот Д’рам някъде иззад Менестрела.

Робинтън вдигна ръка, за да спре по-нататъшните му въпроси.

— А, ето Килара от Южния и Лорд Мерон от Холд Набол носят живите образци на нашия скромен подарък и знак за най-добрите ни пожелания към щастливата двойка — проехтя гласа на Ф’лар.

Настъпи пълна тишина, когато той и Лесса подариха две яйца от огнени гущери, увити във филц на Лорд Асгенар и булката му — Лейди Фамира.

— Точно са се втвърдили — каза на висок глас Ф’лар като заглуши шепота — и разбира се, трябва да се държат върху нагорещен пясък, за да се излюпят. Те стигнаха до вас, благодарение на щедростта на един човек — Торик, крайморски холдър от Южния, от люпило, което сам е открил едва преди няколко часа. Предводителят на Уейра Т’бор ми ги донесе.

Робинтън погледна към Килара, чието лице бе червено, колкото и туниката на Мерон, а той самият гледаше кръвнишки. Лесса се усмихна мило и се обърна към Килара:

— Ф’лар ми каза, че е видял твоето галениче…

— Галениче друг път! — Килара бе пламнала от гняв. — Тя яде Нишки вчера във Високите Хълмове…

Останалата част от изречението й се изгуби, когато думите й „яде Нишки“, „яде Нишки“ се запредаваха из тълпата. Хрипливите писъци на двата гущера увеличиха какофонията и Килара и Мерон се наложи да ги успокояват. За Робинтън беше ясно, че какъвто и ефект да бе планирал Мерон, то той бе осуетен. Вече не беше единствения Лорд, който притежаваше „истински миниатюрен Дракон“.

Два по-низши холдъра, от Нерат, ако се съдеше по гербовете им, се спуснаха към Д’рам и Г’нариш.

— Представете си, че те изпитват същите чувства към гущерите, каквито и вие към Драконите — каза им тихо Робинтън. Д’рам започна да протестира, но загрижените холдъри го затрупаха с въпроси как и те да се сдобият с гущери, като този на Мерон.

Опомняйки се пръв, Г’нариш отговори по-самоуверено, отколкото очакваше Робинтън. Притиснат към каменната стена, Менестрелът малко по малко се запромъква нагоре по стълбите, за да иде при жените наобиколили Лорд Асгенар, неговата Фамира и Ф’лар.

— ВЛАДЕТЕЛИТЕ ОТ НИЗША И ВИСША СТЕПЕН ДА СЕ ЯВЯТ ЗА КОНКЛАВА! — прокънтя гласът на стражевия капитан на Телгар. Хор от Дракони му отговори от хълмовете и за миг накара смаяните гости да замлъкнат.

Капитанът повтори своя призив и започна да отваря път сред тълпата.

Лорд Асгенар подаде яйцето си на Фамира, като шепнеше нещо в ухото й и сочеше към залата. Той се отдръпна и даде знак на Лесса и Фамира да влязат, което и направиха, защото холдърите вече се тълпяха по стълбите. Робинтън се опита да сигнализира на Ф’лар, но Ездачът си проправяше път към Килара срещу потока от хора. Тя разгорещено спореше с Мерон, който ядосано сви рамене, остави я и грубо разбута по-възпитаните холдъри на път към Залата.

Робинтън забеляза, че занаятчиите се засъбираха близо до входа за кухнята.

— Ф’лар вика Менестрела!

Робинтън бързо се огледа, като се чудеше кой ли говори, озадачен, че бе успял да чуе толкова тих глас в тази врява. Също се разстрои, когато дочу един фалшив акорд и извърна глава безпогрешно към посоката на звука, за да забележи Рудиган и Чад, които се изкачваха по пътеката към наблюдателната кула. Дали Менестрелът на Телгар бе намерил начин за Робинтън да подслуша Конклава?

Той се отправи към стълбите на кулата, но един драконов Ездач препречи пътя му.

— Ф’лар иска да ви види, Майсторе.

Робинтън се поколеба, поглеждайки към двамата менестрели, които настоятелно му даваха знак да побърза.

— Лесса ще слуша.

— Казахте ли нещо? — попита Робинтън Ездача.

— Да, сър. Ф’лар иска да отидете при него, важно е.

Менестрелът погледна към Дракона, а Мнемент поклати глава нагоре-надолу. Робинтън също поклати глава, като се опитваше да асимилира поредната изненада за днес. Пронизително изсвирване се чу отгоре.

Робинтън сви устни и изсвири кода за „продължавайте“, след това добави „докладвайте по-късно“.

Брудиган дрънна един акорд, който значеше „разбрано“ и с който Чад очевидно не бе съгласен. Вероятно в музикално отношение, помисли си Робинтън и изсвири мелодията за „действай“. Той искаше менестрелите да имат така добре разработен код, като този който бе предоставил на Ковача. А къде ли беше той?

Той беше човек, който лесно се забелязва в тълпата, но докато Робинтън следваше драконовия Ездач, не видя и следа от ковачи. Разбира се ефектът от поставянето на далекосъобщителя сега бе намален от появата на гущерите. Робинтън изпита съжаление към Ковача и неговото оригинално изобретение, което сега щеше да бъде засенчено от ядящите Нишки миниатюрни Дракони — създания, които могат да бъдат Впечатвани от обикновени хора. Средният Пернезиец би бил далеч по-поразен от един заместител на Драконите, отколкото от някакво чудо на техниката.

Ездачът го водеше към наблюдателната кула в дясно от Портата. Когато Робинтън погледна през рамо назад, Брудиган и Чад вече не се виждаха.

Долният етаж на кулата представляваше просторна единична стая, с каменните стълби, които се изкачваха отдясно до пътеката на часовоя, откъм далечната стена. В един ъгъл бяха струпани кожи за спане приготвени за тези от гостите, които щяха да бъдат настанени да пренощуват тук. Два тесни прозореца с лице един към друг от двете страни на стаята хвърляха недостатъчно светлина. Г’нариш, Предводителят на Уейр Игън палеше една кошничка със светилници на тавана, когато Менестрелът влезе. Килара стоеше точно под нея и гледаше свирепо към Т’бор.

— Да, ходих до Набол. Моята гущерова Кралица беше там. И добре, че го сторих защото Придет видя следи от Нишки по Планинската Верига на Високите Хълмове! — сега тя бе привлякла вниманието на всички.

Очите й блестяха, брадичката й бе вирната и Робинтън забеляза, че гласът й вече не звучеше рязко. Килара бе красива жена, но у нея имаше нещо студено и жестоко, което го отблъскваше.

— Излетях незабавно при Т’къл — лицето й се изкриви от ярост.

— Той не е никакъв драконов Ездач! Отказа да ми повярва. На мен! Сякаш една Стопанка на Уейр не би могла да познае следи от Нишки, когато ги види. Съмнявам се, че дори си е направил труда да разпрати кръстосвачи. Той продължи да ми опява как Нишки били валяли преди шест дни в Тилек и че не можели да падат толкова скоро над Високите Хълмове. Тогава му казах за Валежите в западните блата и северен Лемос, но той отново не ми повярва.

— Уейрът навреме ли реагира? — прекъсна я студено Ф’лар.

— Разбира се — Килара се изправи и роклята й се опъна по закръгленото й тяло. — Накарах Придет да даде тревогата — тя се усмихна злобно. — Т’къл бе длъжен да действа. Една Кралица не може да лъже. А и няма мъжки Дракон, който да не би й се подчинил!

Ф’лар рязко си пое дъх през зъби. Т’къл от Високите Хълмове бе мълчалив, циничен и уморен човек. Както и да се оправдаят, обаче, действията на Килара, на нея все пак й липсваше дипломатичност. А тя беше от съвременните Уейрове. Е, добре, Т’къл така или иначе беше бита карта. Ф’лар косо погледна Д’рам и Г’нариш, за да види какъв ефект беше оказала върху тях новината за поведението на Т’къл. Вероятно сега вече…

Те изглеждаха напрегнати.

— Ти си добра Стопанка, Килара, и си постъпила правилно. Съвсем правилно — каза Ф’лар толкова убедително, че тя почна да се пъчи, а усмивката й бе страхотно самодоволна. После тя го погледна втренчено:

— Е, какво ще правиш с Т’къл? Не можем да му позволим да излага на опасност планетата с това негово Старовремско поведение.

Ф’лар изчака, като се надяваше, че Д’рам ще се намеси. Ако поне един от Старовремците…

— Изглежда, че драконовите Ездачи ще е добре също да свикат Конклав — каза той накрая, като чу как Килара потропва с крак и усети погледите на останалите върху себе си. — Т’рон от Уейр Форт трябва да научи това. И може би всички ние ще трябва да отидем до Уейр Телгар, за да чуем мнението на Р’март.

— Мнение ли? — попита Килара, ядосана от такова явно усукване.

— Трябва веднага да тръгнеш и да застанеш лице в лице срещу Т’къл и да си поговорите за тази негова небрежност, и…

— И какво, Килара? — попита я Ф’лар, когато тя спря.

— И… ами… все трябва да има нещо, което да може да се направи.

В ситуация, когато никога преди това не бе възникнала? Ф’лар погледна Д’рам и Г’нариш.

— Вие трябва да направите нещо — настоя тя, като се обърна към другите мъже.

— По традиция Уейровете са автономни…

— Чудесно извинение, зад което да се скриеш, Д’рам…

— Не можем повече да си играем на криеница — продължи Д’рам. Гласът му бе груб, а изражението сурово. — Ще трябва да направим нещо, всички ние, когато дойде Т’рон.

„Отново печелене на време?“ — почуди се Ф’лар.

— Килара! — рече високо той. — Ти каза, че твоя гущер е ял Нишки — освен странното поведение на Т’къл имаше и други неща за обсъждане. — Можеш ли да кажеш, откъде разбра, че гущера ти се е върнал в Набол?

— Придет ми каза. Гущерът се е излюпил там, затова се е върнал в Набол, след като ти го изплаши в Южния.

— Обаче, той е бил с теб във Високите Хълмове?

— Не, казах ти. Видях Нишки над Планинската Верига Високите Хълмове и веднага отидох при Т’къл. Това бе първо! После, вдигнах Уейра по тревога. Осъзнах, че трябва да е имало валеж над Набол, затова отидох да проверя.

— И каза на Мерон за преждевременния Нишковалеж?

— Точно така.

— После?

— Взех си обратно гущера. Не исках отново да го изгубя — след като Ф’лар не обърна внимание на забележката й, тя продължи:

— Взех си огнехвъргачка и естествено летях с ятото на Мерика. Не получих никаква благодарност за помощта си от тази Стопанка.

Тя казваше истината, реши Ф’лар, защото емоциите й бяха твърде неподправени.

— Когато моят гущер видя как Нишките падат, сякаш полудя. Не можех да го контролирам. Нахвърли се върху един пасаж и… започна да яде.

— Даде ли му огнен камък? — попита Д’рам, а в очите му се четеше истински интерес.

— Нямах. Освен това искам тя да може да има потомство — и усмивката на Килара стана потайна, когато тя погали гущера си по гърба. — Тя се вкопа — добави, превъзнасяйки способностите на Кралицата си. — Един човек от наземния отряд ми каза, че я видял да влиза в една вкопка. Разбира се, научих това по-късно.

— Сега Високите Хълмове прочистени ли са от Нишките?

Килара равнодушно сви рамене:

— Ако не са, ще се чуе.

— Колко време след като ти си го открила продължи Нишковалежът? Можеш ли да определиш Челния му Фронт, когато си летяла до Набол?

— Продължи около три часа. Бих казала, и по-малко. Считано от времето, когато ятата най-после стигнаха там — тя снизходително се усмихна. — Колкото до Челния Фронт бих казала, че трябва да е бил някъде високо в планината — тя изчака да види реакциите им, после побърза да продължи, след като никой не реагира. — Там Нишките валяха върху голи скали, покрити със сняг. Аз направих един оглед по пътя към Набол, но Придет не видя никаква следа от Нишки.

— Справила си се изключително добре, Килара, и ние сме ти извънредно благодарни — каза Ф’лар, а другите Водачи подкрепиха неговата похвала, така че Килара се усмихна сърдечно, гледайки ги всичките, а очите й блестяха от самодоволство.

— Досега вече имаме пет Валежа — продължи сериозно Ф’лар, като огледа другите Водачи, опитвайки се да разбере, доколко би могъл да си позволи да се държи като изразител на тяхното мнение. Нарушението на Т’къл беше разтърсило Д’рам. Каквато и да е реакцията на Т’рон, Ф’лар не искаше да гадае, но ако Предводителят на Уейр Форт се окаже един срещу четирима, дали би решил да действа срещу Т’къл, дори ако това наистина щеше да означава, че застава на страната на Ф’лар?

— В Тилек преди осем дни, Горен Кром преди пет, северен Лемос преди три, в Южния — западната част — преди два, а сега и във Високите Хълмове. Нишките определено валят над Западното море, но без съмнение Валежите са по-чести и обхващат все повече райони. Няма място на Перн, което да е в безопасност. Нито един Уейр не може да си позволи да отслабва своята бдителност, дори през традиционните шестдневни паузи — той мрачно се усмихна. — Традиция!

Д’рам понечи да спори, на Ф’лар улови и задържа погледа му, докато човека бавно кимна.

— Лесно е да се каже, но какво ще правим с Т’къл или с Т’рон?

— Килара вече бе осъзнала, че никой вече не й обръщаше внимание.

— Той е същия! Отказва да признае, че времената са се променили. Даже когато Мардра нарочно…

Чу се отривисто почукване на вратата и тя моментално се отвори, за да пропусне гигантската фигура на Фандарел.

— Казаха ми, че си тук, Ф’лар, а ние сме готови.

Ф’лар потърка лицето си, съжалявайки за прекъсването.

— Лордовете са на Конклав, — започна той и Ковача изръмжа в знак на съгласие — а се случи и още едно неочаквано събитие…

Фандарел кимна към огнения гущер върху ръката на Килара:

— Чух за тях. Има много намини да се борим с Нишките, разбира се, но не всички те са ефикасни. Тези създания тепърва ще трябва да доказват достойнствата си.

— Достойнствата… — започна Килара, готова да избухне необуздано.

Менестрелът Робинтън застана до нея и й зашепна в ухото. Благодарен на Робинтън, Ф’лар се обърна, за да тръгне с Ковача, който се бе упътил към вратата, като очевидно искаше Ездача да го придружи. Ф’лар сега нямаше желание да разглежда далекосъобщителя. И Лордовете, и хората и Ездачите сега нямаше да му отдадат необходимото внимание. Далекосъобщителят би бил далеч по-полезен от своенравните гущери. И все пак, ако те ядяха Нишки…

Той се спря на прага и погледна към Килара и Менестрела. Робинтън го гледаше право в очите. И сякаш разчел мислите му, Ф’лар го видя как се усмихна очарователно на Килара (макар Ф’лар да знаеше, че той я ненавижда).

— Ф’лар, мислиш ли че е разумно Килара да излиза навън сред тая тълпа? Ще изплашат гущера — каза Менестрела.

— Но аз съм гладна — запротестира Килара и когато наблизо се чуха звуци от китара, тя добави. — А има и музика…

— Прилича ми на Тагетарл — каза Робинтън с лъчиста усмивка. — Ще го извикам тук и ще ти изпратя храна от кухнята. Далеч по-добре, отколкото да се бориш с тази отвратителна сган навън, уверявам те — той изключително любезно я настани на един стол, като зад гърба си махна на Ф’лар да тръгва.

Когато те излязоха на ярката слънчева светлина, шумната тълпа ги обгърна. Ф’лар видя развеселеното лице на младия мъж с китара в ръка, който се бе отзовал на сигнала на Менестрела. Несъмнено Робинтън ще може да иде при тях след няколко минути, ако правилно бе разчел съобщението му. Младият калфа определено би допаднал на… вкуса на Килара.

Фандарел беше поставил уреда в далечния край на Двора, където външната стена опираше в скалата на Холда, на една Драконова дължина от стълбите. Трима мъже бяха застанали на върха на стената като внимателно подаваше нещо на групата, която долу работеше върху апарата. Докато Предводителите на Уейрове следваха Фандарел, който си проправяше път през тълпата (аромата от фелисните цветове отдавна бе отстъпил пред други миризми), Ф’лар стана обект на много скрити погледи и прекъсна много разговори.

— Гледайте само какво ще стане! — млад мъж в цветовете на някой от по-низшите Холдове говореше на висок глас. — Тия Ездачи няма да ни пуснат да припарим до някое люпило…

— Искаш да кажеш Лордовете — рече друг. — Не мога да си представя, че има същество, което се е доверило на онзи от Набол. Какво? О, Велики Черупки!…

Ако сега всички на Перн можеха да притежават огнени гущери, зачуди се Ф’лар, дали това наистина би решило проблема.

В небето се появиха още Дракони. Той бързо погледна нагоре и видя Фидрант на Т’рон и Лорант, Кралицата на Мардра. Въздъхна. Щеше му се да разбере какво смята да прави Фандарел с далекосъобщителя преди да се сблъска с Т’рон.

— Мнемент, какво става на Конклава?

— Говорят. Чакат още двама Лордове.

Ф’лар се опита да види дали Предводителят на Уейр от Форт бе довел със себе си липсващите Лорд Гроге от Форт и Лорд Сангел от Южния Бол. Тези двамата нямаше да се зарадват, ако Конклава бе почнал без тях. Но ако Лорд Гроге беше научил за Холда Високите Хълмове…

Ф’лар сподави едно потръпване и се опита да се усмихне с искрено извинение на една група от по-низши холдъри, през която трябваше да се провре, ала които очевидно не го бяха видели. Като смятаха ковачите за най-безобидни, Стопанките на Уейрове се бяха събрали на групичка вдясно от съоръжението, което хората на Фандарел монтираха. Жените се преструваха, че им е интересно, но дори хубавата Уейр-партньорка на Г’нариш — Надира изглеждаше разтревожена, а тя беше с много благ характер. Бедела, която представяше Уейр Телгар, изглеждаше напълно объркана, а тя не бе от притеснителните.

В този миг Мардра се появи сред гостите и високо попита какво става. Дали са пристигнали Т’къл и Мерика? Съвременните Холдове, разбира се, бяха лишени от изисканост. Тя вече не очаквала традиционното церемониално посрещане, но…

В този момент, Ф’лар чу звън на стомана и видя Лорд Гроге от Форт да блъска по вратата на Залата с дръжката на ножа си, а грубото му лице бе изкривено от ярост. По-слабичкият и също толкова противен Сангел, Лорд на Южния Бол, се мръщеше зад гърба му. Вратата леко се открехна, а после се отвори широко, за да пропусне двамата Лордове. Съдейки по израженията им, щяха да отидат много време и приказки, докато тия двамата мирясат.

— Колко още време му трябва, за да стане? — попита Ф’лар, когато отиде при Ковача. Опита се да си спомни как изглеждаше далекосъобщителят в Работилницата. Тази купчина ролки и жици бе твърде внушителна.

— Трябва само да закрепим тази жица ей така — отговори Фандарел, а ловките му пръсти показаха нагледно. — А тази — тук! Така. Поставяме ръчката в положение за писане и ще пратим съобщение до Работилницата, за да сме сигурни, че всичко е наред. — Фандарел се усмихна на инструмента си с толкова обич, както една Кралица се усмихва на златното си яйце.

Ф’лар усети, че някой бе доста близо до него и ядосано погледна през рамо, за да види съсредоточеното лице на Робинтън. Менестрелът му се усмихна замислено и му кимна към апарата.

Ковачът внимателно изчука кода и отново се появиха червените линийки с различна дължина върху сивата лента, когато иглата се задвижи.

— „Прикачването завършено“ — мърмореше Робинтън в ухото на Ф’лар. — „Без проблем и навреме“. — Робинтън се усмихна, докато превеждаше. — „Готови“. Това казва в общи линии.

Ковачът завъртя превключвателя в положение на приемане и погледна с очакване към Ф’лар. В този миг Мнемент изрева откъм билото. Той и другите Дракони започнаха да протягат криле, като закриха слънцето, което се спускаше над Телгарските Скали, а падналата над гостите сянка ги принуди да замлъкнат.

— Гроге каза на Лордовете, че Т’рон е намерил уред за далечно виждане във Форт. Бил видял Червената Звезда през него. Те са развълнувани. Внимавай — каза Мнемент.

Вратите на Голямата Зала се отвориха широко и Лордовете излязоха, навън. Един поглед към лицето на Лорд Гроге потвърди доклада на Мнемент. Лордовете се подредиха на стълбите, като заплашително се обърнаха към събралите се в ъгъла Ездачи. Лорд Гроге бе вдигнал ръка и сочеше обвинително към Ф’лар, когато едно смущаващо „пет“ — разцепи натежалата тишина.

— Вижте! — изрева Ковача и всички погледи проследиха ръката му, която сочеше към далекосъобщителя, който бе започнал да приема съобщението.

— Холд Игън докладва Нишковалеж. Предаването прекъсна по средата на изречението — предаде Робинтън написаното, а с всяка дума гласа му ставаше все по-сипкав и по-неуверен.

— Що за глупост е това? — попита Лорд Гроге, червендалестото му лице стана още по-червено, когато вниманието бе отклонено от него и от съобщението, което се готвеше да направи. — Нишки валяха във Високите Хълмове вчера по обяд. Как е възможно да валят тази вечер в Игън? И каква, в Името на Черупките, е тази дрънкулка?

— Не разбирам — високо запротестира Г’нариш, като гледаше Лорд Лоуди от Холд Игън, който стоеше зашеметен от ужас на стълбите. — Кръстосвачите ми са на постоянен патрул…

Драконите на хълма затръбиха, когато една Зелена се появи в небето над Двора, а тълпата запищя и се втурна към стените за прикритие.

— Нишки валят в югозападен Игън — съобщението бе ясно. Ездачите го заповтаряха един през друг.

— Къде отиваш, Ф’лар? — изрева Лорд Гроге, когато Предводителят на Уейр последва Г’нариш към Портата. Въздухът загъмжа от Дракони, а писъците на уплашени жени се смесиха с ругатните на мъжете.

— Да се бия с Нишките, разбира се! — извика в отговор Ф’лар.

— Игън си е мой проблем — извика Г’нариш, като се спря и се извърна към Ф’лар, ала в погледа му се четеше по-скоро признателност, отколкото упрек.

— Чакай, Г’нариш! Къде в Игън? — питаше Лорд Лоуди. Той мина покрай побеснелия Лорд Гроге, за да настигне Предводителя на Уейра.

— А Иста? Островът в опасност ли е? — попита Лорд Уорбрет.

— Ще идем и ще видим — успокои го Д’рам и като го хвана за ръката го поведе към Портата.

— Откога Бендън се занимава с Игън и Иста? — Т’рон изникна на пътя на Ф’лар. Заплашителните му думи стигнаха чак до стълбите на Залата. Войнствената му стойка прегради пътя към Портата и всички спряха. — И защо е помагал на Набол?

Ф’лар се намръщи в отговор:

— Валят Нишки, Драконови Ездачо. Игън и Иста са с малко хора, Ездачите им помагат на Уейр Телгар. Трябва ли ние да се забавляваме, когато други се бият?

— Остави Игън и Иста да се погрижат сами за себе си!

Рамот затръби в небето. Другите Кралици й отговориха. Никой не разбра какво й става и тя изведнъж изчезна. Ф’лар нямаше време да се чуди защо тя бе отишла в между без Лесса, тъй като видя ръката на Т’рон върху поясния му нож.

— Можем да изгладим противоречията си по-късно, Т’рон. Насаме! Валят Нишки…

Бронзовите започнаха да се приземяват отвъд Портата, като се опитваха да кацнат всичките на малкото пространство.

Зеленият Ездач от Игън бе накарал животното си да кацне върху Портата. Той продължаваше да вика съобщението си към неподвижната, напрегната група отдолу.

Но Т’рон не искаше да отстъпи:

— Валели Нишки, а, Ф’лар? Благородният Бендън се притичва на помощ! А това не е работа на Бендън! — и той издаде хриплив, подигравателен звук.

— Достатъчно, човече! — Д’рам пристъпи напред, за да дръпне Т’рон настрана и рязко посочи към смълчаните зрители.

Но Т’рон не обърна внимание на предупреждението и се отърси от Д’рам толкова яростно, че якия мъж се олюля.

— Писна ми от Бендън! От приумиците на Бендън! От Превъзходството на Бендън! От алтруизма на Бендън! И от Бендънския водач!…

С това последно оскърбление Т’рон се метна към Ф’лар, извадил нож, за да нанесе удар.

Възгласи на страх преминаха през зрителите. Ф’лар остана на място, докато не се убеди, че Т’рон няма да смени посоката. После се наведе под острието и измъкна своя собствен нож от украсената му кания.

Беше нов нож, дар от Лесса. Не беше рязал нито месо, нито хляб, а сега трябваше да бъде кръстен с човешка кръв, защото този дуел щеше да бъде до смърт и неговия изход щеше да реши съдбата на Перн.

Ф’лар се бе навел, като с пръсти обхвана дръжката, за да почувства тежестта. Сега зависеше от някакъв си нож, с половин ръка по-къс от ножа в ръцете на противника му. Т’рон беше близо до него и имаше предимството, че бе облечен в ездитния костюм от уерова кожа, докато Ф’лар носеше тънки дрехи. Погледът му нито за миг не изпускаше Т’рон, когато те застанаха лице в лице. Ф’лар усещаше горещото слънце да пари врата му, твърдите камъни под краката си, мъртвешката тишина в големия Двор, уханията на фелисните цветове, разлетите вина, миризмата на пържено, на пот и… страх.

Т’рон тръгна напред, удивително пъргав за човек на неговата възраст и с неговия ръст. Ф’лар го остави да се приближи и се извъртя, когато Т’рон замахна към лявата му страна, за да го извади от равновесие — прозрачен ход. Ф’лар усети вълна на облекчение. Ако това беше бойната стратегия на Т’рон…

С един скок Старовремецът се оказа върху него, а ножа му изненадващо бе вече в другата му ръка, с движение, което бе светкавично. Дясната му ръка описа дъга и поряза китката на Ф’лар, когато той се отдръпваше назад, за да избегне на косъм съскащия удар на дългото цял фут острие. Той се отдръпна, ръката му бе почти изтръпнала, а болката премина през него като леден дъжд.

За човек заслепен от ярост, Т’рон се контролираше по-добре, отколкото му се искаше на Ф’лар. Какво ли го прихвана да започва тази разпра тук и сега? Защото Т’рон бе предизвикал този бой преднамерено, като нарочно се заяде с Ф’лар пред хората. Д’рам и Г’нариш се почувстваха облекчени, когато той им предложи помощта си. Значи Т’рон искаше да се бият! Защо? И тогава изведнъж Ф’лар разбра. Т’рон беше чул за нехайството на Т’къл и знаеше, че другите Старовремци няма да пренебрегнат това или да го прикрият. Не и когато Ф’лар от Бендън щеше да настоява Т’къл да отстъпи поста на Предводител на Високите Хълмове. Ако Т’рон успееше да убие Ф’лар, той можеше да постави другите под контрол. А публичната смърт на Ф’лар би оставила съвременните Лордове без симпатизиращия им водач. Тогава господството на Уейровете над Холдовете и Занаятите щеше да бъде непоклатимо и безпрекословно.

Т’рон се приближи и отново атакува. Ф’лар се отдръпна като гледаше към облечените в уерска кожа гърди на Старовремеца. Не очите му или ръката с ножа, а гърдите! Дебнеше кога ще поеме дъх, за да предугади следващия му ход. Думите на стария инструктор на К’ган, който бе умрял преди седем Оборота, сякаш проехтяха в съзнанието на Ф’лар. Само дето К’ган едва ли бе предполагал, че неговото обучение един ден ще предпази живота на един Предводител на Уейр в дуел с друг и то пред очите на половината Перн.

Ф’лар рязко тръсна глава, за да отхвърли ядните си мисли. Така нямаше да може да се концентрира, особено като се има предвид, че шансовете не бяха на негова страна.

Той видя как ръката на Т’рон внезапно се раздвижи, отдръпна се назад машинално, като се опита да се извие, но не успя да се защити добре…

Зрителите ахнаха, когато се чу звук на разкъсан плат. Болката в корема се появи толкова внезапно, че отначало Ф’лар реши, че силният удар на Т’рон бе причинил само драскотина. После почувства силно гадене.

— Добър опит, но ти просто не си достатъчно бърз, Старовремецо! — чу се да казва Ф’лар и усети как устните му се изкривиха в усмивка, макар да не му беше до смях. Продължи да стои приведен. Коланът притискаше корема му, но разкъсания плат се развяваше при всяко негово движение.

Т’рон го погледна полуозадачен, а очите му се спряха на разкъсания плат. После погледна и ножа в ръката си. Острието му беше чисто, по него нямаше кръв. Колебание премина през лицето на Т’рон. Той отново се нахвърли, за да нанесе удар, но Ф’лар разбра, че е разстроен от явния провал на атаката, която се надяваше да бъде фатална.

Ф’лар се дръпна настрана и почти презрително се изплъзна от святкащото острие, а после атакува със серия светкавични лъжливи удари, за да провери рефлексите на Старовремеца. Нямаше съмнение, че Т’рон искаше да го довърши по-бързо… Ф’лар също нямаше много време защото знаеше, че няма да успее дълго да издържи на болката в диафрагмата.

— Да, Старовремецо — каза той, като се насилваше да диша леко и се стараеше думите да звучат небрежно и подигравателно. — Бендън се занимава с Иста и Игън, и с Холд Набол и с Кром, и с Телгар, защото Бендънският драконов Ездач не е забравил, че Нишките изгарят всичко, до което се докоснат, без да правят разлика между Ездачи и простолюдие. И ако Уейр Бендън трябва да остане сам срещу Нишките, той ще го направи!

Той се нахвърли върху Т’рон и промуши твърдата кожена туника, като се молеше ножа да се окаже достатъчно остър, за да я пробие докрай. Навреме се извърна настрани, но усилието го накара да изохка от болка. Все пак се застави да отскочи извън обсега на Т’рон и се ухили към потното, напрегнато, зачервено лице на другия.

— Не си достатъчно бърз, а Т’рон, за да убиеш Бендън или да реагираш навреме, когато валят Нишки.

Дъхът на Т’рон излизаше на пресекулки. Той пристъпи напред, а ръката с ножа бе отпусната. Ф’лар се отдръпна, като остана приведен, чудейки се дали това, което се стичаше по корема му беше пот или пък кръв. Ако Т’рон забележеше…

— Какво има, Т’рон? Обилната храна и охолният живот започват да си казват думата? Или пък е от възрастта, Т’рон? Възрастта, в чийто плен си вече. Ти си на четиристотин и четиридесет и пет Оборота, нали? Вече не можеш да се надпреварваш с времето или с мен!

С гърлен, рев Т’рон се хвърли в атака. Нападна го с предишната енергичност като се целеше в гърлото. Ф’лар го удари по ръката, а после проблясващият му нож се заби в гърлото на Т’рон, там където свършваше туниката от уерова кожа. Един Дракон изпищя. С дясната си ръка Т’рон хвана колана на Ф’лар. На лицето му бе изписано страдание. Той се преви на две през ръката на противника си. Някой извика предупредително. С неочаквана енергия Ф’лар успя някак да се изтегли от тази си уязвима позиция. Удари се в отпускащата се ръка на Т’рон, която държеше ножа, но като по чудо той бе обърнат обратно. Стиснал с две ръце дръжката на своя нож, Ф’лар го заби през уеровата кожа в гърдите на Старовремеца, докато острието застърга в ребрата.

После се освободи, видя как Т’рон се олюля, а очите му щяха да изхвръкнат от орбитите си. Видя как той отстъпва назад, а дръжката на украсения нож стърчеше от гърдите му. Устните на Т’рон беззвучно мърдаха. Той тежко падна на колене, а после бавно се свлече на една страна върху каменната настилка.

На Ф’лар му се стори, че това продължи часове, докато отчаяно се опитваше да поеме дъх с изтощените си гърди, като се насилваше да остане на крака, защото не можеше, не трябваше да припада.

— Бендън е млад, Т’рон! А сега е нашето Време! — успя да продума. — А в Игън валят Нишки — той се извърна, за да погледне зяпналите уста и втренчените в него очи. — В Игън валят Нишки!

Отново се обърна към Т’рон като осъзна, че не може да се бие със скъсаната си туника. Старовремецът бе облечен в туника от уерова кожа. Ф’лар тежко се отпусна на едно коляно и започна да разкопчава колана на Т’рон, без да обръща внимание на кръвта, която се процеждаше около ножа.

Някой изпищя и го заудря по ръцете. Беше Мардра.

— Ти го уби! Не ти ли стига? Остави го!

Ф’лар я погледна намръщено:

— Не е мъртъв. Фидрант не отиде в между — почувства се облекчен, че не го бе убил. — Някой да донесе вино! Извикайте лекар!

Беше разхлабил вече колана и задърпа десния ръкав, когато усети, че и други ръце му помагаха.

— Трябва ми, за да се бия с Нишките! — измърмори той. Някой му подаде чиста кърпа. Той я хвана и като сдържа дъха си, рязко дръпна ножа. За миг го погледна, а после го хвърли. Той прелетя над настилката, а всички се дръпнаха от пътя му. Някой му подаде туниката. Той се изправи я навлече. Т’рон беше по-едър и туниката му бе прекалено голяма. Той я пристегна и изведнъж долови притихналото благоговение на тълпата. Погледна към размазаните, изпълнени с очакване лица.

— Е, подкрепяте ли Бендън? — извика той.

Още един миг на смайване и тишина. После всички се извърнаха към стълбите, където стояха Лордовете.

— Тези, които не го подкрепят по-добре хубаво да се скрият в Холдовете си! — извика Лорд Ларад от Телгар и застана до Лорд Гроге и Лорд Сангел, с ръка върху поясния си нож и заплашителна стойка.

— Ковачите застават зад Бендън! — прогърмя Фандарел.

— Менестрелите също! — баритонът на Робинтън бе подкрепен от тенора на Чад, застанал на наблюдателната кула.

— Миньорите!

— Тъкачите!

— Шивачите!

Лордовете започнаха да обявяват имената си на висок глас, сякаш да прикрият гузността си. Одобрителни възклицания се понесоха из гостите, за да затихнат почти мигновено, когато Ф’лар бавно се извърна към другите Предводители на Уейрове.

— Иста! — викът на Д’рам прозвуча грубо и рязко, за да бъде подет от ликуващото „Игън!“ на Г’нариш и възторженото „Южен!“ на Т’бор.

— Какво да правим сега? — извика Лорд Асгенар, когато отиде при Ф’лар. — Могат ли бегачите и наземните отряди на Лемос да помогнат на Холд Игън?

Ф’лар излезе от вцепенението си и затегна колана с още една дупка, като се надяваше, че така ще притъпи болката.

— Това е твоята сватба, човече. Забавлявай се, както можеш! Д’рам, ние ще те последваме. Рамот вече свика ятата на Бендън. Т’бор, докарай южните бойци! Искам всеки мъж и жена, които могат да яздят Дракон!

Той искаше нещо повече дори от пълна мобилизация и Т’бор се поколеба.

— Лесса, — сега ръцете й го бяха обгърнали и той нежно ги отмести — помогни на Мардра! Робинтън, имам нужда от помощта ти! Нека да се знае! — и той повиши глас, в който се долавяха сурови, стоманени нотки, и бе достатъчно силен, за да бъде чут из целия Двор. — Нека да се знае, — и той погледна Мардра — че всеки от Уейр Форт, който не пожелае да последва Бендън, трябва да замине за Южния — той отмести поглед, преди тя да успее да протестира. — Това се отнася и до всеки занаятчия, Лорд, до всички хора или Драконови Ездачи. В Южния няма много валежи. А вашето безразличие към общата заплаха няма повече да заплашва останалите.

Лесса се опитваше да разкопчае колана му и той силно стисна ръцете й, като не обърна внимание, когато тя изохка от болка.

— Къде са били забелязани Нишките? — извика той към Игънския Ездач, който все още стоеше на върха на Портата.

— На юг! — отговорът на човека бе изпълнен с настоятелна молба. — Отвъд залива, към Холд Керуун.

— Преди колко време?

— Ще ви заведа там и тогава!

Одобрителни викове се разнесоха, когато хората си спомниха, че Уейровете могат да се пренасят между самото време и да се бият с Нишките, като наваксат времето, изгубено в дуела.

Ездачите се упътиха към животните си, които нетърпеливо тръбяха отвъд стените. Навлякоха туниките си от уерова кожа върху официалните си облекла. Появиха се торби с огнен камък и бяха раздадени огнехвъргачки. Драконите се приведоха, за да могат Ездачите да се качат и тромаво отскачаха, за да излетят в небето. Зелената от Игън вече кръжеше високо, а с нея бяха Д’рам и неговата Фана, които очакваха Мнемент.

— Не можеш да дойдеш с нас, любов моя — каза Ф’лар на Лесса, смутен, че го последва чак до Дракона. Тя можеше да се заеме с Мардра. Трябваше!

— Не и докато не те намажа с мехлем — тя свирепо го погледна, точно както Мардра го бе погледнала одеве и отново се зае с колана му. — Няма да издържиш, ако не ти го сложа. А Мнемент няма да те отведе, докато аз не ти разреша.

Ф’лар я изгледа, видя окото на Мнемент да проблясва срещу него и разбра, че тя говори сериозно.

— Но, той не може да не… — заекна той.

— О, така ли мислиш? — възпламени се Лесса, но успя да разхлаби колана и той изохка когато почувства хладния мехлем върху парещото отвърстие на раната. — Не мога да те спра. Зная, че трябва да отидеш. Но мога да те предпазя от самоубийствения ти героизъм — той чу звук от разпарянето на плат и я видя да къса ръкава на новата си рокля, за да го превърже. — Е, предполагам че хората са прави като казват, че зеленото носи нещастие. Разбира се, не е нужно да го носиш дълго.

Тя бързо пристегна превръзката, раната вече се обезчувствяваше. Ловко го загърна с широката туника и пристегна колана, за да задържи превръзката на мястото.

— Върви, сега. Раната е плитка, но е дълга. Овладейте Нишковалежа и се връщайте. Аз ще свърша своята работа тук — тя стисна ръката му за последно и като повдигна полите си, побягна нагоре по склона, сякаш нямаше време да го гледа как заминава.

— Тя се тревожи. Тя е горда. Да тръгваме.

Когато Мнемент се издигна нагоре. Ф’лар дочу музика, китари съпровождащи нестроен хор. Как Менестрелът успя да намери подходящата музика и за този случай, помисли си той.

Барабанът бие, свири гайдаря

Китара звънти, а войника върви

Нека волният пламък тревата обгаря

Щом Червена Звезда блесне в ранни зори

Странно, помисли си Ф’лар четири часа по-късно, когато той и Мнемент се върнаха в Телгар с ятата от Игън. Преди седем Оборота пак над Телгар, обединените Уейрове се биха срещу втория Валеж на Нишките.

Той потисна обзелото го съжаление при спомена за този триумфален ден, когато шестте Уейра действаха сплотени в пълна хармония. И все пак, дуелът днес в Холд Телгар беше също толкова неизбежен, колкото бе и полета на Лесса назад във времето, за да доведе Старовремците. Имаше някаква неуловима симетрия, баланс между добро и зло, съдбоносно равновесие. Коремът го болеше и той потисна болката и умората, преди Мнемент да я усети и да го издаде на Лесса. Хубава работа! Дракон да се прави на бавачка! Ала ефектът от мехлема вече отшумяваше. Той гледаше как ятата кацаха. Всички Ездачи бяха пожелали да се върнат в Телгар.

Толкова много неща се връщаха в изходното си положение: от огнените гущери до драконите. Тази цикличност продължила кой знае колко хиляди Оборота, за да се стигне до сърцето на старите Уейрове и възраждането на Бендън.

Той се надяваше Т’рон да оживее и без това вече имаше достатъчно угризения, макар че може би щеше да е по-добре, ако Т’рон… Отказа да обмисля това, въпреки факта, че смъртта на Т’рон би решила доста проблеми. И все пак, ако Нишките, които валяха в Южния можеха да бъдат изяждани от онези ларви…

Много му се искаше да разгледа уреда за далечно виждане, който Т’рон бе намерил. Изстена от умствено изтощение. А Фандарел!? Как щеше да го погледне сега? Далекосъобщителят беше проработил и беше предал едно изключително важно съобщение по-бързо от Дракон! Ковачът нямаше вина, че неговите фино пресовани жици бяха проядени от горещите Нишки. Несъмнено той би преодолял този недостатък по най-добрия начин… освен ако не вдигне ръце от идеята си, след като щеше да бъде възнаграден с уред за далечно виждане, за да преглътне днешните си несполуки. От всички проблеми, които несъмнено го очакваха, той най-много се плашеше от възможния упрек на Фандарел.

Долу Ездачите се тълпяха в осветения от стотици светилници Двор, за да бъдат посрещнати от гостите и да се слеят с тях. Уханието на печено месо и сочни зеленчуци долетя в нощния въздух до него и му напомни, че глада може да омаломощи духа на всеки човек. Дочуваше смях, викове и музика. Сватбеният ден на лорд Асгенар никога нямаше да бъде забравен!

Този Асгенар! Родственик на Ларад, храненик на Корман, той щеше да му бъде от огромна полза в отношенията на Ф’лар с останалите лордове.

После забеляза една мъничка фигура до портата. Лесса! Каза на Мнемент да се приземи.

— Крайно време беше! — избоботи Бронзовият.

Ф’лар нежно го шляпна по врата. Животното знаеше отлично защо трябваше да кръжат досега. Един мъж имаше нужда от няколко минути, за да овладее хаоса и да въведе ред в мислите си, преди да се гмурне в поредните проблеми.

Мнемент се съгласи с него и гладко се приземи. Той изви врат и големите му очи проблеснаха с обич към Ездача.

— Не се тревожи за мен, Мнемент — измърмори Ф’лар с обич и благодарност, галейки меката муцуна. Носеше се лек мирис на огнен камък и дим, въпреки че бяха горили малко. — Гладен ли си?

— Още не. Телгар ни храни достатъчно тази вечер. — Мнемент се отправи към билата за огнен камък над Холда, където накацалите Дракони се открояваха като черни скали в потъмняващото небе, а очите им проблясваха като скъпоценни камъни надолу към празнуващите.

Ф’лар високо се разсмя на отговора на Мнемент. Вярно бе, че Лорд Ларад не се поскъпи в нищо, макар гостите му да се бяха увеличили четирикратно. Бяха донесени допълнителни продукти, но все пак Холд Телгар поемаше главния товар.

Лесса се приближи с толкова бавни стъпки, че той се зачуди дали още нещо не се бе случило. Не можа да види лицето й в сянката, но когато тя се промъкна до него, той разбра, че просто уважаваше неговото настроение. Ръката й се протегна нагоре, за да помилва бузата му и се задържа върху старите рани от Нишки. Нямаше да му позволи да се наведе, за да я целуне.

— Ела, любов моя, има чисти дрехи и превръзки за теб.

— Мнемент пак ме е издал?

Тя кимна, все още необичайно покорна.

— Какво има?

— Нищо — увери го тя и бързо се усмихна. — Рамот каза, че ти размишляваш.

Той я притисна до себе си и усети как мускулите на корема му се стегнаха и това го накара да трепне.

— Ти си цяло изпитание за мен — каза насмешливо Лесса и го поведе към стаята на кулата.

— Килара излезе, нали?

— О, да — гласа й бе рязък когато добави. — Тя и Мерон са неразделни като гущерите си.

По нареждане на Лесса бяха донесли седяща вана, водата вдигаше пара примамливо. Лесса настоя да го изкъпе, докато му разказваше какво се бе случило, по време на неговото отсъствие. Той не се възпротиви, защото бе твърде приятно да се отдаде на нейните ласки, въпреки че нежните й ръце му припомниха и за други неща…

Т’рон бил откаран направо в Южния, увит във филц. Мардра бе оспорила заповедта на Ф’лар да бъдат изпратени в изгнание, но протестите й останали нечути при решителния отпор на Робинтън, Ларад, Фандарел, Лорд Сангел и Лорд Гроге. Всички те придружили Лесса и Килара в ескортирането на Мардра до Форт. Мардра била сигурна, че ако се позове на хората си, те щели да я подкрепят като Стопанка на Уейр. Но когато открила, че високомерието и свадливостта й я лишили от подкрепата на всички с изключение на малцина поддръжници, тя смирено се оттеглила в Южния заедно с тях.

— Килара и тя едва не се сбиха, но Робинтън се намеси и ги спря. Килара се самопровъзгласи за Стопанка на Уейр Форт.

Ф’лар изстена.

— Не се тревожи — увери го Лесса и енергично замасажира схванатите мускули на раменете му. — Тя си промени решението веднага щом научи, че Т’къл и неговите ездачи напускат Уейр Високите Хълмове. Бе по-логично Т’бор и Южняците да поемат този Уейр, отколкото Форт, след като повечето от Ездачите на Форт остават.

— Ако питаш мен, това поставя Килара прекалено близо до Набол.

— Да, но така се разчиства пътя за П’зар — Ф’лар поклати глава, впечатлен от тактиката й и после изстена, защото тя отвърза старата превръзка.

— Не съм много сигурна, но все пак бих предпочела лекар… — започна тя.

— Не!

— Той ще бъде дискретен, но те предупреждавам, че всички Дракони знаят.

Той изненадано я погледна:

— А аз се чудих защо толкова много Дракони прикриваха мен и Мнемент. Не мисля, че сме били в между повече от два пъти.

— Драконите те ценят, бронзови Ездачо — каза Лесса язвително, като се извърна да вземе нови превръзки.

— А Старовремците?

— Повечето от тях. И повечето от техните ездачи. Само двадесет ездачи и жени последваха Мардра от Форт. Разбира се… — Тя направи гримаса — повечето от хората на Т’къл се отидоха. Четиринадесетте, които останаха са все млади ездачи, които са Впечатвали Дракони, след като Уейровете дойдоха във времето. Затова в Южния ще има достатъчно…

— Южният вече не е наша грижа!

Тя точно му подаваше чистата туника и се поколеба, а плата се полюшна в ръцете й. Той взе туниката от нея, вкара ръце в ръкавите и после напъха главата в отвора, като й даде време да обмисли решението му.

Тя седна бавно на пейката, лицето й бе намръщено и загрижено.

Той пое ръцете й и ги целуна, а когато тя все пак не каза нищо, той погали косите й, които се бяха измъкнали от плитката.

— Трябва да направим тази промяна без сътресения, Лесса. Те не могат да навредят никому там, освен на себе си. Някои може да решат да се върнат.

— Но така те ще могат да запазят обичаите си…

— Колко Кралици заминаха, Лесса?

— Лорант, Кралицата на Високите Хълмове и другите две… О!

— Да, всички те са стари, отдавна са преминали разцвета си. Съмнявам се, че на Лорант й остава да лети с Бронзов повече от веднъж. Люпилата във Високите Хълмове дадоха само една Кралица, откакто дойдоха в нашето време. А младата Кралица Сегрит, остана тук, нали, заедно с Пилгра?

Лесса кимна и изведнъж лицето й се проясни. Тя го загледа с растящо раздразнение.

— Всеки би си помислил, че си планирал това от Обороти насам!

— Тогава всеки би ме нарекъл глупак, задето подцених Т’рон като си затворих очите пред фактите и се възпротивих срещу съдбата. Какво е настроението сред холдърите и занаятчиите?

— Облекчение — каза тя, като извърна очи. — Признавам, че радостта им е малко истерична, но Литол и Робинтън бяха прави, че Перн ще последва Бендън…

— Да, до първата ми грешка!

Тя палаво му се усмихна и размаха пръст пред носа му:

— Аха, не ти е разрешено да допускаш грешки, Бендън, не и докато…

Той я хвана за ръката и я придърпа към себе си, а радостта от незабавната й подкрепа и отдаването на нежното й тяло го накараха да превъзмогне пронизващата болка в корема му.

— Не и докато аз съм с теб — думите й излязоха като шепот и понеже той не можеше да изрази по друг начин признателността си, радостта и гордостта си от нея, потърси устните й. Целуна я дълго и страстно.

Тя въздъхна премаляла, когато накрая я пусна. Той й се усмихна и целуна притворените й очи. Тя се опита да седне, след това неохотно въздъхна и решително се изправи на крака.

— Да, Перн ще те последва, а твоите верни съветници ще те предпазват от грешки, но аз се надявам, че имаш отговор за онзи с жабешките очи — Лорд Гроге!

— Отговор за Гроге?

— Да — и тя строго го погледна — въпреки че не се учудвам, че си забравил. Той ще поиска драконовите Ездачи от Перн да отидат до Червената Звезда и да сложат край на Нишките завинаги.

Ф’лар бавно се изправи на крака.

— Винаги съм казвал, че решаваш един проблем, а още пет се появяват от между.

— Е, мисля, че успяхме да задържим Лорд Гроге настрана от теб тази вечер, но обещахме утре сутринта да свикаме събрание на Холдовете и Занаятите в Уейр Бендън.

— Каква благодат!

Когато отваряше вратата, той се поколеба и отново изстена.

— Не помага ли мехлема?

— Не е това. А Фандарел! От тези огнени гущери, Нишки и Т’рон не можах да се видя с него.

— О, той ли! — Лесса доотвори вратата и се усмихна на своя Уейр-партньор. — Той вече крои планове как да закопае, обвие или удебели онези проклети жици. Смята да ги опъне до всеки Холд и Работилница. А Уонзър подскача като уерова птица получила слънчев удар, за да докопа новия далекогледен уред, като все опява, че не трябвало да разглобяват първия апарат — тя мушна ръката си в неговата и ускори стъпката си, за да не изостава. — Единственият, който е свършил някаква работа днес е Робинтън.

— Робинтън?

— Да. Той съчини една чудесна балада и няколко чудесни песни, а ето, че сега няма повод да ги свири.

Дали Лесса умишлено беше спестила това досега, Ф’лар не знаеше, но те прекосиха Двора усмихнати, въпреки болките в корема му.

Тяхното преминаване така или иначе щеше да бъде забелязано, но усмихнатите им лица донякъде успокоиха вечерящите, насядали около импровизираните маси на двора. А Ф’лар едва сега почувства, че наистина е празник.

Глава XI

Рано сутринта в Уейр Бендън

— Бих искал да ме предупредиш следващият път, когато решиш да променяш отново социалната и политическа структура на тази планета — каза Ф’нор на своя природен брат, когато влезе в Уейра на Кралицата в Бендън на следващата сутрин. По загорялото му усмихнато лице, разбира се, нямаше и следа от негодувание.

— Кой къде е сега?

— Т’бор е Предводител във Високите Хълмове, а Стопанката е Килара…

— Килара във Високите Хълмове? — Ф’нор колебливо погледна Ф’лар, който махна с ръка, за да спре протестите му.

— Да, разбира се, има някои неудобства. Всичките хора от Високите Хълмове с изключение на четиринадесет ездачи заминаха с Т’къл и Мерика. А повечето от хората на Уейр Форт пожелаха да останат…

Ф’нор се ухили злорадо:

— На бас, че на Мардра й е било трудно да го преглътне — той с очакване погледна Лесса, защото знаеше колко пъти тя бе превъзмогвала възмущението и негодуванието си от постъпките на Мардра. Лесса го погледна с учтиво безразличие.

— Значи П’зар изпълнява длъжността Предводител на Уейр, докато някоя Кралица лети.

— Имали възможност да организираме вседостъпен полет за някои Бронзови?

— Това е и моето намерение — отговори Ф’лар. — Обаче мисля, че най-големите от съвременните Бронзови не бива да участват в този полет.

— Тогава защо си назначил Н’тон за Помощник-водач? — попита изненадано Лесса.

Ф’лар се усмихна на своята партньорка:

— Защото докато някоя от кралиците на Форт лети в брачен полет Н’тон вече ще го познават и ще го възприемат като човек от Уейр Форт, а не като натрапник от Бендън.

Лесса сбърчи нос:

— Той няма много голям избор в Уейр Форт.

— Той е напълно способен да се грижи сам за себе си — отвърна Ф’лар с лукава усмивка.

— Е, ти май си подредил всичко, както на теб ти харесва — отбеляза Ф’нор. — Аз, обаче, съм възмутен, че ме изтегляте от Южния. Намерих едно многообещаващо люпило на гущерови яйца в едно южно заливче. Още не са достатъчно втвърдени, за да се пренасят без риск. Ако беше изчакал още няколко дни, щях… — той спря и седна на стола, който Лесса му посочи. — Кажи ми, Ф’лар, какво става с теб? Прекалено дълго си бил в между или що?

— Не, беше разпорен отгоре до долу — отвърна Лесса и погледна кисело Ф’лар. — Изключително трудно го задържам дори на стол. А мястото му е в леглото.

Ф’лар махна с ръка, докато тя мърмореше.

— Ако си… — Ф’нор се изправи със загрижено лице.

— Ако си… — подигра го Ф’лар, а погледът му показваше растящо раздразнение от неговата немощ и тяхното покровителствено поведение.

Ф’нор се засмя и отново седна.

— А Бреке ще ми казва, че аз съм бил опак пациент. Ха! Колко тежко си ранен? Чух най-различни приказки за онзи дуел, някои вече доста преувеличени, но не чух, че си бил клъцнат. На нашия род все на ножове ли ще му върви?! А пък другият бил въоръжен с касапски нож за уерови птици.

— И бе облечен в уерова кожа — додаде Лесса.

— Виж, Ф’лар, Бреке ме обяви годен да летя в между — и Ф’нор сви ръката си изцяло, ала много внимателно — Оценявам желанието ти да запазиш в тайна нараняването си, затова аз ще поема част от задълженията ти да обикалям тук и там.

Ф’лар се усмихна на ентусиазма на природения си брат.

— Едва си оздравял и вече си готов да се захващаш за работа, а? Е, захващай се тогава със задълженията си, защото нещата претърпяха промяна.

— Очевидно, о, Благородний!

Ф’лар се намръщи и ядно отметна един кичур от косата си.

— Не чак толкова. Видя ли Т’къл, когато той пристигна в Южния от Високите Хълмове?

— Не, нито пък ми се щеше. Но го чух! — Ф’нор сви десният си юмрук. — Бойните ята вече бяха тръгнали към вас в Игън, за да се бият с Нишките. А Т’къл заповяда на всички включително и на ранените да се изнесат от Южния до един час. Той конфискува това, което те не можаха да опаковат и да вземат със себе си. Даде ясно да се разбере, че Южният бил вече негово владение. И кръстосвачите му щели да искат парола, за да изгарят като Нишки всеки, от който не получат верния отговор. А някои от тия Старовременни дракони са достатъчно тъпи, за да го направят. — Ф’нор направи пауза. — Знаеш ли, напоследък забелязвам…

— Пристигнаха ли хората от Уейр Форт?

— Да, а Бреке прегледа Т’рон, за да се увери, че ще оживее след пътуването. — Ф’нор се намръщи.

— Ще живее ли?

— Да, но…

— Хубаво. Подозирах, че Т’къл ще реагира по този начин. За да сме сигурни, че в Игън, Иста и Южния Бол могат да се отглеждат огнени гущери, искам да намериш Манора и да й кажеш да ти даде нещо, в което да опаковаш онези яйца, които си намерил и да ги донесеш тук. Ще ни трябват всичките, които можем да намерим. Къде е малката ти Кралица? Знаеш ли, че се връщат на мястото, където са били хранени за първи път… — Грал? Тя е с Кант, разбира се. Чу Рамот да боботи от Люпилните Градини.

— Хм, да. За щастие яйцата й скоро ще се излюпят.

— И ще поканиш всички знаменитости на Перн, както правеше преди Старовремците да изкуфеят съвсем?

— Да. — Ф’лар отговори толкова категорично, че Ф’нор се направи на разтревожен. — Такава любезност би донесла повече полза, отколкото вреда. И това ще се превърне в обичайна процедура за всички Уейрове.

— Придума ли Водачите да назначат Ездачи в Холдовете и Работилниците? — очите на Ф’нор заблестяха, когато Ф’лар кимна.

— Можеш ли да се промъкнеш през патрулите, които Т’къл е поставил в Южния? — попита Ф’лар.

— Без проблем. Няма Бронзов, който Кант да не може да надлети. Което ми напомня, че…

— Хубаво, имам две поръчения за теб. Донеси онези яйца и помниш ли координатите на онзи Нишковалеж в западните блата?

— Разбира се, но исках да те питам…

— Видя ли ларвите в почвата там?

— Да…

— Помоли Манора да ти даде гърне, което хубаво се затваря. Искам да ми донесеш колкото се може повече от онези ларви. Знам, че не е много приятна работа, но не мога да ида сам и не искам… ъ… да се обсъжда.

— Ларви? Проект?

Мнемент избоботи за поздрав.

— Ще ти обясня по-късно — каза Ф’лар като посочи към входа на Уейра.

Ф’нор сви рамене и се изправи:

— Ще поема риска, о, Недостижимий! — после се усмихна, когато видя кръвнишкия поглед на Ф’лар. — Извинявай. Като повечето от Перн… поне северния…, т.е. аз… също ти вярвам — той шеговито отдаде чест на двамата и излезе.

— В деня, в който Ф’нор спре да те дразни, ще почна да се тревожа — каза Лесса като обгърна с ръце врата му. Тя подпря буза о неговата за миг. — Т’бор е — добави тя и се отдръпна от него, точно в момента, когато новия Предводител на Високите Хълмове влезе.

Човекът изглеждаше недоспал, но ходеше изправен и с вдигната глава, което позволи на Предводителя на Уейр Бендън да види тревогата, изписана на лицето му.

— Килара е… — започна Ф’лар, като си спомни, че тя и Мерон цялата предишна вечер си бяха говорили.

— Не Килара, а Т’къл е този, който се мисли за велик Предводител — каза Т’бор с крайно отвращение. — Веднага щом доведох хората си в Южния, накарах ятата да направят един бърз обход на района, за да се запознаят с координатите на местността. В Името на Първото Яйце, никак не обичам да гледам как някой бяга от драконовите Ездачи. Бяга и се крие! — Т’бор седна и машинално пое чашата клах, която Лесса му подаде. — Никъде нямаше ни сигнални огньове, ни охрана. Но имаше много следи от изгаряния. Явно ятата мърляво са се били с Нишките и те после е трябвало да бъдат горени на земята. Сякаш са се били учениците от Уейра. Затова се отбих в Тилек и поисках да се срещна с Лорд Отерел. — Т’бор тихо подсвирна. — Такова посрещане ми направиха, че ми се иска да ти разкажа за него. Едва не получих стрела в корема, докато убедя стражевия капитан, че не съм Т’къл. Че съм Т’бор и има промяна във водачеството на Уейра.

Т’бор дълбоко си пое дъх.

— Трябваше ми много време да успокоя Лорд Отерел, до степен, в която да мога да му обясня какво е станало. И ми се струва, — южнякът нервно погледна първо Лесса, а после и Ф’лар — че единственият начин да спечеля доверието му беше да му оставя един Дракон. Затова му оставих… един Бронзов и поставих две Зелени на пост в по-малките Холдове, които са до Залива. Поставих също ученици на наблюдателните хълмове из целия Холд Тилек. После накарах Лорд Отерел да ме придружи до Холда на Лорд Барген във Високите Хълмове. Така не се наложи отново да се разправям и с неговия страж. Бяха ми останали шест яйца от онова люпило, което Торик намери в Морския Холд и затова… дадох по две на всеки от Лордовете и две на Водача на Рибарите. Изглеждаше ми единственото разумно нещо, което можеше да се направи. Те бяха чули, че Лорд Мерон от Холд Набол имал едно… — Т’бор изправи рамене, сякаш за да понесе по-лесно укорите на Ф’лар.

— Постъпил си правилно, Т’бор — каза му сърдечно Ф’лар. — Постъпил си точно както трябва. Не би могъл да се справиш по-добре!

— Задето съм назначил Ездачи в Холдове и Работилници?

— Преди да изтече тази сутрин ще има Ездачи във всички Холдове и Работилници — ухили му се Ф’лар.

— И Д’рам и Г’нариш не са възразили? — Т’бор погледна невярващо към Лесса.

— Ами… — започна Лесса, но отговорът й бе спестен от влизането на въпросните Водачи.

Д’рам, Г’нариш и Помощник-водачът от Телгар влязоха първи, веднага след тях П’зар — временно изпълняващия длъжността Предводител в Уейр Форт. Помощник-водачът от Телгар се представи като М’рек — Ездач на Зигет. Беше дълъг като върлина, тъжен мъж с пясъчно руса коса приблизително на възрастта на Ф’лар. Когато те се настаниха на голямата маса, Ф’лар се опита да прозре настроението на Д’рам. Той още бе важен, тъй като сега бе най-възрастния от останалите Старовремци и ако ентусиазмът му от вчерашните събития се бе охладил и бе променил решението си, предложението, което Ф’лар се канеше да направи, можеше да умре още в зародиш. Той протегна дългите си крака под масата, за да се настани по-удобно.

— Помолих ви да дойдете тук рано, защото снощи нямаше възможност да говорим. Как е Р’март, М’рек?

— Почива си в Телгар, благодарение на Ездачите от Иста и Игън. — М’рек сериозно кимна към Д’рам и К’дор.

— Колко от Телгар заминаха на юг?

— Около десет, но са все стари Ездачи. Носеха повече вреда, отколкото полза, като тъпчеха главите на учениците от Уейра с глупости. А като говорим за глупости, Бедела се върна от Холд Телгар с някакви доста странни истории. Да сме ходили на Червената Звезда, някакви огнени гущери и говорящи жици. Казах й да млъкне. Уейр Телгар не е в настроение да слуша такива неща.

Д’рам изсумтя и Ф’лар бързо го погледна, но главата на Истанския Водач бе извърната към М’рек. Ф’лар улови погледа на Лесса и кимна едва забележимо.

— Имаше такъв разговор за експедиция до Червената Звезда — отвърна Ф’лар нехайно. От това, лицето на Телгарския Водач стана още по-печално. — Но сега имаме по-неотложни задачи. — Ф’лар внимателно се изправи. Нещо не го свърташе. — Лордовете и другите Занаятчии скоро ще дойдат тук, за да ги обсъдим. Д’рам, кажи ми честно, имаш ли нещо против да настаним Ездачи в Холдове и Работилници, докато успеем да съставим новия график на нишковалежите… Т.е. докато намерим друга надеждна форма на бързи комуникации?

— Не, Ф’лар, нямам възражения — бавно отвърна Предводителят на Уейр Иста без да поглежда никого.

— След вчерашните… — той спря и обърна глава, за да погледне тревожно Ф’лар. — Вчера, мисля че най-накрая осъзнах колко голям е Перн и колко нищожен е човек, тревожейки се за това, което трябва да има, забравяйки това, което вече има. Или какво трябва да стори. Времената са се променили. Не бих казал, че ми харесва. Перн е станал толкова голям, а ние Старовремците се опитваме да го направим отново малък защото, предполагам, сме били малко уплашени от всичко, което става. Помниш, че ни бяха нужни само четири дни за да се пренесем четиристотин Оборота във времето. Това е твърде много време… твърде много, за да може един човек да се приспособи. — Д’рам несъзнателно поклащаше глава. — Мисля, че ние се придържахме към старите си разбирания, защото всичко което виждахме — от онези големи гори до стотиците нови Холдове и Работилници — бе познато и в същото време… толкова различно. Т’рон не бе лош човек, Ф’лар. Не казвам, че съм го познавал добре. Всъщност, никой от нас не познаваше добре другите. Знаеш, че през повечето време си стояхме в Уейровете и си почивахме в паузите между Нишковалежите. Но драконовите Ездачи са си… драконови Ездачи. За един драконов Ездач да тръгне да убива друг… — Д’рам поклати бавно глава.

— Ти можеше да го убиеш. — Д’рам погледна Ф’лар право в очите. — Но не го направи. Отиде да се биеш с Нишките над Холд Игън. И не си мисли, че не знам, че ножа на Т’рон те е улучил.

Ф’лар започна да се отпуска.

— Всъщност почти ме разпори на две.

Д’рам отново изсумтя, но когато се облегна на стола си, леката усмивка, която се появи на лицето му, показа одобрението му към Ф’лар.

Мнемент информира Ездача си, че всички пристигат наведнъж и ще е нужна вече по-голяма тераса. Ф’лар тихо изруга под носа си. Разчиташе, че ще разполага с повече време. Не можеше да поставя в опасност крехкото съгласие с Д’рам, като го притиска с неприятни за него нововъведения.

— Не мисля, че в днешно време Уейровете могат да останат независими — каза Ф’лар, като заряза гръмките слова, които бе репетирал. — Преди седем Оборота почти загубихме Перн, защото Ездачите бяха прекъснали контакта с останалия свят. Видяхме какво става, когато един Ездач загуби контакта с друг Ездач. Необходими са вседостъпни любовни полети, размяна на Бронзови и Кралици между Уейровете, за да се подсили и подобри расата. Трябва да въртим ятата от Уейр на Уейр, така че Ездачите да опознават териториите на другите Уейрове. Човек става небрежен, когато язди само над земи, които много добре познава. Необходими са публични Впечатвания.

Всички чуха боботенето за поздрав, а после и тропота на ботуши в коридора.

— Уейр Иста вчера последва Бендън — прекъсна го Д’рам, а усмивката му бавно озари тъмните му очи. — Но внимавай кои точно традиции ще нарушаваш. Някои не могат да бъдат пренебрегнати безнаказано…

Когато Лордовете и Занаятчиите влязоха в Уейра, всички се изправиха. Първи се появиха Лорд Асгенар, Водачът на Ковачите — Фандарел и неговия дърводелец Бендарек. Лорд Отерел от Тилек и Мерон от Набол с кряскащия гущер върху ръката си, влязоха заедно, но Отерел незабавно се насочи към Фандарел. Атмосферата стана напрегната, а във въздуха витаеха въпросите останали без отговор предишната вечер. Веднага щом повечето се събраха, Ф’лар ги поведе към Съвещателната Зала. След като Предводителите насядаха около него с лице към Лордовете и Занаятчиите, Лорд Ларад от Холд Телгар се изправи.

— Предводителю на Уейр, установи ли къде ще е следващия Нишковалеж?

— Точно където го очаквате и вие, Лорд Ларад, в западните равнини на Телгар и Руат. — Ф’лар кимна към Литол — Опекуна на Лорда от Руат. — Вероятно по-късно днес. Сега там са ранните часове на деня и ние не възнамеряваме дълго да ви задържаме тук…

— Колко време ще останат Ездачите при нас? — попита Лорд Корман от Керуун като погледна многозначително Д’рам, който седеше отляво на Ф’лар.

— Докато се изгради ефикасна система за комуникации между Холдове, Занаяти и Уейрове.

— Ще ми трябват хора! — избоботи Водача на ковачите Фандарел от далечното си кътче в ъгъла. — Наистина ли толкова много ви трябват онези огнехвъргачки, за които ми вадите душата?

— Не и ако драконовите Ездачи идват, когато ги повикаме — отговори му Лорд Сангел от Южния Бол, лицето му бе сурово, а в гласа му се долавяше горчивина.

— Телгар готов ли е за бой днес? — попита Лорд Ларад, като продължи да стои прав.

М’рек, Помощник-водачът на Телгар се изправи, хвърли колеблив поглед към Ф’лар, прочисти си гърлото и после кимна.

— Уейрът Високите Хълмове ще лети с Ездачите на Телгар! — каза Т’бор.

— И Иста! — добави Д’рам.

Това неочаквано единодушие предизвика одобрителен шепот сред събралите се, докато Лорд Ларад сядаше.

— Ще трябва ли да изгорим горите? — Лорд Асгенар от Лемос се бе изправил на крака. Тихият му въпрос прозвуча като молба на един горд човек.

— Драконовите Ездачи горят Нишки, а не гори! — отговори кротко Ф’лар, но в гласа му се долавяше метална нотка. — Има достатъчно Ездачи — и той посочи към Предводителите от двете си страни — които да защищават горите на Перн…

— Не това е най-важното, Бендън, и ти го знаеш — извика Лорд Гроге и се изправи, а очите му изпъкнаха още повече. — Аз казвам — преследвайте Нишките на самата Червена Звезда. Достатъчно време бе пропиляно. Все повтаряте, че вашите Дракони ще идат навсякъде, когато им кажете.

— Един Дракон трябва да има представа за мястото, където отива! — запротестира Г’нариш, Водача на Игън и възбудено скочи на крака.

— Не ме будалкай, млади човече! През онзи далекогледен уред, вие ще видите Червената Звезда така ясно… — и Лорд Гроге протегна напред свития си юмрук — както и юмрука ми! Идете до източника! Идете до източника!

Д’рам също се изправи до Г’нариш, като със своите ядосани аргументи увеличи настаналото объркване. Един Дракон изрева така силно, че оглуши всички за миг.

— Ако това е желанието на Лордовете и Занаятчиите, — каза Ф’лар — тогава ще организираме експедиция и ще тръгнем още утре. — Той усети, че Д’рам и Г’нариш се бяха извърнали и потресени го гледаха. Видя Лорд Гроге да се наежва подозрителен, но пък вече бе привлякъл вниманието на цялата стая. Заговори бързо и ясно:

— Ти си видял Червената Звезда, Лорд Гроге. Можеш ли да ми опишеш земните масиви? Би ли пресметнал какъв район трябва да прочистим, да речем, колкото северния континент? Д’рам, би ли се съгласил, че ще отнеме тридесет и шест часа, за да стигнем дотам. Или повече? Хм! Ще трябва да летим крило до крило, след като няма да можем да разчитаме на подкрепа от наземните отряди. Това значи, че ще ни трябват Драконови тежини огнен камък. Водачо на миньорите, искам да знам точно какви припаси сте добили и са на разположение! Бендън съхранява около пет Драконови тежини на склад през цялото време, другите Уейрове също толкова. Затова ще трябва да изразходим всичко, с което разполагаме. Ще ни е нужна всяка огнехвъргачка на континента. Драконови Ездачи, аз признавам, че не е сигурно дали можем да прекосим такова разстояние без вреда за самите нас или за Драконите. Но допускам, че след като Нишките оцеляват на нашата планета, възможно е ние да оцелеем на тяхната. Обаче…

— Достатъчно! — изрева Лорд Гроге от Форт, лицето му бе зачервено, а очите му щяха да изхвръкнат от орбитите си.

Ф’лар твърдо го погледна, за да разбере този сприхав Лорд, че не го подиграва; че той — Ф’лар говори сериозно.

— Ако искаме да постигнем нещо на Червената Звезда, Лорд Гроге, ще трябва да оставим Перн напълно незащитен. Не бих могъл съзнателно да дам заповед за такава експедиция, сега след като виждам колко сложно ще бъде. Надявам се, ще се съгласите, че е далеч по-важно сега да осигурим защита на това, което имаме. — По-добре да рискува гордостта на Гроге, ако е необходимо, за да потуши тази преждевременна амбиция, която винаги ще е повод за ропот от недоволните. Не можеше да си позволи да подмине такъв важен спорен въпрос. — Искам добре да огледам Червената Звезда преди да предприема подобно рисковано начинание Лорд Гроге. Другите Водачи биха искали същото. Мога да ти обещая, че веднъж щом сме способни да различим някакви координати, приемливи за Драконите, ще изпратим група доброволци да изследват на място. Често съм се чудил, защо досега никой не е ходил там. Или ако е, какво се е случило — при тези думи гласа му се бе снишил и в Залата за един дълъг миг не се чу друг звук.

Огненият гущер на ръката на Мерон неспокойно изкряска и накара всички да подскочат.

— Вероятно Архивната кожа, в която е описано това е повредена — каза Ф’лар и повиши глас до степен, която да заглуши неспокойните покашляния. — Лорд Гроге, Форт е най-старият Холд. Възможно ли е вашите вътрешни галерии да крият съкровища, които да можем да използваме?

В отговор Гроге отсечено кимна с глава, после рязко седна, загледан право пред себе си. Ф’лар се почуди, дали не бе отчуждил човека безвъзвратно от себе си.

— Не мисля, че някога въобще съм оценявал докрай грандиозността на подобно начинание — провлачи замислено Корман от Керуун.

— Пак ни изпревари, а, Бендън? — попита Лорд Ларад с унила усмивка.

— Не бих казал, Лорд Ларад — отвърна Ф’лар. — Унищожението на Нишките при техния източник е занимавало драконовите Ездачи от Обороти насам. Зная каква територия може например да покрие един Уейр, колко огнен камък отива за един Валеж. Естествено ние — и той посочи към другите Водачи — разполагаме с информация, която не е била достъпна за вас, както вие пък за разлика от нас можете съвсем точно да кажете колко гости можете да нахраните на едно пиршество — това предизвика смях у мнозина.

— Преди седем Оборота ви събрах, за да подготвим заедно защитата на Перн срещу тази древна напаст. И, за да оцелеем бяха нужни драстични мерки. Преди седем Оборота условията бяха далеч по-сложни от сегашните и всички ние сме виновни за недоразуменията, които ни отклониха от важната работа. Нямаме време за губене, за да определяме кой крив и кой прав. Все още сме на благоволението на Нишките, макар че сме по-добре подготвени да се справяме с тях.

— Преди време открихме някои отговори в старите Архиви благодарение на помощта на Водача на тъкачите Зърг, Водача на фермерите Андемон, Водача на Менестрелите Робинтън и способностите на Водача на ковачите Фандарел. Знаете и какво открихме в изоставените стаи на Бендън и Уейр Форт — предмети, които са били изработени преди много Обороти, преди да бъдат загубени тези умения и технологии. Честно казано — и Ф’лар внезапно се усмихна. — Доста повече бих разчитал на уменията и технологиите, които ние в нашето Време можем да разработим.

Това бе посрещнато с одобрителен шум.

— Говоря за умението да работим заедно. Това е качество, което може да ни помогне да преодолеем условните граници на обществено положение, занаят и собственост. Защото ние трябва да се учим повече един от друг и то не само защото никой от нас не би оцелял, ако остане сам!

Той не можа да продължи. Половината от хората скочиха на крака и започнаха да го аплодират. Д’рам си подръпваше ръкава, Г’нариш се препираше за нещо с Телгарския Помощник-водач, чието изражение беше печално нерешително. Ф’лар хвърли бегъл поглед към Гроге, но някой после се изправи на пътя му. Лордът на Форт също бе развълнуван, което бе по-добре от явен антагонизъм. Робинтън улови погледа му и се усмихна окуражително, така че, Ф’лар нямаше друг избор освен да ги остави да се размотават. Те можеха също толкова добре да повлияят един на друг с ентусиазма си, вероятно с по-голям ефект и от най-добре подбраните аргументи. Той се огледа за Лесса и я видя да се измъква към коридора, където се спря очевидно предупредена за нечие пристигане.

Ф’нор се появи на входа.

— Имам яйца от огнени гущери — извика той. — Яйца от огнени гущери! — и се втурна в стаята, а пред него се отвори пътечка, която стигна до съвещателната маса.

Настъпи тишина, докато той внимателно постави тежкия филцов вързоп и триумфално огледа Залата.

— Откраднати под носа на Т’къл. Тридесет и две!

— Е, Бендън — попита Сангел от Южния Бол в напрегнатата тишина. — Кои ще са облагодетелстваните сега?

Ф’лар се направи на изненадан:

— О, Лорд Сангел, вие трябва да решите това — и той посочи с ръка Лордовете.

Явно никой не беше очаквал подобно нещо.

— Ние, разбира се ще ви предадем това, което знаем за тях и ще ви напътстваме при тяхното обучение. Те са нещо повече от галеничета или украшения — и той кимна към Мерон, който се наежи, изпълнен с подозрение, а неговия Бронзов изсъска и неспокойно разпери крила. — Лорд Асгенар, ти вече имаш две гущерови яйца. Разчитам на теб да си безпристрастен. Т.е., ако и Лордовете споделят моето мнение.

Веднага щом те се впуснаха в препирни, Ф’лар излезе от съвещателната Зала. Имаше доста работа тази сутрин, но би я свършил по-добре, ако си починеше малко. А и яйцата щяха да отвлекат вниманието на Лордовете и Занаятчиите и така нямаше да забележат неговото отсъствие.

Глава XII

Сутринта в Уейр Бендън

Призори в Уейр Високите Хълмове

Веднага щом можа, Ф’нор напусна Съвещателната зала, за да потърси Ф’лар. Взе съдинката с отвратителните ларви, която бе оставил в една тъмна ниша в коридора на Уейра.

— Той е в жилището си — каза Кант на Ездача.

— Какво казва Мнемент за Ф’лар?

В настъпилата пауза, Ф’нор се зачуди дали Драконите си говорят един с друг така както хората говорят с тях.

— Мнемент не се тревожи за него.

Ф’нор долови лекото ударение върху местоимението и точно се канеше да запита Кант още нещо, когато малката Грал се спусна пърхайки с крила върху ралото му. Тя усука опашката си около врата му и нежно се потърка в бузата му.

— Ставаш все по-смела, мъничката ми! — додаде одобрително и леко шеговито Ф’нор.

Грал остана доволна от това и пляскайки с крилца, впи острите си нокти в дебелата подплънка, която Бреке бе прикрепила към лявото рамо на туниката му именно с тази цел. Гущерите предпочитаха да кацат на раменете, а не на ръцете.

Ф’лар излезе от спалнята, а лицето му светна от нетърпение, когато разбра, че Ф’нор е сам и го очаква.

— Носиш ли ларвите? Хубаво! Ела!

— Чакай малко… — запротестира Ф’нор и хвана Ф’лар за рамото, когато той се запъти към външната тераса.

— Ела! Преди да са ни видели! — те слязоха по стълбите без да ги види някой и Ф’лар поведе Ф’нор към новооткрития вход за Люпилните Градини. — Честно ви бяха разпределени яйцата? — попита той и се усмихна, когато Грал почти се скри в ухото на Ф’нор, докато минаваха покрай входа за Градината.

Ф’нор се усмихна:

— Гроге пое командването, както вероятно си се досетил. Лордовете от Иста и Игън — Удрберт и Лоуди, благородно се отказаха от правото си, защото смятат, че в техните земи сигурно ще има яйца, но Лорд Сангел от Бол си взе две. А Литол не взе!

Ф’лар въздъхна, поклащайки глава със съжаление.

— Не мислех, че ще вземе, но се надявах да опита все пак. Не може да замести мъртвия му Кафяв Ларт, но, е…

Вече бяха стигнали яркоосветения почистен коридор, който Ф’нор не бе виждал. Той неволно хвърли поглед надясно и се усмихна, когато видя, че достъпа до старата шпионка към Градините беше блокиран.

— Това е то начинът!

— А? — Ф’лар се сепна. — О, това ли? Да. Лесса каза, че разстройвало Рамот. Мнемент също бе съгласен — той смутено се извърна към брат си заради смесените чувства, които изпита от прищявката на Лесса и носталгичния спомен за тяхното собствено бандитско изследване на този коридор и тайното шпиониране на яйцата на Неморт. — Тук отзад има стая, която е подходяща за моята цел…

— А тя е?

Ф’лар се поколеба и изгледа Ф’нор замислено.

— Откога не ми се доверяваш вече? — попита Ф’нор.

— Първо трябва да те попитам…

— Ами питай тогава!

Те бяха стигнали до първата стая от поредицата, която Джаксъм и Фелисън бяха открили. Но бронзовият Ездач не даде време на Ф’нор да огледа странните графики на стената или изящно изработените сейфове и маси. Той бързо го поведе през втората стая и спря в голямата зала, където по пода бяха наредени множество правоъгълни каменни съдове. Явно, и други неща са били местени преди време, ако се съдеше по оставените следи в стените и пода. Ф’нор се сепна, когато видя, че в съдовете бяха посадени храсти, трева и посевни разсади. В най-големите качета имаше няколко малки широколистни фиданки.

Ф’лар махна на Ф’нор за гърнето с ларвите и той охотно му го подаде.

— Така, ще сложа част от тези ларви във всички съдове без този — каза Ф’лар и посочи един средно голям контейнер. После започна да разпределя гърчещите се личинки.

— И какво ще докажеш?

Ф’лар му хвърли продължителен и проникновен поглед, който му напомни за дните когато те се дразнеха един друг като ученици от Уейра. Ф’нор не можа да сдържи смеха си.

— И какво ще докажеш? — настоя той.

— Първо ще докажа, че южните ларви ще виреят северната почва и сред северните растения…

— И…

— И че ще могат да унищожават Нишките тук, както направиха в западните блата.

Двамата гледаха с чувства на погнуса и възхищение как гърчещата се сива маса от ларви се раздели на части и се зарови в рохката тъмна почва на най-големия съд.

— Какво?

Ф’нор се почувства ужасно объркан. В съзнанието си видя образа на Ф’лар като ученик как го кани да потърсят легендарната шпионка към Люпилните Градини. После видя Ф’лар като по-голям, в стаята с Архивите, заобиколен от плесенясали кожи, да му предлага да скочат между времето, за да спрат Нишките в Перат. Видя себе си как предлага на Ф’лар да го подкрепи, когато дойде времето Кант да лети с Уайрънт на Бреке…

— Но ние не знаем какво са направили с Нишките ларвите тогава! — каза той, припомняйки си за онзи Нишковалеж в западните блата.

— А какво друго би могло да им се е случило на Нишките в блатата? Ясно ти е като бял ден, че Валежа бе с продължителност от четири часа. А ние се бихме само два. Видя също и следите от Нишките по растенията. Видя и активизирането на ларвите. Обзалагам се, че доста си се измъчил докато намериш достатъчно, за да напълниш това гърне, защото те излизат на повърхността само когато валят Нишки. Всъщност, можеш да се върнеш назад във времето и да видиш как става това.

Ф’нор направи гримаса като си спомни, че наистина му бе нужно доста време, за да събере достатъчно ларви. Костваше му също и доста нерви, защото и той, Драконът и гущерът му бяха постоянно нащрек за някой от патрулите на Т’къл.

— Трябваше сам да се сетя за това. Но… Нишките няма да валят над Бендън…

— Ти ще отидеш днес следобед в Телгар и Руат, когато Нишковалежа започне. Трябва да хванеш малко Нишки.

Ако не беше игривото и иронично пламъче в очите на природения му брат, Ф’нор би решил, че той се е смахнал.

— Несъмнено — каза Ф’нор кисело — ти би трябвало да знаеш как точно може да стане това.

Ф’лар отметна косата от челото си.

— Е, чакам предложения…

— Трябва да го пообмисля след като аз ще съм този, който ще си рискува ръцете…

— Но Кант и Грал също ще ти помагат…

— Ако са достатъчно смахнати…

— Мнемент ще обясни всичко на Кант…

— Каква помощ…

— Не бих те молил, ако аз самият можех да го направя! — и търпението на Ф’лар се изчерпа.

— Знам! — отвърна Ф’нор също толкова троснато и после се усмихна, защото знаеше, че ще го направи.

— Добре — усмихна се Ф’лар одобрително. — Трябва да летиш ниско, в близост до Кралиците. Търсиш хубав дебел пасаж и после го следваш до долу. Кант е достатъчно умел, за да те доближи максимално и ти да можеш да хванеш Нишки с една щипка с дълга дръжка. А Грал ще унищожи всички Нишки, които останат и се опитат да се вкопаят. Не се сещам за друг начин. Освен, ако разбира се, не летим над някое скално плато, но дори тогава…

— Добре, да предположим че успея да хвана малко живи Нишки — и кафявият Ездач не можа да потисне тръпката, която го разтърси.

— И да допуснем, че ларвите наистина ще ги ликвидират. Тогава какво?

С едва забележима усмивка на устните Ф’лар широко разпери ръце:

— Е, тогава, сине на баща ми, ще си развъдим цял резервоар с гладни ларви и ще ги разпръснем из Перн.

Ф’нор постави двата си юмрука на кръста. Човекът май е болен.

— Не, не съм болен, Ф’нор — отговори бронзовият Ездач, като се настани на ръба на най-близкия контейнер. — Но ако бихме могли да разработим този вид защита — той вдигна празното вече гърне и го заобръща в ръцете си, сякаш то съдържаше същността на неговата теория. — Нишките ще могат да валят когато и където си искат, без да създават тези опустошения и главоболията, с които се сблъскваме.

— Забележи обаче, че няма дори и най-малкия намек за такова нещо в Архивите на Менестрела. И все пак, аз съм се питал защо ни е било нужно толкова много време, за да се разпрострем из този континент. Имайки предвид скоростта, с която населението се увеличава от четиристотин Оборота насам, защо хората са толкова малко? И защо, Ф’нор, никой не се е опитал преди да иде до Червената звезда, ако това би било просто един по-дълъг скок в между?

— Лесса ми каза за желанието на Лорд Гроге — каза Ф’нор, като се опитваше да осмисли странните, но логични въпроси на своя брат.

— Ние не можем да видим Червената Звезда и да намерим подходящи координати — продължи настоятелно Ф’лар — но Древните са имали подходящите съоръжения. И са ги запазили грижливо, въпреки че дори Фандарел не може да разбере как. Може би са ги запазили за нас? За времето, когато ние ще знаем как да преодолеем и последната пречка.

— И коя е последната пречка? — попита саркастично Ф’нор, като се сети поне за девет-десет такива.

— Знам, че са много — и Ф’лар запресмята на пръсти. — Защита на Перн при положение, че Уейровете са далеч от Нишковалежа, което може би значи, че в пръстта ще има ларви, а добре организираните наземни отряди просто ще пазят домовете и хората. Драконите са достатъчно големи и интелигентни, за да ни помагат. Ти сам си забелязала, че нашите Дракони са хем по-големи, хем по-умни от онези преди четиристотин Оборота. Ако Драконите са били създадени с тази цел от същества като Грал, те не биха пораснали до тези размери само за няколко поколения. Затова ще е било необходимо доста повече време, отколкото е необходимо на Водача на животновъдите да създаде онези дългокраки добичета.

Този проект явно е започнал преди около четиристотин Оборота. Г’нариш казва, че по негово време не е имало такива добичета. Ф’нор изведнъж осъзна, че Ф’лар намекваше и за други неща. Човекът не бе толкова сигурен, колкото изглеждаше за това, което говореше. И все пак, изтреблението на всички Нишки не бе ли изконната мисия на драконовите Ездачи? В Учебните Балади и Саги нямаше нито ред, който да намеква за нещо повече от защитата на Перн от страна на драконовите Ездачи, при преминаването на Червената Звезда. Нито намек за времето, когато всички Нишки ще бъдат унищожени.

— Не е ли възможно ние сега да живеем във време, в което крайната цел на хиляди Обороти внимателно планиране и развитие да е вече факт? — предположи Ф’лар. — Виж, не го ли потвърждават всички факти! Огромното население, изобретателността на Фандарел, откриването на онези стаи и съоръжения, ларвите… всичко…

— Освен едно — каза бавно Ф’нор и се намрази за това.

— Кое? — цялата разпаленост напусна гласа на Ф’лар и тази едничка дума бе изречена със студен дрезгав тон.

— Братко — започна Ф’нор и пое дълбоко дъх. — Ако драконовите Ездачи прочистят Червената Звезда от Нишките, то каква ще е тяхната мисия по-нататък?

Ф’лар, чието лице бе пребледняло и изпълнено с разочарование, се изправи на крака.

— Е, предполагам, че и за това имаш отговор — продължи Ф’нор неспособен да понесе разочарованието в озадачения поглед на природения си брат. — Така, къде е сега тази щипка с дългата дръжка, с която трябва да хвана Нишките?

Когато обсъдиха всички подробности и отхвърлиха всички други евентуални начини да се сдобият с Нишки, а също и как да запазят проекта си в тайна — за него знаеха само Лесса и Рамот — те се разделиха, като си дадоха дума, че ще се нахранят и ще си починат. Макар всеки от тях да бе сигурен, че другият няма да го направи.

Ако Ф’нор разбираше добре дързостта в този проект, то също пресмяташе пропуските и възможните грешки. А после осъзна, че пак не му бе останало време да обсъди онова нововъведение, което той самият желаеше да направи. (Все пак Кафяв да лети с Кралица е нещо далеч по-малко революционно, от идеята на Ф’лар да сложи край на вековното задължение на Уейровете). Ф’нор заслужаваше това. Доволен, че ще бъде просто най-обикновен полет, а не углавно престъпление, както би изглеждало някога, Ф’нор отиде да вземе щипката с дълга дръжка от помощничките на Манора.

Някой, вероятно Манора, бе почистил Уейра му по време на пребиваването му в Южния. Ф’нор бе благодарен за чистите меки кожи по леглата, изпраните и закърпени дрехи в раклата му и за излъсканите маси и столове. Кант избоботи, че някой бил измел пясъка от скалното му легло и сега нямало къде да си чеше корема. Ф’нор изпита съчувствие към него, докато се опъваше върху меките кожи на леглото. Белегът на ръката му го засърбя и той го почеса.

— За сърбяща козина трябва масло — каза Кант. — Дефектната козина се цепи в между.

— Я, млъквай! Имам кожа, а не козина!

Грал се появи в стаята и закръжи над гърдите му, а крилата й довяха хладен въздух пред лицето му. Тя бе изпълнена с любопитство, в което се долавяха оттенъци на тревога.

Той й се усмихна успокоително и нежно. Смръщените хълмчета около прекрасните й очи се отпуснаха и тя грациозно обходи жилището, а когато откри банята замънка от удоволствие. Той я чу как се плацика във водата и притвори очи. Нуждаеше се от почивка. Гледаше да не мисли за предстоящото изпитание следобед.

Ако ларвите наистина оживееха и ядяха Нишки, а Ф’лар успееше да убеди изплашените Лордове и Занаятчии да приемат това решение, тогава? Не бяха глупаци тези мъже! Щяха да разберат, че Перн вече не е зависим от драконовите Ездачи. Разбира се, те това и искаха. И какво, да му се не види, щяха да правят тогава драконовите Ездачи?! Лордовете Гроге, Сенгел, Несел, Мерон и Винсът щяха незабавно да спрат десятъка. Ф’нор не би възразил да учи нов занаят, но Ф’лар бе преотстъпил техния холд в Южния континент на Старовремците, така че къде Ездачите щяха да се занимават със земеделие и животновъдство? И каква стока щяха да разменят за продуктите на Занаятите?

Ф’лар едва ли си мислеше, че би могъл да се сдобри с Т’къл. Или пък… е, те не знаеха колко голям беше Южния континент. Отвъд пустините на запад и неизследваното море на изток може би имаше други гостоприемни земи. Дали Ф’лар знаеше повече, отколкото му каза?

Грал жалостиво изцвърча в ухото му. Тя се бе притиснала в коженото одеяло до рамото на мъжа, а златната й кожа блестеше от къпането. Той я погали, като се питаше, дали да не я намаже. Тя също растеше, но не с поразителната скорост, с която растяха Драконите в първите няколко седмици след Излюпването.

Е, мислите му безпокояха и нея, както и него самия.

— Кант?

Драконът спеше и това се стори някак странно успокоително за Ф’нор.

Той се настани удобно и притвори очи, решен да си почине. Тихите движения на Грал замряха и я усети да се свива между главата и рамото му. Почуди се какво ли прави сега Бреке във Високите Хълмове. Дали и нейния малък Бронзов трудно се адаптираше към живота в скален Уейр, както и Грал? Образът й изплува в съзнанието му. Но не такава, каквато я бе видял за последно — уплашена, разтревожена и мобилизирала цялата си воля, за да се справи с приготвянето на багажа, за което имаха толкова малко време, когато Т’къл връхлетя върху нищо неподозиращото селище. А си я представи такава, каквато бе след като се любиха нежна и кротка. Скоро щеше да си я вземе, само за себе си, защото тя прекалено много се беше раздала за другите. Сега сигурно спи, реши той, защото във Високите Хълмове все още беше нощ…

Но Бреке не спеше. Събудила се внезапно, по силата на навика и тя откри, че наоколо цареше абсолютната тъмнина на скалния Уейр. Огненият й гущер Бърд също се бе събудил и искрящите му очи бяха единствените светлинки в стаята. Той измънка неспокойно. Бреке го погали като се ослуша за Уайрънт, но Кралицата спеше дълбоко в каменното си легло.

Бреке се опита да заспи отново, но дори след като се застави да отпусне тялото си, установи, че е безполезно. Сега трябва да е часът на късната вахта тук във Високите Хълмове, но в Южния бе утро и тялото й все още бе настроено към този ритъм. Въздишайки се изправи и зауспокоява Бърд, който нервно се разшава. Той я придружи до ваната и охотно цопна в топлата вода, като използваше пяната от почистващите пясъци, за да се изкъпе и той. После почна да си оправя тоалета, кацнал на пейката и заиздава тихички звуци, които винаги я разсмиваха.

Донякъде бе хубаво да си станал и да се разтъпчеш без някой да ти се пречка. И без това я чакаше доста работа в новото й жилище. Трябваше да набележи най-належащите проблеми. Имаше съвсем малко прясна храна. Т’къл беше оставил само най-старите и мършави добичета, най-старите и паянтови мебели, а беше офейкал с повечето дрехи, дърва за огрев, кожи, всичкото вино. Също така бе попречил на Южняците да си вземат достатъчно от техните складове за да попълнят липсите си тук. О, ако имаха поне два часа повече на разположение тогава или някакво предупреждение…

Тя въздъхна. Очевидно Мерика е била по-лоша Стопанка и от Килара, защото Уейр Високите Хълмове бе ужасно занемарен. Холдовете, които даваха десятък на Високите Хълмове нямаше да искат да наваксат сега липсите. Може би един дискретен разговор с Ф’нор би бил от полза… Не, това предполага немарливост от нейна страна. Първо, ще опише това, което е останало, ще открие най-належащите нужди, ще види какво биха могли сами да си произведат… Бреке спря. Ще трябва да пригоди мисленето си към изцяло нов начин на живот. Живот, зависещ от щедростта на Холдовете. Защото в Южния имаха най-различни суровини. В бащината й Работилница винаги можеше да си изработиш каквото си поискаш, защото имаше всякакви подръчни материали, а ако няма такива или си ги добиваш или минаваш без тях.

— Едно е сигурно, че Килара няма да мине без някой неща! — измърмори Бреке. Тя си бе сложила ездачния костюм, защото бе по-топъл и щеше да й пречи по-малко ако трябва да се рови из складовите пещери.

Не харесваше онзи с мършавото лице — Лорд Мерон от Набол, а да си му задължен би било отвратително. Все трябва да има някаква алтернатива.

Уайрънт потрепна, когато Бреке мина покрай нея, а кожата й проблесна в тъмнината. Тя толкова дълбоко спеше, че Бреке дори не се спря да я погали по муцуната. Вчера Драконът доста бе поработил. Нима бе едва вчера?

Бърд самодоволно изцвърча, когато мина покрай Кралицата и Бреке се усмихна. Той беше един сладък досадник, прозрачен като водата от басейна. Ще трябва да провери дали Ранели беше права за езерото на Уейра. Старицата снощи се бе оплакала, че водата била мръсна и то нарочно замърсена от Т’къл.

Стресна се, когато излезе на свежия студен въздух и усети ледените иглички по лицето си. Погледна към стражевия Ездач до Звездните Камъни и заслиза бързо по стълбите към Ниските Пещери. Огньовете бяха угасени, но котлите с вода бяха все още топли. Тя си приготви клах, намери хляб и плодове за себе си и месо за Бърд.

Той вече не ядеше така варварски и не се тъпчеше до безсъзнание.

Като си взе нова кошничка със светилници, Бреке отиде в складовата част, за да започне огледа си. Бърд жизнерадостно я придружаваше като кацаше там, откъдето би могъл да наблюдава действията й.

Когато четири часа по-късно Уейра започна да се раздвижва, Бреке вече бе изпълнена с презрение за предишното домакинство, но значително облекчена от ресурсите, които се оказаха на разположение. Всъщност, бе подозирала, че най-хубавите платове и кожи без да броим вината са заминали на юг с низвергнатите.

Ала водата в езерото безспорно бе замърсена от домакинските отпадъци и щеше да се наложи да се пречиства. Нямаше да става за употреба поне още няколко дни. А и не разполагаха с нищо, в което да донесат вода от близките планински потоци. Глупаво е да се изпраща Дракон само за няколко ведра, каза тя на Т’бор и Килара.

— Ще взема бъчви от Набол — обяви Килара, веднага щом се съвзе от възмущението си от безогледните действия на Т’къл.

За Бреке беше ясно, че Т’бор не бе доволен от това разрешение, но си имаше и друга работа, вместо да се занимава с Килара. Поне, помисли си Бреке, тя прояви интерес към Уейра и към някои от задълженията си.

Така че, Килара излетя от Конуса, а златното тяло на Придет блестеше на ранното утринно слънце. Т’бор пък излетя с няколко ята, за да обходи района и да се запознае с местността, за да постави патрули и сигнални огньове на подходящите места. Бреке и Ванира, с помощта на Пилгра — единствената Стопанка на Уейр, която не бе напуснала Високите Хълмове, си разпределиха работата. Пратиха учениците от Уейра да изгребат водата от езерото и други за нови запаси прясна вода.

Погълната от броенето на чувалите с брашно, Бреке не чу първия вик на Уайрънт. Бърд беше този, който й отговори с уплашен крясък и закръжа около главата на Бреке, за да привлече вниманието й.

Когато Бреке се сля със съзнанието на Уайрънт, бе поразена от непоследователността на грубите й диви чувства. Чудейки се какво ли може да се е случило на една Кралица, която допреди малко спокойно си спеше, Бреке се втурна по коридора и в Ниската Пещера бе пресрещната от Пилгра, която широко бе ококорила очи от вълнение.

— Уайрънт е готова за брачен полет, Бреке. Повиках Ездачите! Тя е на път към Градините за Хранене. Знаеш какво да правиш, нали?

Бреке изгледа потресена момичето. Като в мъгла усети как Пилгра я дърпа към Конуса. Уайрънт пищеше, докато влизаше в Градината за Хранене. Ужасените добичета панически хукнаха да бягат, оплаквайки злочестината си и добавяйки своя принос към напрежението във въздуха.

— Хайде, Бреке! — извика Пилгра, като я буташе. — Не я оставяй да се тъпче! Няма да може да лети добре!

— Помогни ми! — замоли я Бреке.

Пилгра я разтърси:

— Разбира се, не ставай глупачка! Не трябва да има други Кралици наоколо сега. Бъди благодарна, че Килара е в Набол с Придет, защото Придет също е на път да се разгони.

И като за последно бутна Бреке, Пилгра се затича към собствената си Кралица.

Ранели изведнъж се оказа до Бреке, като ядосано пъдеше огнения гущер, който летеше над главите им.

— Махай се! Махай се! А, ти момиче, отивай при Кралицата си или не си никаква Стопанка на Уейр! Не я оставяй да се тъпче!

Изведнъж въздухът се изпълни с Дракони — Бронзовите се бяха върнали. Непосредствената близост на полета и необходимостта да пази Уайрънт стреснаха Бреке. Тя се затича към Градините за Хранене, усещайки надигащото се бучене на Бронзовите и сладострастното очакване на Кафявите, Сините и Зелените, които вече бяха накацали по терасите си, за да гледат събитието. Хората от Уейра изпълниха Конуса.

— Ф’нор! Ф’нор! Какво да правя? — изстена Бреке.

И после осъзна, че Уайрънт се бе нахвърлила върху едно добиче пищейки предизвикателно. Сега Кралицата и бе станала променена и неузнаваема, побесняла не само от желанието за кръв.

— Тя не трябва да се тъпче! — извика някой на Бреке. Друг здраво притисна ръцете й към тялото. — Не я оставай да се тъпче Бреке!

Но Бреке сега бе Уайрънт и усещаше неудържимо желание за сурово, топло месо, за вкуса на кръвта в устата си и топлината й в стомаха си. Тя не осъзнаваше какво става около нея. Нищо друго освен факта, че Уайрънт бе на път да лети и че тя Бреке е в плен на емоциите, жертва на похотта на Дракона си и че всичко това бе пълна противоположност на нещата, които бе приучена да почита и уважава.

Уайрънт вече бе изкормила първото добиче и Бреке се опита да я спре да не яде вдигащите пара черва. Бореше се и спечели, като овладя себе си и животното си, благодарение на любовния съюз между нея и Кралицата й. Когато Уайрънт се махна от окървавените вътрешности, Бреке за миг усети потните, горещи тела около себе си. Ужасена, тя погледна към кръга от бронзови Ездачи, които я бяха наобиколили, а лицата им бяха втренчени в сцената в Градината за Хранене. Съсредоточени, те излъчваха някаква чувственост, която бе преобразила иначе познатите им черти в странни и неузнаваеми.

— Бреке! Контролирай я! — извика дрезгаво някой в ухото й и стисна лакътя й болезнено.

Нещо не бе наред! Всичко това бе напълно погрешно! Абсолютно зло, изстена тя, а цялото й същество отчаяно копнееше за Ф’нор. Той беше казал, че ще дойде. Беше обещал, че само Кант ще лети с Уайрънт…

— Кант! Кант!

Уайрънт се опитваше да докопа гръкляна на добичето, не заради вкуса на кръвта, а заради желанието да разпори плътта му и да яде от нея.

Две същества воюваха помежду си, но накрая Бреке — объркана, смутена, разкъсвана от емоции също толкова яростно, колкото яростно бе разкъсвано и добичето — принуди Уайрънт да й се подчини. Но коя ли сила щеше да победи накрая? Тази на Уейра или тази на Занаята? Третата алтернатива, на която се надяваше Бреке, бе да дойде Ф’нор.

След четвъртото добиче, Уайрънт изглеждаше като нажежена. С един удивителен скок, тя се оказа в небето. Боботещи ревове закънтяха из Уейра, докато Бронзовите излитаха след нея, а повеят на крилата им вдигна прах и пясък и ги метна в лицата на наблюдаващите.

Бреке вече не съзнаваше нищо друго, освен действията на Кралицата си. Защото тя изведнъж се бе превърнала в Уайрънт, изпълнена с презрение към опитващите се да я достигнат Бронзови, докато тя летеше нагоре, на изток, високо над планината. Земята долу заприлича на черна пясъчна пустиня и само сините езера блестяха ослепителни на слънцето. Високо над облаците въздухът ставаше все по-рядък, но затова пък скоростта се увеличаваше.

И тогава от облаците под нея се появи друг Дракон. Кралица, така ярко златиста както и нея самата. Кралица? За да й прелъсти Драконите?

Пищяща от протест, Уайрънт се спусна към неканената гостенка с извадени нокти. Тялото й вече не се наслаждаваше на полета, а бе напрегнато за битка.

Тя се спусна, но натрапницата промени посоката си без усилие, извръщайки се толкова бързо, че успя да забие острите си нокти в незащитените хълбоци на Уайрънт, а младата Кралица не можа да избегне удара. Ранена, Уайрънт започна да пада, но бързо се съвзе и се гмурна в облаците. Бронзовите ги бяха настигнали и тръбяха панически. Те искаха любов. Искаха да ги спрат. Другата Кралица — това беше Придет — реши, че нападателката й си е отишла и изкусително призова Бронзовите.

Към унижението на Уайрънт се прибави и ярост. Тя изскочи от облаците и нададе предизвикателен зов.

А нейната съперница още беше там! Долу под Уайрънт! Младата Кралица прибра криле и се спусна, златното й тяло летеше с ужасяваща скорост. Атаката и беше толкова неочаквана, толкова бърза, че Придет не успя да избегне стълкновението във въздуха. Ноктите на Уайрънт се впиха в гърба й, и Придет се сгърчи, а крилата й бяха блокирани. Не можеше да се освободи. Двете Кралици започнаха да падат като Нишки, надолу към планината, придружавани от обезумелите тръбящи Бронзови.

С отчаяние породено от безумие и ярост, Придет силно се извъртя, за да се освободи и острите нокти на Уайрънт оставиха дълбоки бразди по протежение на гърба й. Но докато се усукваше, за да се изтръгне от хватката и се опитваше да набере височина, тя удари Уайрънт през едното й блестящо око.

Мъчителният писък на Уайрънт разцепи небето и в този миг във въздуха около тях се появиха други Кралици, които моментално се разделиха на групи — едната обгради Придет, другата Уайрънт.

Те неумолимо заградиха Уайрънт, принуждавайки я да отстъпи от Придет. Кръгът им като жива мрежа се затваряше все повече и повече около побеснялата и изтормозена от болка Кралица. Усещайки единствено, че е била лишена от отмъщение, Уайрънт видя един изход от кръга и като прибра криле се изплъзна изпод защитната мрежа. Отново се стрелна към другата група Кралици.

Опашката на Придет стърчеше и Уайрънт я захапа издърпвайки съперничката си от групата. Веднага след като останаха само двете, Уайрънт възседна по-старата Кралица и острите й нокти се впиха дълбоко в мускулите на крилете й, а челюстите й захапаха незащитения врат.

Те отново започнаха да падат надолу и Уайрънт не направи никакъв опит да спре това опасно спускане. Тя не можеше да види нищо, защото окото й бе ранено. Не обърна внимание на писъците на другите Кралици и на кръжащите около тях Бронзови. Тогава нещо силно я сграбчи за гърба и я задърпа нагоре.

Понеже не можеше да вижда с дясното си око, Уайрънт трябваше да разхлаби хватката си, за да се справи с този нов враг. Но когато се извърна тя съзря едно голямо златно тяло точно под Придет. А над нея самата — Кант! Кант? Тя изсъска възмутена от подлостта му, без да осъзнава, че той всъщност се опитваше да я спаси от сигурна смърт върху опасно близките остри планински върхове. Рамот също се опитваше да спре тяхното падане, подкрепяйки с тялото си Придет отдолу, а големите й крила едва убиваха скоростта.

Изведнъж Уайрънт усети как нечии зъби се сключиха около врата й съвсем близо до главната артерия. Предсмъртният й вик секна и тя започна да се бори за въздух.

Ранена от враг, предадена от приятели, Уайрънт отчаяно се прехвърли в между, повличайки със себе си и Придет, чийто челюсти се бяха впили до смърт в най-уязвимото й място.

Бронзовият гущер откри Ф’нор, когато той се канеше да се присъедини към ятата в западните ливади на Телгар. Кафявият Ездач така се изненада като видя малкия Бронзов в Бендън, толкова далеч от своята господарка, че в началото не успя да схване мислите на обезумялото създание.

Но Кант успя.

— Уайрънт се е разгонила!

Всички останали мисли бяха забравени и Ф’нор побягна с Кант към терасата. Грал се притисна към рамото му и толкова здраво усука опашката си около врата на Ф’нор, че той трябваше насила да я разхлаби. После пък Бърд не искаше да кацне и бяха изгубени ценни минути, докато Кант успее да успокои малкия Бронзов, че да може да се подчинява на заповеди. Когато Бърд най-после кацна, Кант толкова мощно затръби, че Мнемент се обади от терасата си, а Рамот изрева от Люпилните Градини. Без да мисли за ефекта от тяхното прибързано напускане или за необикновеното поведение на Кант, Ф’нор накара Дракона си да излети. С малката частица разум останала недокосната от емоциите се опитваше да прецени колко време е било нужно на мъничкия Бронзов да стигне до тук, колко време Уайрънт е вилняла в Градините за Хранене, преди да излети и кои Бронзови бяха сега във Високите Хълмове. Беше благодарен, че на Ф’лар не му бе останало време да обяви вседостъпните полети, защото щяха да присъстват животни срещу които Кант не би имал шанс.

Когато те се появиха в небето над Високите Хълмове, Ф’нор разбра, че най-лошите му страхове са се сбъднали. Градината за Хранене представляваше кървава гледка и нито една Кралица не се хранеше там. Нямаше Бронзови сред Драконите, които се бяха наредили в кръг по терасите на Уейра.

Без да чака команда Кант се заспуска със смайваща скорост към земята.

— Бърд знае къде е Уайрънт. Той ще ме заведе.

Малкият Бронзов скочи на врата на Кант и с острите си нокти здраво се захвана за него. Ф’нор се плъзна от раменете на Дракона, олюля се и се отдръпна от пътя му, така че Кафявият дракон отново да може да излети.

— Придет също се е разгонила! — мисълта и уплашения писък на Кафявия прозвучаха едновременно. От хълмовете другите Дракони му отговориха и тревожно протегнаха криле.

— Извикай Рамот! — викна Ф’нор мислено и на глас, а тялото му се бе парализирало от шока. — Извикай Рамот! Бронзови ездачи! Придет също се е разгонила!

Хората от Уейра наизскачаха от Ниските Пещери, а Ездачите се появиха на терасите си.

— Килара! Т’бор! Къде е Пилгра? Килара! Върина! — крещеше панически той и чувстваше, че се задушава от ужас. Хукна към Уейра на Бреке, като разблъскваше хората, които се тълпяха около него и искаха обяснение.

Придет се е разгонила! Как е могло да се случи? Дори най-тъпата Стопанка знае, че не трябва да държиш Кралица близо до Уейра по време на брачен полет на друга, освен, ако нямаше яйца, за които да се грижи. Как е могла Килара…?

— Т’бор!

Ф’нор изкачи стълбите и хукна по коридора така стремително, че ранената му ръка го заболя. Но поне болката прочисти главата му от паниката. Точно, когато се втурна в Уейра, ядосаният вик на Бреке го закова на място. Бронзовите ездачи се бяха събрали около нея и показваха признаци на прекъснат любовен полет.

— Какво прави тя тук? Как смее? — пищеше Бреке с глас пропит от страст и ярост. — Това са моите Дракони! Как смее тя! Ще я убия! — тирадата й прекъсна и тя нададе пронизителен писък от болка, после се преви надве и вдигна дясното си рамо, сякаш за да предпази главата си.

— Окото ми! Окото ми! Окото ми! — Бреке закри дясното си око, а тялото и се загърчи в несъзнателна и неконтролируема имитация на въздушния бой, на който мислено присъстваше.

— Ще я убия! Ще я убия! Не! Не! Тя не може да ми избяга! Махайте се! — Внезапно лицето на Бреке стана лукаво и цялото й тяло се заизвива чувствено.

Сега бронзовите Ездачи се промениха, вече не бяха изцяло във владение на странния умствен контакт със своите животни. Страх, съмнение, нерешителност и отчаяние се изписаха на лицата им. Някаква част от човешкото съзнание се бе възвърнала и се бореше с впечатленията на Драконите в прекъснатия любовен полет. Когато Т’бор протегна ръка към Бреке, в очите му се четеше човешки страх.

Но тя все още бе изцяло отдадена на Уайрънт и невероятния триумф на лицето й отразяваше успеха на Кралицата й да се измъкне от мрежата около нея и да изтегли и Придет.

— Придет също се е разгонила, Т’бор! Кралиците се бият! — извика Ф’нор.

Един Ездач започна да крещи, а писъкът му прекъсна връзката на други двама с Драконите им и те зашеметени се втренчиха в разкривеното тяло на Бреке.

— Не я докосвайте! — извика Ф’нор и се опита да попречи на Т’бор и другия мъж, запътили се към нея. Той се премести възможно най-близо до Бреке, но блуждаещите й очи не можеха да видят нито него, нито каквото и да е друго в Уейра.

После тя сякаш подскочи, а лявото й око се разшири от сатанинска радост, устните й оголиха зъбите й, захапали въображаемия враг, а тялото й дъгообразно се изви от усилие и напрежение.

Тя изведнъж изсъска и изви глава настрани, за да погледне през дясното си рамо, а на лицето й се изписа недоверие, ужас и омраза. Внезапно тялото й бе разтърсено от силна конвулсия. Тя отново изпищя, но този път това бе предсмъртен писък на невероятен ужас и силна агония. Едната й ръка се премести към гърлото й, а с другата заудря по невидимия нападател. Повдигна се на пръсти и се изпъна до краен предел. С вик, който приличаше повече на издихание тя се извъртя. В очите й отново надзърна душата на самата нея — на Бреке — изтерзана и ужасена. После клепачите й се отпуснаха, тялото й се олюля и тя припадна, а Ф’нор едва успя да я хване навреме.

Каменната настилка на Уейра сякаш ечеше от погребалната песен на Драконите.

— Т’бор, изпрати някой да доведе Манора! — извика дрезгаво Ф’нор, докато носеше Бреке към дивана. Тялото й беше толкова леко в ръцете му, сякаш всичката кръв е била изтеглена от него. Той здраво я притискаше към гърдите си с едната си ръка, а с другата затърси пулса на шията й. Усети го… съвсем слаб…

Но какво се бе случило? Как е позволила Килара на Придет да се доближи до Уайрънт?

— Загубихме и двете! — каза Т’бор докато залиташе из стаята и после се отпусна върху раклата с дрехи, като трепереше неудържимо.

— Къде е Килара? Къде е тя?

— Не зная. Излязох тази сутрин да назнача патрули. — Т’бор потърка лицето си. Шокът бе изтрил руменината от него. — Езерото беше замърсено…

Ф’нор струпа кожи около неподвижното тяло на Бреке. Задържа ръка на гърдите й и усети как те едва-едва се повдигаха.

— Ф’нор?!

Беше Кант, зова му бе толкова слаб и толкова жалостив, че Ездачът стисна очи от болката в гласа на Дракона.

Усети как някой стиска рамото му. Отвори очи, за да види съчувствието на лицето на Т’бор.

— Нищо повече не можеш да направиш за нея сега, Ф’нор.

— Тя ще иска да умре! Не й позволявай! — каза той. — Не оставяй Бреке да умре!

Кант беше на терасата, очите му бяха помътнели и той изтощено се полюляваше. Ф’нор обгърна сведената му глава с ръце, взаимната им скръб бе толкова силна, че всеки можеше да почувства болката им.

— Беше твърде късно. Придет се беше разгонила. Твърде близо до Уайрънт. Дори Кралиците не можаха да помогнат. Опитах се, Ф’нор, направих всичко възможно. Тя… тя падаше толкова бързо. А после се нахвърли върху мен. Те отидоха в между. Не можах да ги последвам там.

Дракон и ездач останаха неподвижни…

Лесса и Манора ги видяха, когато Рамот влезе в Конуса на Високите Хълмове. При рева на Кант, Рамот беше излязла от Люпилните Градини и високо зовеше ездачката си, за да иска обяснение за подобно поведение.

Но Ф’лар, смятайки че Кант е тръгнал да изпълнява поръчката му я бе успокоил, докато тя после не им каза, че Уайрънт се е разгонила. Рамот мигновено узна, когато и Придет се разгони и излетя към Набол чрез между, за да попречи на смъртоносната битка, ако може.

Веднага щом Уайрънт завлече Придет в между, Рамот се върна в Бендън за Лесса. Бендънските Дракони бяха започнали да оплакват загиналите Кралици, така че скоро целия Уейр узна за бедствието. Лесса се забави само докато Манора си събере лекарствата.

Когато те двете стигнаха терасата на Уейра на Бреке и видяха неподвижните опечалени хора, Лесса тревожно погледна към Манора. Имаше нещо опасно в подобна неподвижност.

— Те заедно ще преодолеят болката си. Сега са заедно повече от всякога — каза Манора с глас, който наподобяваше на груб шепот.

Тя тихо мина покрай тях, отпуснала рамене и привела глава, докато бързаше по коридора към Бреке.

— Рамот? — каза Лесса и погледна към Кралицата си застанала върху пясъците. Тя не се съмняваше в мъдрите думи на Манора, но да види Ф’нор толкова… толкова съсипан… това я бе разтърсило. Той толкова приличаше на Ф’лар…

Рамот тихо измънка и прибра крилата си. По терасите около Конуса, другите Дракони стояха оклюмали.

Когато Лесса влезе в Пещерата на Уейра, тя бързо извърна поглед от празната кушетка на Кралицата и после се спря на място. От трагедията бяха изминали едва няколко минути и деветте бронзови Ездачи все още бяха в жесток шок.

Както и би могло да се очаква, осъзна Лесса, с дълбоко съчувствие. Да изпиташ тръпката на любовния полет, а после тя да бъде заместена от болка и разочарование, задето си загубил две Кралици в едно и също време! Независимо дали един Бронзов е спечелил Кралицата в полета или не, съществуваше неуловима и дълбока привързаност между Кралицата и Бронзовите от Уейра й…

Обаче, заключи Лесса енергично, все някой в този помръкнал Уейр трябваше да е запазил част от разума си, за да бъде от полза. Лесса рязко прекъсна потока на мислите си. Та нали самата Бреке бе най-благонадеждния човек, а сега и тя…

Тя се извърна, за да потърси някакви успокоителни за Ездачите, когато дочу нечии забързани стъпки и запъхтяно дишане. Два зелени огнени гущера се спуснаха в Уейра, закръжаха и зацвърчаха развълнувано, а веднага след тях се появи тичешком едно младо момиче. То едва носеше една тежка табла и тъй като плачеше дъха му излизаше на пресекулки.

— О! — извика то като видя Лесса. Сподави хлипането си, опита се да се поклони и да забърше нос в рамото си едновременно.

— Е, ти си умно дете — каза живо Лесса, ала не без съчувствие. Тя хвана таблата от едната страна и помогна на момичето да я сложи на масата. — Силни питиета ли носиш? — попита тя и посочи към глинените бутилки без етикет.

— Всичко, което успях да намеря — изхлипа тя.

— Ето — и Лесса протегна към нея една полупълна чаша, като кимна към най-близкия Ездач. Но детето стоеше неподвижно и втренчено гледаше към завесата, лицето й бе изкривено от скръб, а сълзите незабелязано се стичаха по бузите й. Тя така яростно кършеше ръце, че чак кожата по ставите на пръстите й беше побеляла.

— Ти ли си Мирим?

Детето кимна без да отделя поглед от затворения вход. Зелените кръжаха над нея и притеснението на момичето се бе предало и на тях.

— Манора е при Бреке, Мирим.

— Но… тя ще умре. Ще умре. Казват, че ездачът също умира, когато умре Дракона му. Казват…

— Всички изобщо казват твърде много неща — започна Лесса и тогава Манора се появи на входа.

— Ще оживее. Сега сънят е най-доброто лекарство — тя пусна завесата да се затвори и погледна мъжете. — На тези тук също им трябва един хубав сън. Върнаха ли се Драконите им? Коя е тази? — Манора нежно докосна бузата на Мирим. — Мирим? Чух, че си имаш зелени гущери.

— Мирим бе достатъчно съобразителна да донесе напитки — каза Лесса и улови погледа на Манора.

— Бреке… Бреке би искала… — и момичето не можа да продължи.

— Бреке е здравомислещ човек — каза живо Манора и бутна в ръцете на Мирим една чаша, като й посочи един от Ездачите. — Сега ни помогни. Тези мъже имат нужда от помощта ни.

Като в мъгла, Мирим тръгна напред съвземайки се, когато бронзовият Ездач също не можа да хване чашата.

— Милейди — измърмори Манора. — Трябва ни Предводителят на Уейра. Иста и Телгар вероятно вече се бият с Нишките и…

— Тук съм — каза Ф’лар, застанал на входа на Уейра.

И също ще ударя една глътка. Студът от между е чак в костите ми.

— Тука си имаме достатъчно глупаци — възкликна Лесса, но лицето й се проясни когато го видя.

— Къде е Т’бор?

Манора посочи стаята на Бреке.

— Добре. Къде тогава е Килара? — студът от между беше и в гласа му.

До вечерта в деморализирания Уейр Високите Хълмове бе въдворен известен ред. Всички бронзови Дракони се бяха прибрали, бяха нахранени и бронзовите Ездачи се прибраха по Уейровете си със своите животни, достатъчно упоени, че да заспят.

Килара бе открита. Или по-скоро върната от зеления Ездач, назначен в Набол.

— Някой друг трябва да бъде назначен там — каза мъжът, а лицето му бе мрачно — само не аз и моята Зелена.

— Докладвай, моля те, С’горал! — кимна му Ф’лар с разбиране.

— Тя пристигна в Холда тази сутрин с някаква история, че езерото тук било замърсено и нямало бъчви в които да се донесе вода. Спомням си, че си помислих че Придет изглежда прекалено ярка, за да бъде извеждана от Уейра си. Изглеждаше и нервна, но понеже послушно застана при моята Зелена на хълма, аз отидох да уча онези холдъри как да се оправят с огнените си гущери. — С’горал очевидно не е бил от голяма полза за учениците си. — Тя се прибра с Наболския Лорд. По-късно видях гущерите им да се припичат на слънце на терасата пред спалнята на Лорда — той направи пауза, огледа слушателите си и придоби още по-мрачен вид. — Точно реших да си почина, когато моята Зелена извика. Съвсем сигурно бе, че имаше Дракони високо над нас. Разбрах, че това е любовен полет, не можеш да го сбъркаш. Тогава Придет започна да тръби. Следващото нещо, което си спомням е как тя се нахвърли върху най-хубавите животни на Набол. Изчаках малко, сигурен, че тя разбира какво става, но от нея нямаше ни следа и аз тръгнах да я търся. Телохранителите на Мерон стояха пред вратата — Лордът не искал да бъде безпокоен. Е, обезпокоих го. Възпрях го да върши това, което вършеше — а това което вършеше бе, че разстройваше Придет! Това плюс факта, че тя самата бе на път да се разгони и, че вижда любовен полет точно над нея, я е влудило. Не може така да се отнасяш с Дракона си! — и той поклати глава. — Нищо не можехме да сторим аз и моята Зелена, затова излетяхме за Уейр Форт да извикаме кралиците им. Но… — и той безпомощно разпери ръце.

— Постъпил си, както трябва, С’горал — каза му Ф’лар.

— Нищо друго не можех да сторя — настоя човекът сякаш не можеше да се отърси от чувството си за вина.

— Имали сме късмет, че изобщо си бил там — каза Лесса. — Можеше никога да не узнаем къде е била Килара.

— Искам да знам какво ще стане с нея… сега? — полузасраменото, полувиновно изражение на лицето на Ездача изчезна и той погледна сурово към тях.

— Не е ли достатъчна загубата на един Дракон? — стреснато попита Т’бор.

— И Бреке загуби Дракона си, — отвърна ядно С’горал — а тя е действала, както трябва!

— Нищо не може да се реши в състояние на афект, С’горал — каза Ф’лар и се изправи. — Не сме имали такива прецеденти… — той спря и се извърна към Д’рам и Г’нариш. — Поне не в нашето време.

— Нищо не трябва да се решава в състояние на афект — повтори Д’рам — но в нашето време са ставали такива инциденти — неочаквано той се изчерви. — По-добре да оставим няколко Бронзови тук, Ф’лар. Мъжете и животните на Високите Хълмове утре вероятно няма да са във форма. А при тези всекидневни Нишковалежи, нито един Уейр не може да си позволи да отслабва бдителността си. По каквито и да е причини!

Глава XIII

Вечерта в Уейр Форт: Шест дни по-късно

Робинтън бе изтощен. Умората, обхванала сърцето и съзнанието му не се разсея дори от тръпката, която Менестрелът обикновено изпитваше, когато яздеше Дракон. Всъщност, той би предпочел да не се налагаше да ходи в Уейр Форт тази вечер. През изминалите шест дни бе доста напрегнато. Всички реагираха различно на трагедията във Високите Хълмове. (Все от Високите Хълмове ли трябваше да идват най-заплетените проблеми на Перн?) До известна степен, Робинтън искаше наблюдението на Червената Звезда да се отложи, докато умовете и очите се прояснят и бъдат готови за това предизвикателство. И все пак, може би най-доброто решение бе този поход до Червената Звезда да се осъществи, колкото се може по-скоро… Нещо като успокоителна мярка срещу депресията, която бе последвала след смъртта на двете Кралици. Робинтън знаеше, че Ф’лар иска да докаже на Лордовете, че драконовите Ездачи наистина искрено желаят да прочистят небето от Нишките, но за първи път Водачът на менестрелите откри, че самият той няма мнение по въпроса. Не знаеше дали в този момент Ф’лар бе в състояние да вземе мъдро решение за подобна стъпка. Особено когато Бендънският Предводител още не се бе възстановил от раната, нанесена му от Т’рон. В момент, когато никой не бе сигурен и как Т’къл управлява Южния Уейр и дали въобще възнамерява да остане там, когато цял Перн бе зашеметен от битката и смъртта на двете Кралици, хората сега имаха достатъчно неща, над които да се замислят, имаха си достатъчно проблеми с Нишковалежите, възпрепятстващи сезонната работа на полето. Нека отложим походът до Червената Звезда за известно време.

В Уейр Форт пристигаха и други Дракони. Кафявият, който яздеше Робинтън се присъедини към тях. Щяха да кацнат върху Звездните Камъни, където Уонзър — стъкларя на Фандарел — бе монтирал далекогледния уред.

— Погледна ли през този апарат? — попита Робинтън кафявия Ездач.

— Аз? О, не, Майсторе! Всички това искат. Но смея да се надявам, че ще остане тук, докато дойде и моя ред.

— Уонзър за постоянно ли го е монтирал в Уейр Форт?

— Уредът бе открит в Уейр Форт — отвърна Ездачът леко оправдателно. — Форт е най-стария Уейр и П’зар смята, че уредът трябва да си остане във Форт. А и Водачът на ковачите е съгласен. Неговият човек Уонзър все повтаря, че имало основателна причина — нещо, свързано с височината, ъглите и разположението на планината на Уейр Форт. Не можах точно да разбера.

Нито пък аз, помисли си Робинтън. Но възнамеряваше да разбере. Беше се споразумял с Фандарел и Тери за обмяна на знания между Занаятите им. Перн безспорно бе загубил много от ценните си технологии, заради завистта между Занаятите. Винаги щом един майстор умре, преди да успее да предаде тайните на занаята си, жизненоважна информация изчезва безвъзвратно. Нито Робинтън, нито предшественикът му се бяха придържали към тази нелепа практика. Робинтън имаше петима старши менестрели, които знаеха всичко, което той самият знаеше. А за да е напълно сигурно, че тази информация ще бъде запазена, се обучаваха и трима обещаващи калфи.

Едно нещо е да пазиш опасните тайни, съвсем друго е да внимаваш да не изчезнат уменията на занаята.

Кафявият Дракон се приземи на скалното било на Уейр Форт и Робинтън се плъзна по мекото му рамо. Благодари на животното.

Кафявият подскочи на половин дължина от земята и се прехвърли от другата страна на скалата вътре в Конуса, за да направи място на останалите да кацнат.

По тесния парапет на билото бяха наредени светилници, очертаващи пътя до масивните Звездни Камъни, чиито черни силуети се открояваха на по-светлото нощно небе. Сред събралите се там, Робинтън различи огромната фигура на Водача на ковачите, крушообразната на Уонзър и крехката фигура на Лесса.

Върху най-голямата и най-равната скала от Звездните Камъни, Робинтън видя триножник, върху който бе монтиран далекогледният уред. В началото се разочарова от неговата елементарност — това беше просто един дебел объл цилиндър с една по-малка тръба, прикрепена към него. После той се развесели. Ковачът трябва доста да се е борил с желанието си да разглоби и този уред, за да проучи принципа на неговото устройство.

— Как си тази вечер, Робинтън? — попита Лесса, която се приближаваше към него протегнала ръка.

Той я пое и усети меката й кожа под мазолите на пръстите си.

— Мисля си, че семплите неща са най-ефикасни — отвърна той сдържано. Но не можа да издържи да не попита как е Бреке и усети как пръстите на Лесса трепнаха в неговите.

— Както може да се очаква в нейното положение. Ф’нор настоя да я доведем в неговия Уейр. Той е емоционално привързан към нея… и то не само от благодарност за нейните грижи към него, когато бе ранен. С него, Манора и Мирим, тя не остава сама.

— А… Килара?

Лесса изтегли ръката си от неговата.

— Живурка!

Робинтън не каза нищо и след малко Лесса продължи:

— Не бихме искали да загубим Бреке като жена от Уейра — тя направи пауза, а после добави малко по-рязко:

— След като сега вече е очевидно, че човек може да Впечати повече от веднъж, Бреке ще бъде представена като кандидат, когато Бендънските яйца се Люпят. Това ще бъде скоро.

— Предполагам, — каза Робинтън, внимателно подбирайки думите си — че не всеки ще одобри това отклонение от традициите.

Макар че не можеше да види лицето й в тъмното, усети погледа й върху себе си.

— Да, но този път, това няма да са Старовремците. Така си мисля, защото те са сигурни, че тя няма да може повторно да Впечати и затова са безразлични.

— Кой тогава?

— Ф’нор и Манора са абсолютно против.

— А Бреке?

Лесса нетърпеливо изсумтя:

— Бреке нищо не казва. Дори не си отваря очите. Не е възможно да спи през цялото време. А и гущерите и Драконите ни казват, че е будна. Виж сега — и раздразнението на Лесса макар добре овладяно му показа, че тя бе разтревожена за Бреке повече отколкото би признала дори пред себе си. — Бреке е също като мен — може да чува всеки Дракон. Тя е единствената жена, освен мен, която може да го прави. А и Драконите също я чуват.

Лесса неспокойно се размърда и Робинтън видя как фините й бели ръце се триеха о бедрата й от вълнение.

— Навярно това би било преимущество, ако тя е предразположена към самоубийство.

— Бреке не е… осъзната самоубийца. Тя е със занаятчийски произход, нали знаеш — каза Лесса с равен, неодобрителен тон.

— Не, не знаех — промърмори Робинтън насърчително след кратка пауза. Той знаеше, че на Лесса никога не би й минала през ум мисълта за самоубийство при подобни обстоятелства и се учуди какво общо имаше произходът на Бреке със склонността към самоубийство.

— Това й е проблемът! Тя не може целенасочено да търси смъртта, затова просто си лежи. Изпитвам невероятно желание. — Лесса сви юмруци — да я ударя, ощипя или плесна, каквото и да е, само да изтръгна някакъв отговор от нея. В края на краищата това не е краят на света. Тя може да чува другите Дракони и не е лишена от контакта с Драконовия вид, както Литол.

— Но й трябва време, за да се възстанови от шока…

— Знам, знам! — ядно рече Лесса — но нямаме време. Не можем да я накараме да разбере, че е по-добре да върши нещо…

— Лесса…

— Стига с това „Лесса“, Робинтън! — от отражението ми светилниците, очите на жената проблеснаха гневно.

— Ф’нор е оглупял като ученик. Манора не е на себе си от тревога и за двамата. Мирим през повечето време реве, което пък разстройва трите й гущера, а това пък разстройва всички бебета и ученици в Уейра. А на всичкото отгоре и Ф’лар…

— Ф’лар? — Робинтън се приведе към нея, така че друг да не може да чуе отговора й.

— Има треска. Въобще не трябваше да идва във Високите Хълмове с тази отворена рана. Знаеш какво става с раните от студа в между!

— Надявах се, че тази вечер ще бъде тук!

Лесса кисело се засмя:

— Прибавих му приспивателно към клаха без да ме види.

Робинтън тихо изхихика:

— Обзалагам се, че си го натъпкала с упойваща билка.

— Сложих от нея и на раната.

— Той е силен мъж, Лесса, ще се оправи.

— Ами, да се оправя тогава… Ех, ако Ф’нор… — и Лесса спря.

— Държа се като уерска птица, нали? — тя въздъхна и се усмихна на Робинтън.

— Ни най-малко, скъпа Лесса, уверявам те. Обаче, Бендън днес е добре представен тук. — И той ниско й се поклони и макар тя да отмина този жест със свиване на рамене, това поне я накара да се усмихне. — Всъщност — продължи той — аз съм някак си облекчен от това, че Ф’лар не е тук, за да роптае срещу всичко, което му пречи да унищожи напълно Нишките, виждащи се през онзи уред.

— Съвсем вярно. — Робинтън долови напрежението гласа й. — Не съм сигурна…

Тя не довърши изречението си и се извърна толкова бързо да види кой Дракон каца, че Робинтън бе сигурен, че тя не одобрява намерението на Ф’лар да предприеме поход до Червената Звезда.

Внезапно жената настръхна и рязко си пое дъх.

— Мерон? Какво си мисли, че прави тук?

— Спокойно, Лесса. И аз не го харесвам повече от теб, но по-добре да го държим под око, ако разбираш какво искам да кажа.

— Но той няма никакво влияние върху другите Лордове…

Робинтън дрезгаво се изсмя:

— Скъпа моя Стопанко, като се има предвид влиянието му сред други, на него не му е необходима подкрепата на Лордовете.

Робинтън искрено се учуди от наглостта на човека да се появява на публично място едва шест дни след като са умрели две драконови Кралици, за чиято смърт и той имаше вина.

Лордът на Набол закрачи надменно към насъбралите се, бронзовият огнен гущер бе кацнал на ръката му, разперил криле, сякаш му бе трудно да поддържа равновесие. Малкото създание започна да съска, когато усети враждебността насочена към Мерон.

— А това… тази глупава тръба ще да е невероятният инструмент, който ще ни покаже Червената Звезда?! — попита сурово Мерон.

— Не я пипайте, умолявам ви! — Уонзър изскочи напред, пресрещайки Мерон.

— Какво рече? — съскането на гущера бе не по-малко заплашително от гласа на Мерон. Фините черти на Лорда се разкривиха от негодувание, а от играта на сенките, лицето му изглеждаше още по-злобно.

Фандарел изплува от мрака и застана до своя човек:

— Инструментът е нагласен за наблюдение. Ако се размести, ще отиде на вятъра неколкочасовата работа по монтирането му.

— Щом е нагласен за наблюдение, нека наблюдаваме! — каза Набол и след като войнствено огледа насъбралите се, той мина покрай Уонзър. — Е? Какво се прави сега с това нещо?

Уонзър въпросително погледна към едрия Ковач, който го освободи от задълженията му с леко кимване. Стъкларят признателно се оттегли и остави Фандарел да се заеме с Лорда. С два мазолести пръста Ковачът внимателно попипа кръглата издутина на върха на по-малкия цилиндър.

— Това е окулярът. Доближете си окото до него — каза той на Мерон.

Липсата на учтиво обръщение не убягна на Лорда. Той несъмнено изпита желание да се тросне на Ковача. Ако Уонзър му бе говорил така, той не би се поколебал и секунда, помисли си Робинтън.

Устните на Мерон се разтеглиха в подигравателна усмивка и с леко надута походка той се приближи до далекогледа. Приведе се към него, постави окото си на окуляра, а после рязко отскочи назад. За миг лицето му изглеждаше ужасено. После той неловко се засмя и погледна отново, този път по̀ за дълго. Дори прекалено дълго, според Робинтън.

— Ако образът е неясен, Лорд Мерон… — започна колебливо Уонзър.

— Млъквай! — и като нетърпеливо му махна с ръка, Мерон продължи да наднича през инструмента.

— Достатъчно вече, Мерон! — каза Лорд Гроге от Форт, когато другите неспокойно се разшаваха. — Ти гледа достатъчно. Отдръпни се, нека и други погледнат.

Мерон високомерно изгледа Гроге и после отново погледна през окуляра.

— Много интересно. Много интересно — каза той мазно.

— Това вече е прекалено, Мерон! — каза Лесса и се упъти към инструмента. — Човек не бива да злоупотребява с привилегиите си.

Той я изгледа, както се гледа паразит — студено и с насмешка:

— Кое точно е прекалено… — от устата му титлата й прозвуча като груб епитет. Всъщност позата му издаваше толкова безочлива фамилиарност, че Робинтън усети как стиска юмруците си. Изпита непреодолимото желание да изтрие този поглед от лицето на Мерон, като пътьом му смени и физиономията.

Обаче Водачът на ковачите реагира по-бързо. Двете му големи ръце притиснаха ръцете на Мерон към тялото му и с едно движение Фандарел повдигна Лорда във въздуха, а краката на мъжа подритваха на цяла Драконова стъпка над земята. След това Ковачът го понесе към края на площадката. После така го стовари на земята, че онзи уплашен изохка от болка и залитна преди да успее да запази равновесието си. Малкият гущер пронизително изписка над главата му.

— Милейди. — Водачът на ковачите се поклони на Лесса и й посочи най-любезно да заеме мястото си пред уреда.

Лесса трябваше да се повдигне на пръсти, за да достигне окуляра. Щеше й се някой да бе взел предвид факта, че не всички наблюдатели ще са високи. В мига, в който образът на Червената Звезда достигна съзнанието й, всякакви тривиални чувства като яд или раздразнение се изпариха. Ето я Червената Звезда — толкова близо, че може да я докосне с ръка. Тя плуваше в тъмното небе многоцветна като детско мигси. Странните розово-бели масиви трябва да са облаците. Странно е да се приеме, че Червената Звезда би могла да има облаци — също като Перн! Там, където облачната маса бе разкъсана се виждаха сиви петна, просветващи с метален блясък. Двата края на леко яйцевидната планета бяха съвсем бели и нямаха облачна обвивка. Също като големите ледени шапки в северните райони на Перн. По-тъмни петна се виждаха между сивите масиви. Земя ли бе това или морета?

Лесса неволно отмести глава, за да погледне към червеното кълбо в нощното небе, което толкова приличаше на детска играчка посредством магията на далекогледния уред. После, преди някой да реши, че тя е отстъпила от инструмента, отново погледна през окуляра. Невероятно! Тревожно! Ако сивите петна са земя… дали ще е възможно да се прочистят от Нишките? Ако ли пък по-тъмните са земя…

Обезпокоена, тя изведнъж силно пожела някой друг да се приближи толкова близо до този древен враг и отстъпи назад.

Лорд Гроге важно пристъпи:

— Сангел, ако обичаш!

Как може Лордът на Форт, помисли си Лесса, да се прави на домакин, когато П’зар, в края на краищата, бе действащ Предводител на Форт. Не бе достатъчно нахален да упражни правата си? На Лесса й се щеше Ф’лар да можеше да присъства тук тази вечер. Е, вероятно П’зар просто бе дипломатичен с Лорда на Форт. И все пак Лорд Гроге трябваше да се държи…

Тя отстъпи… явно уплашена… към Робинтън, чието присъствие винаги я успокояваше. Той също бе нетърпелив да погледне, но продължаваше да чака. Гроге, естествено, ще даде предимство на другите Лордове пред един менестрел, пък бил той и Водачът на менестрелите на Перн.

— Ще ми се онзи да си иде — каза Лесса и косо погледна към Мерон. Наболезиецът не проявяваше желание отново да се присъедини към групата, от която така скоропостижно бе пропъден.

Това му досадно упорство да присъства там, където явно не е желан, само увеличаваше тревогата на Лесса, обзела я при вида на Червената Звезда.

Защо трябваше да изглежда така… така безобидна? Защо трябваше да има облаци? Трябваше да е различна! Как точно, Лесса не знаеше, но трябваше да изглежда… да изглежда зловещо. А не изглеждаше зловещо. И тъкмо това я правеше по-ужасяваща от всякога.

— Нищо не виждам — оплака се Сангел от Бол.

— Един момент, сър. — Уонзър се приближи и започна да върти едно малко копче. — Кажете ми, когато образът се избистри.

— Какво се очаква от мен да видя? — попита ядно Сангел. — Тук не се вижда нищо освен едно ярко… ааа! Ооо! — Сангел се отдръпна от окуляра, сякаш Нишки го опариха. Но се върна на мястото си преди Гроге да успее да извика друг Лорд.

Лесса се почувства някак облекчена и изпита леко самодоволство от реакцията на Сангел. Щом безстрашните Лордове също бяха подвластни на видяното, може би…

— Защо блести? Откъде се взима тая светлина? Тук е тъмно! — бръщолевеше Лордът на Бол.

— Слънцето я осветява, милорд — отговори Фандарел, а сухият му глас сведе чудото до най-обикновено явление.

— Че как е възможно? — запротестира Сангел. — Сега слънцето е от другата й страна. И децата знаят това.

— Разбира се, но ние не наблюдаваме Звездата оттам. Ние сега сме под нея, в небето, така че слънчевата светлина стига до нея директно.

Сангел, изглежда, също не искаше да остави уреда.

— Достатъчно, Сангел — сопна му се Гроге. — Дай възможност и на Отерел.

— Но аз едва погледнах, а имаше и проблем с нагласяването на механизма — оплака се Сангел. Отерел свирепо го загледа, а Гроге започна да го избутва встрани и той неохотно се отмести.

— Нека Ви наглася фокуса, Лорд Отерел — промърмори учтиво Уонзър.

— Да, нагласи го. Не съм полусляп като Сангел — каза Лордът на Тилек.

— Сега погледнете оттук, Отерел…

— Смайващо, нали, Лорд Сангел? — каза Лесса, като се чудеше какво прикриваше той с тези празни приказки.

Лордът ядно се покашля, но очите му бяха неспокойни и той се намръщи.

— Не бих казал, че е смайващо, но все пак, аз едва погледнах.

— Имаше цяла вечер, Лорд Сангел.

Човекът потрепери и се загърна по-плътно в мантията си, въпреки че времето бе приятно хладно за настъпващата пролет.

— Не е нищо повече от едно детско мигси — възкликна Лордът на Тилек. — Мъгляво е. Така ли трябва да бъде? — той отмести поглед от окуляра и погледна към Лесса.

— Не, милорд — каза Уонзър. — Трябва да бъде ярко и ясно, така че да могат добре да се видят облачните образувания.

— Откъде знаеш? — попита сухо Сангел.

— Уонзър нагласи инструмента за тазвечерното наблюдение — изтъкна Фандарел.

— Облаци ли? — попита Тилек. — Да, виждам ги. По кое е сушата — тъмното нещо или сивото?

— Още не знаем — каза му Фандарел.

— Земните масиви не изглеждат така, както когато човек ги гледа летейки с Дракон — каза П’зар, Предводителят на Форт, проговаряйки за първи път.

— Всички обекти гледани от далеч по-голямо разстояние се променят дори повече — каза Уонзър със сухия тон на човек, който знае какво говори. — Например, самите планини на Форт, които са около нас се променят драстично, гледани от възвишенията на Руат или равнините на Кром.

— Тогава това тъмното нещо е суша? — Лорд Отерел се мъчеше да прикрие вълнението си. Обезкуражен е, помисли си Лесса. Тилекският Лорд трябва да се е надявал да ускори похода до Червената Звезда.

— За това не сме сигурни — отвърна Уонзър, но тонът му остана все така авторитетен. Той все повече и повече се харесваше на Лесса. Един мъж не трябва да се бои да си признае, когато не знае нещо. Една жена също.

Лордът на Тилек не искаше да остави инструмента. Може би, защото се надяваше, помисли си Лесса, че ако гледа достатъчно дълго, ще открие сносен аргумент за предприемането на похода.

Тилек най-после взе под внимание острите забележки на Несел от Кром и се отмести.

— Как мислиш, кое е сушата, Сангел? И наистина ли видя нещо?

— Разбира се, че видях. Видях облаците така ясно, както те виждам в момента.

Отерел от Тилек презрително изсумтя:

— Което не е кой знае какво, като се има предвид колко е тъмно тук.

— Видях това, което и ти, Отерел. Сиви масиви, черни масиви и облаци. Звезда да има облаци! Нещо не се връзва! Перн има облаци!

Лесса бързо прикри смеха, като се закашля при възмущението на Лорда, но улови веселия поглед на Менестрела и се зачуди каква би била неговата реакция, ако види Червената Звезда. За или против този поход щеше да бъде той? И чие становище искаше тя Робинтън да подкрепи?

— Да, Перн има облаци — говореше Отерел някак изненадан от това откритие. — И щом Перн има облаци и повече вода, отколкото суша, значи така ще бъде и на Червената Звезда…

— Не можеш да си сигурен — противопостави му се Сангел.

— Трябва да има начин да се различи сушата от водата — продължи Отерел, без да обръща внимание на Лорда на Бол. — Нека погледна още веднъж, Несел — каза той, като изблъска Лорда на Кром.

— Ей, чакай малко, Тилек! — и Несел собственически постави ръка на инструмента. Когато Тилек го блъсна, триножникът се разклати и уредът се завъртя в друга посока.

— Виж какво направи! — извика Отерел. — Аз само исках да видя дали ще може да се различи сушата от водата.

Уонзър се опита да мине между двамата Лордове, така че да нагласи скъпоценния си инструмент.

— Не ми е минал реда — оплака се Несел, като не искаше да отстъпи от уреда.

— Нищо няма да видите, Лорд Несел, ако Уонзър не получи възможността отново да хване на фокус Червената Звезда — каза Фандарел и любезно посочи на Лорда на Кром да отстъпи.

— Глупав си като уерова птица, Несел — каза Лорд Гроге, като го дръпна настрана и махна на Уонзър да мине.

— Тилек е глупак.

— Видях достатъчно, за да разбера, че тъмното е по-малко от сивото — оправда се Отерел. — Перн има повече вода, отколкото суша. Така е и на Червената Звезда.

— От един поглед можеш да кажеш толкова много, Отерел? — злобно провлачи Мерон от сянката, в която беше застанал и това обърка всички.

Лесса надменно се отдръпна, когато той бавно се придвижи към тях, галейки собственически бронзовия си гущер. Лесса се удиви, че малкото създание мънкаше от удоволствие.

— Ще са нужни много наблюдения от много очи — басово избоботи Фандарел — преди да можем да кажем с абсолютна сигурност как изглежда Червената Звезда. Една обща прилика не е достатъчна. Ни най-малко.

— О, наистина, вярно е — подкрепи Уонзър своя Майстор, а очите му не се отделяха от окуляра, докато той бавно въртеше уреда из нощното небе.

— Защо се бавиш толкова? — ядосано попита Несел от Кром. — Ето я Звездата. Всички можем да я видим с просто око.

— А дали ще можеш да видиш онова зелено камъче, което си изпуснал вчера по обяд в пясъците на Игън? — попита Робинтън.

— А, открих я! — извика Уонзър. — Несел скочи напред и протегна ръце към тръбата. После, обаче, рязко дръпна ръката си като си спомни какво би могло да причини едно неразумно движение. С две ръце скръстени на гърба той отново погледна Червената Звезда.

Несел, обаче, не остана дълго при уреда. Когато Отерел излезе напред, Менестрелът се оказа по-бърз от него.

— Сега е мой ред, смятам аз, след като всичките Лордове гледаха по веднъж.

— Напълно вярно — каза високо Сангел, като свирепо гледаше Отерел.

Лесса внимателно наблюдаваше Менестрела и видя как широките му рамене потрепнаха, когато той усети въздействието на тази първа среща отблизо с техния древен враг. Не се застоя дълго или Лесса може би се лъжеше, но той бавно се изправи и замислено погледна към Червената Звезда в тъмното небе над тях.

— Е, Менестреле? — попита презрително Мерон. — Нали имаш готов отговор за всеки случай!

Робинтън изгледа Наболезиеца по-дълго отколкото бе гледал Червената Звезда.

— Мисля, че е по-разумно тя да си остане там, а ние тук.

— Ха! Така си и мислех! — Мерон се хилеше и гадно ликуваше.

— Не знаех, че си мислил — отбеляза спокойно Робинтън.

— Какво имаш пред вид, Мерон? — попита Лесса с опасно напрежение в гласа — като казваш, че така си си мислил?

— Е, би трябвало да е очевидно. — Лордът на Набол не бе променил отношението си към нея, след първото оскърбително обръщение.

— Менестрелът постъпва така, както Бендън му нареди. А след като Бендън хич и не мисли да ходи до източника, за да унищожи Нишките…

— И откъде знаеш това? — попита студено Лесса.

— Освен това, Лорд Набол, на какво основание базираш твърдението си, че Менестрелът на Перн върши каквото му нареди Уейр Бендън? Защото аз настоявам или да докажеш това обвинение незабавно или да го оттеглиш! — ръката на Робинтън бе върху поясния му нож.

Бронзовият гущер на ръката на Мерон започна да съска и тревожно протегна крехките си крилца. Лордът на Набол се задоволи с една хитра самонадеяна усмивка, докато надменно продължаваше да гали гущера си.

— Говори, Мерон! — настоя Отерел.

— Ама то е очевидно. Навярно всички сте забелязали… — отвърна Мерон с пресилена любезност и се престори на изненадан на тъпотата на останалите. — Той питае безнадеждна страст към… Бендънската Стопанка.

За момент Лесса се втренчи потресена в него. Истина бе, че тя се възхищаваше от Робинтън и го уважаваше. Предполагаше, че държи на него. Винаги се радваше да го види и никога не си бе правила труда да го крие…, но Мерон бе луд. Опитваше се да подкопае авторитета на Драконовите Ездачи пред хората, с абсурдни и гадни слухове. Първо Килара, а сега…

И все пак слабостта на Килара и нейния промискуитет[3], всеобщото становище на холдъри и занаятчии за обичаите на Уейровете — всичко това правеше неговото обвинение да звучи почти приемливо…

Сърдечният смях на Робинтън я стресна. И също така изтри усмивката от лицето на Набол.

— Бендънската Стопанка не ме привлича и наполовина толкова, колкото Бендънските вина!

По лицата на околните се изписа такова голямо облекчение, че на Лесса й бе дадено да разбере по най-лошия начин, че Лордовете почти бяха повярвали на оскърбителното обвинение на Мерон. Ако Робинтън не бе отговорил така, и ако тя бе започнала да протестира срещу това обвинение… Тя се усмихна, защото също знаеше за склонността на Водача на Менестрелите към виното и особено към Бендънското. Въобще това бе обществено достояние и звучеше доста по-правдоподобно от клеветата на Мерон. Насмешката е по-добра защита от истината.

— Освен това, — продължи Менестрелът, — водачът на Менестрелите на Перн така или иначе няма мнение за Червената Звезда, нито дори стих. Защото това… това… детско мигси го плаши толкова, че устата му пресъхва и у него се надига копнеж за Бендънско вино точно сега — в неограничени количества — в гласа на Робинтън сега нямаше и най-малката следа от насмешка. — Аз съм изцяло отдаден на историята и разказите за нашия възлюбен Перн, изпял съм твърде много балади за злото на Червената Звезда, за да искам да се доближавам въобще до нея. Дори това — и той посочи далекогледния уред — я приближи прекалено близо до мен. Но хората, които трябва да се бият с Нишките ден след ден, Оборот след Оборот, може би ще погледнат към нея с по-малък страх, отколкото бедния Менестрел. А сега, Мерон — Лорде на Набол — можеш да заложиш всяка нива, кошара или Холд на твоите земи, че Драконовите Ездачи от всеки Уейр биха искали да се освободят от задължението си да ви пазят кожите от Нишките… дори ако за това трябва да изтрият Нишките от всеки квадратен метър на тази Звезда — страстта в гласа на Менестрела накара Мерон да отстъпи назад и да плесне с ръка развълнувания си огнен гущер. — Как може ти, всички вие — и укора на Менестрела се стовари еднакво върху останалите четирима Лордове — да се съмнявате, че Драконовите Ездачи не биха били така облекчени, както вас да видят края на вековното си посвещение за вашата сигурност, да не се налага да ви бранят от Нишките ежедневно. Вие — Гроге, Сангел, Несел, Отерел, всички вие трябваше да сте разбрали това досега. А на всичкото отгоре сте си имали работа и с Т’къл и с Т’рон.

— На всички ви е ясно какво правят Нишките с човека. И знаете какво става, когато умре Дракон. Или и това трябва да ви напомням? Наистина ли смятате, че Драконовите Ездачи биха искали нещата да продължат постарому — в тези условия? Каква полза ще извлекат от това? Не голяма! Не голяма! Раните, които те понасят струват ли колкото няколко торби зърно или един нож от Ковача? Дали смъртта на един Дракон би могла да се компенсира със стоки или с мършави добичета?

— Щом е имало инструменти, които позволяват на човек да наблюдава тая дреболия на небето с немощните си очи, защо още имаме Нишки? И дали е само въпрос на определяне на координати и на едно по-дълго пътуване? Възможно ли е Драконовите Ездачи да са се опитвали и преди? И да са се провалили, защото тези сиви масиви, които виждаме толкова ясно, може да не са вода или суша, а неизмеримо количество Нишки — горещи и сгърчени — чийто най-горен слой по силата на някакво загадъчно явление, в даден момент да се отделя и да пада върху нас? Възможно ли е макар да има облаци, те да не се състоят от водни пари, както тези на Перн, а от нещо смъртоносно, далеч по-опасно за нас, отколкото Нишките? Можем ли да сме сигурни, че няма да открием костите на отдавна загубени Дракони и Ездачи някъде из тъмните петна на тази планета?

Има толкова много неща, които ние не знаем затова мисля, че е по-разумно да запазим това разстояние помежду ни! Но мисля, че времето на мъдростта е отминало и сега ние ще трябва да разчитаме на лудостта на смелите и да се надяваме, че такива действия ще удовлетворят и тях и нас! Защото аз мисля, — и Менестрелът бавно се извърна към Лесса — макар сърцето да ме боли и да ме е страх до смърт, че Драконовите Ездачи на Перн все пак ще отидат до Червената Звезда.

— Такова е и намерението на Ф’лар — каза Лесса със силен глас, в който се усещаха метални нотки. Главата и бе вдигната, а раменете изправени. За разлика от Менестрела тя не би могла да признае страха си дори пред себе си.

— Да — избоботи Фандарел и бавно закима с глава — той сам нареди, аз и Уонзър да направим редица наблюдения на Червената Звезда, така че да може да бъде организиран поход, колкото е възможно по-скоро.

— И колко време ще трябва да чакаме този поход да се състои? — попита Мерон, сякаш думите на Менестрела въобще не бяха изричани.

— Хайде стига, човече, да не би да очакваш някой да ти даде дата или точен час? — попита Гроге.

— Та Уейр Бендън е толкова сведущ в определянето на часове, дати и графици, нали? — отговори Мерон толкова мазно, че на Лесса й се щеше да издере лицето му.

— Но пък ти спасява добивите и печалбите, Набол? — вметна Отерел.

— И все пак някаква представа, Стопанко? — попита Сангел загрижено Лесса.

— Трябва да завършим наблюденията си — нервно се обади Уонзър. — Би било безумие… лудост… докато не изследваме цялата Червената Звезда и не скицираме отделните масиви. И не разберем колко често облачността ги покрива. О, ще е необходимо да се направят доста предварителни изследвания. А после, известни предпазни…

— Разбирам! — прекъсна го Мерон.

Този нямаше ли да престане да се усмихва? И все пак, помисли си Лесса, иронията му можеше да заработи в тяхна полза.

— Това би могло да бъде един доживотен проект — продължи той.

— Не и доколкото познавам Ф’лар — рече сухо Менестрелът. — Наскоро си мислих, че Бендънският Предводител приема тези последни капризи на Нишките — нашата древна заплаха — като лична обида, след като е вярвал, че валежите са прилежно описани по време и място.

В тона на Менестрела имаше толкова добродушна насмешка, че Отерел от Тилек изсумтя. Лорд Гроге изглеждаше замислен, вероятно още не се бе съвзел от укорите на Ф’лар онзи ден.

— Лична обида за Бендън? — попита слисан Сангел. — Но от Обороти насам няма отклонения в тези графици. Аз самият съм ги използвал и доскоро в тях нямаше грешки.

Мерон тропна с крак, преструвките му изчезнаха:

— Вие всички сте глупаци! Оставихте Менестрела да ви омае със сладки приказки. Никога няма да видим края на Нишките. Нито сега, нито в бъдеще. И ще си плащаме десятък на безотговорните Уейрове и ще зависим от Драконовите Ездачи и жените им, докато тази планета се върти около слънцето. И нито един от вас, велики Лордове, няма куража да ускори този поход. Не ни трябват Драконовите Ездачи. Не ни трябват. Имаме си огнени гущери, които ядат Нишки…

— Тогава да уведомя ли Т’бор от Уейра Високите Хълмове да не слага повече патрули в Набол? Сигурна съм, че той ще бъде облекчен — попита сладко Лесса.

Наболезийският Лорд й хвърли поглед на най-искрена омраза. Огненият му гущер се напрегна и изсъска готов да нападне. Един-едничък звук от Рамот почти проглуши ушите на всички. Огненият гущер изчезна с писък. Сподавяйки ругатните си, Мерон хукна по осветената пътечка към мястото за кацане, като сипкаво зовеше за Дракона си. Зелената му се появи толкова бързо, че Лесса бе сигурна че Рамот я бе извикала, дори след като бе предупредила малкия гущер да не напада Лесса.

— Няма да нареждате на Т’бор да спре патрулите в Набол, нали? — попита Несел от Кром. — В края на краищата моите земи граничат с неговите…

— Лорд Несел — започна Лесса с намерението да го успокои, че тя няма такива правомощия първо и второ…

— Лорд Несел — повтори тя и му се усмихна — вие видяхте, че Лорда на Набол в края на краищата не го пожела. Въпреки че… — и тя драматично въздъхна — ние доста пъти сме били изкушавани да го накажем за вината му за смъртта на двете Драконови кралици — тя окуражително се усмихна. — Но има стотици невинни хора по неговите земи и по земите, граничещи с тях, които не можем да позволим да страдат заради неговото… неговото… как да се изразя… неговото неразумно поведение.

— Което ми напомни да попитам — каза Гроге като припряно си прочисти гърлото — какво бе направено с онази… онази жена Килара?

— Нищо — каза Лесса с твърд равен глас, като вярваше, че така ще сложи точка на въпроса.

— Нищо ли? — Гроге бе вбесен. — Тя причини смъртта на две Кралици, а вие нищо не сте й сторили…

— А Лордовете направиха ли нещо за Мерон? — попита тя и строго огледа четиримата присъстващи. Настъпи дълга пауза. — Трябва да се връщам в Уейр Бендън. Там наближава зората и скоро ще застъпва новата вахта. А и пречим на Уонзър и Фандарел да продължат наблюденията, които ще направят възможно това отиване до Червената Звезда.

— Преди да окупират това нещо, бих искал отново да погледна — каза високо Отерел от Тилек. — Очите ми са силни…

Лесса бе смъртно уморена, когато извика Рамот при себе си. Искаше да се върне в Уейр Бендън не толкова защото й се спеше, а за да се успокои за състоянието на Ф’лар. Мнемент беше с него, вярно, и щеше да докладва всяка промяна в състоянието на Ездача си, но…

— А и аз щях да ти кажа. — Рамот изглеждаше леко обидена.

— Лесса! — тихият глас на Менестрела стигна до нея. — Подкрепяш ли тази експедиция?

Тя го погледна. Лицето му бе осветено от лампите на пътечката и изглеждаше безизразно. Тя се зачуди дали той наистина мислеше това, което каза там на Звездните Скали. Робинтън умееше да се преструва с лекота и често настояваше за неща, които бяха в разрез с неговите собствени убеждения. Тя понякога се чудеше какви бяха истинските му мисли в действителност.

— Плаши ме. Плаши ме, защото ми се струва невероятно никой да не е опитал преди това. Някога. Просто не изглежда логично…

— Има ли кожа, в която да се споменава, че някой друг освен теб, е ходил толкова далеч напред или назад във времето?

— Не — трябваше да признае тя. — Толкова далеч не. Но пък, тогава не е имало такава нужда.

— А сега има ли нужда да се предприема този поход?

— Не ме обърквай повече. — Лесса вече не знаеше какво да мисли или какво да чувства, не знаеше какво мислят и чувстват другите и дали трябва или не… После видя милото, тревожно изражение на лицето на Менестрела и импулсивно стисна ръката му. — Как можем да знаем? Как можем да сме сигурни?

— А беше ли сигурна, че точно ти ще намериш отговора на онази „Песен с Въпросите“?

— Нова „Песен с Въпроси“ ли имаш за мен?

— Въпроси, да — той й се усмихна и нежно покри ръката й със своята. — Но отговор? — той поклати глава и отстъпи назад, когато Рамот кацна.

Но неговите въпроси трудно се забравяха, както и онази „Песен с Въпросите“, която я бе отвела назад във времето.

Когато се върна в Бендън, откри, че кожата на Ф’лар пареше и той спеше неспокойно. Въпреки че искаше да спи на широкия диван до него, не можа да се унесе. Отчаяна, че не може да спре да се тревожи… за Ф’лар, за неопределеното, непознато бъдеще пред тях… тя стана и отиде в Уейра. Рамот се събуди и сънливо постави предните си крака като люлка. Люляна в топлата прегръдка на Дракона си, Лесса най-после заспа.

На сутринта Ф’лар не бе по-добре. Бе раздразнителен от треската и разтревожен от разказа й за наблюдението.

— Не мога да си представя какво си очаквал да видя каза тя с известно раздразнение, след като търпеливо му бе описала за четвърти път това, което бе видяла през далекогледния уред.

— Очаквах… — той направи многозначителна пауза да намериш някакви… някакви характерни белези, по които Драконите да успеят да се ориентират, когато ще летят през между до Звездата — той издърпа кожата, която му служеше за завивка и отметна един непокорен кичур от очите си. — Трябва да изпълним обещанието, което сме дали на Лордовете.

— Защо? За да докажем, че Мерон греши?

— Не. За да докажем, че е или не е възможно да се отървем от Нишките завинаги — той се намръщи, сякаш тя трябваше да знае отговора.

— Мисля, че все някой трябва да се е опитвал да открие това и преди — каза тя отегчено. — А Нишките все още съществуват.

— Това нищо не значи — парира я той с толкова гневен тон, че се закашля, а това се отрази доста зле на ранените мускули на корема му.

Лесса веднага застана до него, подавайки му чаша вино, подсладено и подправено с плодов фелисен сок.

— Трябва ми Ф’нор — каза кисело той.

Лесса го погледна. Спазмите от кашлицата го бяха изтощили.

— Ако успеем да го отделим от Бреке.

Устните на Ф’лар се изопнаха.

— Да не би да искаш да кажеш, че само ти — Ф’лар, Предводителят на Бендън — можеш да пренебрегваш традициите? — попита тя.

— Това не е…

— Ти се тревожиш за твоя проект, затова накарах Н’тон да се снабди с Нишки…

— Н’тон? — очите на Ф’лар се разшириха от изненада.

— Да, той е добър момък и съдейки по това, което чух снощи в Уейр Форт той има дарбата да е винаги там, където е необходим.

— И…?

— И? Ами, когато следващата Кралица в Уейр Форт излети за любовен полет, той несъмнено ще поеме Водачеството. Което е било и твоето намерение, нали?

— Нямах това предвид. Говорех за Нишките.

Лесса усети как стомаха й се преобръща при спомена.

— Както си мислеше и ти, ларвите излязоха на повърхността в мига, в който поставихме Нишки в почвата. Не след дълго вече нямаше и следа от Нишките.

Очите на Ф’лар заблестяха и той тържествуващо се усмихна.

— Защо не ми каза по-рано?

Лесса постави юмруците си на кръста и го възнагради с един от най-строгите си погледи:

— Защото имаше и други неща, които ангажираха времето и мислите ми. Това не е нещо, което да може да се обсъжда открито пред хората, все пак. Дори пред такива предани Ездачи като…

— Какво каза Н’тон? Стана ли му ясно какво се опитвам да направя?

Лесса замислено изгледа своя партньор:

— Да, стана му ясно и затова го избрах да замести Ф’нор.

Това изглежда успокои Ф’лар, защото той се облегна на възглавницата си с дълбока въздишка и затвори очи.

— Той е добър избор. Прекалено добър, за да бъде само Предводител на Уейр Форт. Той би се справил. Ето това ни е нужно най-много, Лесса. Хора, които мислят, на които може да се разчита. Имало е такива хора и преди — очите му се отвориха, засенчени от неопределен страх и тревога. — Кое време е сега в Уейр Форт?

Лесса бързо пресметна:

— Четири часа преди зазоряване.

— Ох, искам Н’тон тук, колкото се може по-скоро!

— Чакай малко, Ф’лар, той е Ездач на Форт…

Ф’лар сграбчи ръката й и я придърпа към себе си:

— Не разбираш ли? — попита той дрезгаво и с плашеща настоятелност. — Той трябва да знае! Да знае всичко, което аз планирам. Така, ако нещо се случи…

Лесса неразбираща се втренчи в него. После се вбеси, задето я бе изплашил и се ядоса от неговото самосъжаление, като в същото време се ужасяваше, че наистина може да е фатално болен.

— Ф’лар, вземи се в ръце! — каза тя раздразнено. Мъжът гореше от високата температура.

Той се отпусна на леглото и замята глава насам-натам.

— И преди са ставали такива неща. Знам. Искам Ф’нор тук и не ме интересува как ще роптае.

— Пристигат Лиот и една Зелена от Телгар — обяви Мнемент. Фактът, че Мнемент не изглеждаше ни най-малко притеснен от бълнуванията на Ф’лар, успокои Лесса.

Ф’лар извика сепнато и обвинително загледа Лесса.

— Не ме гледай така! Не съм пращала да викат Н’тон. Та там още не е настъпила зората.

— Зелената е куриер и човекът, който води е много развълнуван — докладва Мнемент и в тона му се долавяше леко любопитство.

Рамот, която бе отишла в Люпилните Градини, след като Лесса се събуди, избоботи за поздрав на бронзовия Лиот.

Н’тон се появи откъм коридора, придружен от Уонзър, със сигурност последния човек, който Лесса очакваше да види. Овалното лице на малкия човек бе зачервено от възбуда, а очите му искряха макар и кървясали от умора.

— О, Стопанко на Уейра, това е най-вълнуващата новина, която можете да си представите! Наистина вълнуваща! — избърбори Уонзър и размаха под носа й един голям лист. Тя успя да различи някакви кръгове.

После Уонзър видя Ф’лар и цялото въодушевление изчезна от лицето му, когато осъзна, че Предводителят бе много болен. — Сър, нямах представа… не бих се осмелил…

— Глупости, човече — ядно каза Ф’лар. — Какво те води насам? Какво има там? Дай да видя! Намери ли координати за Драконите?

Уонзър изглежда не можеше да реши как да постъпи, затова Лесса взе инициативата в свои ръце и го поведе към леглото.

— Какво има на този лист? А, това е Перн, а това е Червената Звезда. Но какви са тези другите кръгове, които си отбелязал?

— Не съм сигурен, че знам, милейди, но ги открих, докато снощи внимателно изследвах небето… по-точно тази сутрин. Червената Звезда не е единственото тяло над нас. Ето и това тук, то се вижда на зазоряване, нали Н’тон? — младият Бронзов ездач сериозно кимна, но в сините му очи проблесна весело пламъче, породено от обясненията на стъкларя. — И съвсем слабо, но все пак видимо е ето това тяло тук — то е нашия трети небесен съсед на североизток, ниско над хоризонта, после — право на юг. Идеята да огледаме натам бе на Н’тон — открихме това по-голямо небесно тяло и тези необичайни обекти, които се движат около него със забележима скорост. Ха, небето на Перн е пренаселено! — тревогата на Уонзър бе толкова комична, че Лесса едва сподави смеха си.

Ф’лар пое листа от стъкларя и започна да го изучава, а Лесса настани Уонзър на една табуретка до болния. Ф’лар замислено почукваше по листа, сякаш от този допир обектите щяха да станат по-реални.

— Значи в небето над нас има четири звезди?

— Всъщност, те са много повече, сър — отвърна Уонзър.

— Но тези — и зацапаният му показалец посочи трите новооткрити планети — се виждат съвсем ясно през далекогледния уред. Другите са просто ярки точици светлина, като всички звезди. Тогава би трябвало да се допусне, че трите също са притегляни от нашето слънце и се въртят около него, както и ние. Защото не виждам как биха могли да избегнат силата, с която слънцето притегля нас и Червената Звезда… сила, която ние знаем, че е огромна…

Ф’лар вдигна поглед от грубата скица с ужасено изражение на лицето си:

— Ако те наистина са толкова близо, тогава дали Нишките идват от Червената Звезда?

— Олеле! — тихо изстена Уонзър и възбудено затърка връхчетата на пръстите си с палец.

— Глупости! — каза Лесса толкова уверено, че тримата мъже изненадано я погледнаха. — Нека не усложняваме нещата повече, отколкото, трябва. Древните са знаели достатъчно и щом са успели да конструират далекогледния уред, то те положително са могли да установят, че именно Червената Звезда е източника на Нишките. Ако беше някое от онези другите тела, те щяха да споменат за това. А и Нишките валят, когато Червената Звезда доближи Перн.

— На онази скица в Съвещателната Зала на Уейр Форт имаше чертеж на небесни тела и орбитите им — рече замислено Н’тон. — Само че там са изобразени шест тела — очите му внезапно се разшириха и той бързо погледна към листа в ръката на Уонзър — едното от тях, което е най-близко до последното, има множество малки сателити.

— Тогава ние виждаме всичко това с нашите собствени очи сега, така че за какво е цялата тази тревога? — попита Лесса, като взе стомна с клах и чаши, за да сервира на новодошлите. — Ние току-що открихме за нас самите какво са знаели древните и какво са начертали на онази стена.

— Едва сега — каза тихо Н’тон — узнахме какво означава онзи чертеж.

Лесса му хвърли продължителен поглед и почти преля чашата на Уонзър.

— Наистина. Познанието идва с опита, Н’тон.

— Както разбирам и двамата сте прекарали нощта до този далекогледен уред? — попита Ф’лар и когато те кимнаха той продължи. — А Червената Звезда? Видяхте ли нещо, което би могло да ни заведе до нея?

— Колкото до това, сър, — отговори Н’тон след като въпросително погледна Уонзър — има едно странно оформено изпъкнало образувание, което ми напомня полуострова Нерат, само дето острият му край сочи на изток, вместо на запад — гласът му постепенно заглъхна и той стеснително сви рамене.

Ф’лар въздъхна и отново се облегна назад, а цялата възбуда бе изчезнала от лицето му.

— Но този детайл е съвсем недостатъчен, а?

— Все пак сме гледали само една нощ — побърза да уточни Н’тон.

— Съмнявам се, че следващите нощи ще променят гледката.

— Напротив, Предводителю на Уейр — каза Уонзър, а очите му се разшириха.

— Червената Звезда се върти около собствената си орбита, така както и Перн.

— Но все пак е прекалено далеч, за да могат да се различат каквито и да са детайли — каза твърдо Лесса.

Ф’лар ядосано се втренчи в нея:

— Ех, да можех да видя сам…

Уонзър ведро го погледна:

— Ами, знаете ли, че се канех да използвам лещите от увеличителя. Разбира се, няма да можем да получим тази подвижност, която има древния уред, но преимуществото е, че аз бих могъл да монтирам този уред върху вашите Звездни Камъни. Доста е интересно, защото ако сложа един на Наблюдателната Скала и друг на Показателната Скала, вие ще видите… или, но пък при това положение нищо няма да видите, нали?… — малкият човек изглежда се разколеба.

— Какво няма да видим?

— Ами, тези скали са разположени така, че от тях Червената Звезда може да се види само по време на зимното слънцестоене, така че ъглите, разбира се, ще са неточни за друго време на годината. Но пък тогава бих могъл… не — лицето на Уонзър се навъси. Само очите му шаваха неспокойно, отразявайки безбройните възможности които той пресяваше в главата си. — Е, ще помисля за това. Но съм сигурен, че мога да измисля начин и Вие да наблюдавате Червената Звезда без да се местите от Бендън.

— Сигурно си изтощен, Уонзър — каза Лесса преди Ф’лар да успее да зададе нов въпрос.

— О, това не е важно — отвърна Уонзър като мигаше, защото едва нагласяше от умора очите си на фокус.

— Разбира се, че е важно — каза твърдо Лесса и пое чашата от ръцете му, като почти насила го вдигна от табуретката. — Майстор Уонзър, мисля, че няма да е зле да подремнете малко тук в Бендън.

— О, бих ли могъл? Много ме плашеше мисълта, че мога да падна от Дракона в между. Но това не може да се случи, нали? О, не мога да остана. Ангажирал съм Дракона на Работилницата. Наистина, може би е по-добре просто да…

Гласът му заглъхна, когато Лесса го поведе по коридора.

— Не си е лягал още от онзи ден вечерта — каза Н’тон като гледаше добродушно след Уонзър.

— Няма ли начин да идем до Червената Звезда чрез между?

Н’тон бавно поклати глава:

— Не и като се има предвид това, което видяхме тази нощ… снощи. Същите тъмни очертания на червеникавите масиви бяха обърнати към нас през по-голямата част от времето, през което наблюдавахме. Точно преди да решим, че и Вие трябва да научите за другите планети, погледнах за последно и онова изпъкнало образувание подобно на нос Нерат, бе изчезнало, оставяйки след себе си само една неясна сиво-червена следа.

— Трябва да има някакъв начин да отидем до Чернената Звезда.

— Сигурен съм, че ще го намерите, сър, когато се почувствате по-добре.

Ф’лар се намръщи и си помисли, че Лесса вярно бе охарактеризирала младия мъж. Той съвсем умело бе изказал увереност в превъзходството на Ф’лар, наблягайки на факта, че само лошото здраве му пречи да предприеме незабавни действия и че болестта все пак е нещо преходно.

— След като в този случай нещата стоят така, тогава да говорим за друго. Лесса каза, че ти си доставил Нишки. Видя ли как тези блатни ларви се справят с Нишките?

Н’тон бавно кимна, а очите му искряха.

— Ако не трябваше да оставя Южния континент на отцепниците, щях да излетя на Поход, за да открия границите на неговите земи. Ние още не знаем, докъде се простира той. Изследването бе стигнало на запад до пустините и на изток до морето. Но може би съществуват и други райони, пълни с ларви, освен западните блата. — Ф’лар поклати глава. Самият той усети раздразнението в гласа си. Пое въздух и се застави да говори по-бавно и по-спокойно:

— От седем Оборота в Южния валят Нишки, а няма нито едно-едничко вкопаване. На наземните екипажи никога не се е налагало да горят земята. А дори при най-внимателните, най-опитните и най-добре виждащите Ездачи, се случва известно количество Нишки все пак да стигнат до земята. Т’бор твърди, че никога не е имало никакви вкопавания, след Нишковалеж. — Ф’лар се намръщи. — Вярно, че ятата му са ефективни и Нишковалежът на юг е слаб, но все пак ми се иска да знам.

— И какво щеше да си помислиш? — попита Лесса с присъщата си рязкост, когато се върна при тях. — Нищо. Защото, когато Нишките започнаха да валят извън графика, ако ти беше при западния валеж, нямаше да успееш да съпоставиш информацията.

Тя беше права, разбира се, но Н’тон се разкъсваше между съгласието си с нея и съчувствието си към Ф’лар. Предводителят на Уейра мълчаливо се ядосваше на своята болнавост. Трябваше да е на крак и да си върши работата, а не да е принуден да разчита на наблюденията на другите в този толкова критичен момент.

— Сър, през Оборотите през които съм бил Ездач — каза Н’тон, внимателно обмисляйки думите си — научих, че нищо не се прави безцелно. Мислех, че баща ми е глупак, задето все твърдеше, че човек щави кожата по един начин, но по друг я изтегля след като е добре накисната. Сега разбирам какво искаше да каже той — че всичко си има ред, причина, свой ритъм. — Той направи пауза и Ф’лар го подкани да продължи. — Най-много се интересувах от методите на Водача на ковачите. Този човек мисли непрестанно — очите на младия мъж заблестяха с толкова голямо възхищение, че Ф’лар се усмихна. — Боя, се да не стана досаден, но научих толкова много от него. Достатъчно, за да разбера, че има бездни в познанието, които са били предадени и на нас. Достатъчно, за да разбера, че може би Южният континент е бил напуснат, за да се оставят ларвите да се развият там, на спокойствие…

— Искаш да кажеш, че щом като древните не са могли да стигнат до Червената Звезда, — възкликна Лесса — те са развъдили ларвите, за да защитят нивята?

— Та нали те са създали Драконите от огнените гущери? Защо да не са създали ларвите като наземна защита? — и Н’тон се усмихна на причудливите си идеи.

— Звучи логично — каза Лесса и погледна с надежда към Ф’лар.

— А това, разбира се, обяснява защо Драконите не са ходили до Червената Звезда. Просто не е било нужно, след като е била осигурена защита.

— Тогава защо в северния няма ларви? — попита заядливо Ф’лар.

— Ха, просто някой не е доживял, за да предаде знанията си или да развъди ларвите, да ги разпространи или кой знае защо. Кой би могъл да каже? — Лесса разпери ръце. За Ф’лар бе ясно, че тя предпочита тази теория, за да може коварно да осуети желанието му да отиде до Червената Звезда.

Той искаше да вярва, че ларвите са отговора, но този поход трябваше да се състои. Дори само, за да успокои Лордовете, че на Драконовите Ездачи може да се вярва.

— Все още не знаем дали ларвите могат да виреят извън блатата? — припомни й той.

— Нямам нищо против да се промъкна там и да разбера — каза Н’тон — познавам Южния много добре, сър. Вероятно толкова добре, колкото и южняците, по-добре и от Ф’нор дори. Искам да получа разрешение да отида на юг и да проверя. — Когато Н’тон видя, че Ф’лар се колебае, а Лесса се мръщи, той побърза да продължи:

— Мога да избягна патрулите на Т’къл. Той сигурно само се е заканвал.

— Добре, добре, Н’тон. Иди. Истината е, че нямам кого другиго да пратя — и Ф’лар се опита да не се дразни, задето Ф’нор се бе забъркал с жена. Той преди всичко беше Драконов Ездач, нали? После Ф’лар потисна тези егоистични мисли. Бреке също беше Драконов ездач и не по нейна вина (и Ф’лар пак се ядоса задето не бе следил по-отблизо действията на Килара, макар че бе предупреден) е лишена от Дракона си. Ако намираше утеха в присъствието на Ф’нор би било непростимо да я лишават от неговата компания.

— Върви, Н’тон, провери на място! И донеси ларви от различни места. Ще ми се Уонзър да не беше разглобявал другия уред! Можехме отблизо да разгледаме ларвите. Водачът на животновъдите е глупак. Ларвите може да не са едни и същи по различните места.

— Ларвите са си ларви — смутолеви Лесса.

— Добичетата отглеждани в планините са различни от тези в равнините — каза Н’тон. — Фелисните дървета на юг са по-големи и с по-хубави плодове от най-добрите на Нерат.

— Знаеш твърде много — отвърна Лесса и се засмя, за да смекчи язвителността в думите си.

Н’тон се ухили:

— Та аз съм Бронзов ездач.

— Най-добре ще е да тръгваш. Не, чакай! Сигурен ли си, че във Форт няма да имат нужда от теб и Лиот за Нишките? — попита Ф’лар, като му се искаше да се отърве от този пращящ от здраве младок, който само подчертаваше неговата болнавост.

— Ни най-малко, сър. Там все още е нощ.

Този ентусиазъм още повече подчерта младостта му и Ф’лар му махна да тръгва, като се опитваше да потисне завистта си с благодарност. В мига, в който той си тръгна, Ф’лар ядосано изруга, а това незабавно накара Лесса да отиде при него.

— Ще се оправя, ще се оправя! — гневеше се той.

Хвана ръката й и я притисна към бузата си, благодарен за хладината на пръстите й.

— Ще се оправиш, разбира се. Ти никога не си боледувал — тихо проговори тя, милвайки челото му с другата си ръка. После гласът й стана закачлив. — Ти си един глупчо. Иначе нямаше да ходиш в между и да оставиш студа да проникне в раната, че да развиеш треска.

Успокоен, както от хапливата й насмешка, така и от хладината на нежните й ласки, Ф’лар си легна с желанието да заспи. Да спи, за да оздравее.

Глава XIV

Рано сутринта в Холд Руат

По пладне в Уейр Бендън

Когато вестта, че Люпенето вероятно ще се състои в този светъл пролетен ден, дойде, Джаксъм не знаеше дали да се радва или не. След смъртта на двете Кралици преди десет дни, Литол бе потънал в толкова дълбоко униние, че Джаксъм ходеше на пръсти из Холда. Опекунът му винаги си е бил мрачен човек и нямаше навика да се шегува или закача, но тази му меланхолия изнервяше целия Холд. Дори новородените не плачеха.

Беше лошо, много лошо да изгубиш една Кралица, знаеше Джаксъм, но да изгубиш две и то по такъв ужасен начин!… Сякаш всичко това предвещаваше още по-потресаващи събития. Джаксъм усещаше страха дълбоко в костите си. Дори се боеше да се види с Фелисън. Все още не се бе отърсил от чувството за вина, затова че нахлуха в Люпилните Градини и сега се чудеше дали това не бе неговото наказание. Но той бе умно момче, а и смъртта на двете Кралици не бе станала в Руат, нито дори в Уейр Форт, под чиято закрила беше Руат. Джаксъм не познаваше Килара и Бреке. Но познаваше Ф’нор и му съчувстваше дори само и половината от това, което се говореше за него да бе вярно. Бе чул, че Ф’нор бил взел Бреке в своя Уейр и бе изоставил задълженията си на Помощник-водач на ято, за да може да се грижи за нея. Тя била много болна. Странно, всички съжаляваха за Бреке, ала никой не споменаваше Килара, а тя също бе загубила Кралица.

Джаксъм се чудеше, но знаеше, че не може да попита. Точно, както не би могъл да попита дали той и Литол наистина ще присъстват на Люпенето. Но защо иначе Предводителят ще изпраща тази вест? И не беше ли Талина Руатската кандидатка за златното яйце?

Руат трябва да бъде представена на Люпенето. Уейр Бендън винаги правеше свободно достъпни Впечатвания, даже по времето когато другите Уейрове още не бяха възприели тази практика. А и не беше виждал Фелисън от сума ти време. Не че от сватбата в Телгар се бе случило нещо кой знае какво…

Джаксъм въздъхна. Тази сватба сякаш бе толкова отдавна. Той потрепери като си спомни как се чувстваше тогава — колко му бе студено, как му се гадеше и… да… колко уплашен бе той. (Литол казва, че истинският мъж не трябва да се бои да признае страха си.) През цялото време, през което гледаше боя между Ф’лар и Т’рон, той се страхуваше. По гърба му отново пробягаха тръпки при този спомен. Всичко бе тръгнало наопаки на Перн. Драконови кралици се убиват една друга, Предводители се дуелират на публични места, Нишките си валят тук и там без никакъв ритъм или причина. Вече нямаше ред в живота. Устоите на ежедневието се разпадаха и той беше безсилен да спре този неумолим ход на нещата. Не беше честно. Всичко си вървеше толкова добре. Всички казваха, че Холд Руат процъфтява. А, сега, през изминалите шест дни, те загубиха един североизточен фермерски Холд и ако нещата продължаваха все така нищо нямаше да остане от труда на Литол. Може би затова той се държеше толкова… толкова странно. Не беше справедливо. Литол бе работил толкова упорито. А сега, както изглежда, Джаксъм щеше да пропусне и Люпенето и нямаше да узнае кой е Впечатил най-малкото яйце. Ама изобщо не беше честно!

— Лорд Джаксъм — задъхано изрече един слуга откъм прага. — Лорд Литол каза да облечете най-хубавите си дрехи. Люпенето ще започне скоро. О, сър, мислите ли, че Талина има шанс?

— Нещо повече от шанс — каза Джаксъм възбудено. — В края на краищата тя е от Руат. А сега се махай!

Той непохватно пристегна панталоните си и туниката, която вече не бе нова след сватбата в Телгар. Не беше я изцапал, но можеха да се видят мазните отпечатъци от пръсти на дясното рамо, където един от развълнуваните гости го бе хванал, за да го дръпне настрана от мястото, откъдето наблюдаваше боя в Холд Телгар.

Той сви рамене. Откри втората си ръкавица под леглото и хукна към Големия Двор, където чакаше един Син Дракон.

Този Син Дракон напомни на Джаксъм, че най-големият син на Гроге бе получил едно яйце от огнен гущер. А Литол нарочно бе отказал двете яйца, които се падаха на Холд Руат. Това също бе крещяща несправедливост. Джаксъм трябваше да си има яйце от огнен гущер, дори и Литол да не желаеше да Впечатва. Джаксъм беше лорд на Холд Руат и едното яйце си беше негово. Литол нямаше никакво право да му отказва тази привилегия.

— Ако вашата Талина Впечати, за Руат ще бъде чудесен ден, нали? — поздрави го Ездача на Синия Д’уер.

— Да — отговори Джаксъм и усети, че говори намусено.

— Горе главата, момко! — каза Д’уер. — Нещата могат да изглеждат и по-зле.

— И как?

Д’уер се усмихна и макар с това да обиди Джаксъм, той не си позволи да нахока един Драконов Ездач.

— Добро утро, Требит — каза Джаксъм на Синия, който изви глава, а голямото му око проблесна.

И двамата чуха приглушения, но ясен глас на Литол, докато даваше нареждания за дневната работа на управителите.

— За всяка нива, която е била обгорена, трябва да се засява два пъти повече, ако искаме посевите да прихванат. На североизток има много незасяти земи. Раздвижете холдърите!

— Но, Лорд Литол…

— Не започвайте пак да ми се оплаквате за онези временни жилища. Ако не сме далновидни, скоро няма да има какво да ядем. А това е нещо доста по-трудно поносимо.

Литол бегло огледа Джаксъм и разсеяно поздрави. Мускулчето на бузата му заподскача в момента, в който се покатери на Требит и зае мястото си между хълмчетата на врата му. Рязко посочи на своя повереник да застане пред него, след което кимна да Д’уер.

Синият ездач леко се усмихна в отговор, сякаш не бе и очаквал повече внимание от Литол и изведнъж те се оказаха в небето. А отдолу останаха да се мержелеят огнените била на Руат.

И отново ужасяващият студ в между спря дъха на Джаксъм. След миг те се оказаха над Звездните камъни над Бендън, толкова близо до други Дракони, които също кръжаха над Уейра, че Джаксъм очакваше всеки момент да се ударят.

— Как… как не се блъскат? — попита той Д’уер.

Ездачът се усмихна:

— Ориентират се. Драконите никога не се блъскат — но една сянка премина през обикновено жизнерадостното лице на Д’уер.

Джаксъм изстена. Колко глупаво от негова страна да напомня за битката на Кралиците!

— Всичко ни напомня за това, момко — каза Синият ездач. — Дори Драконите са оклюмали. — Но — продължи той по-оживено — Впечатването ще помогне.

Джаксъм се надяваше да е така, но усещаше, че нещо ще се обърка днес. После здраво се улови за ездачната туника на Д’уер, защото му се стори, че летят право към Уейрния Конус. Дори по-лошо, че въпреки уверенията на Д’уер, ще се ударят със Зеления дракон, който също летеше в тази посока.

Изведнъж се оказаха в широката паст на най-горния вход, чийто тъмен коридор водеше към обширните Люпилни Градини. Долавяше пляскане на крила, влажния мирис на Драконите, а после се озоваха над горещите пясъци в големия амфитеатър, на който имаше пейки за хората и пръчки за Драконите.

Джаксъм мерна яйцата в Люпилната Градина, разноцветните одежди на събралите се хора, накацалите Дракони, искрящите им очи и прибраните им криле. Толкова красиви бяха… Сини, Зелени, Кафяви… Но къде бяха Бронзовите?

— Те ще доведат кандидатите, Лорд Джаксъм. Ето го твоя млад приятел! — каза Д’уер и Джаксъм внезапно подскочи, когато Требит рязко уби скоростта за да кацне на една от терасите. — Хайде, скачай!

— Джаксъм, ти дойде!

И Фелисън го потупа по гърба. Дрехите му бяха съвсем нови, още миришеха на боя и бяха твърди на пипане, когато Джаксъм на свой ред потупа гърба на приятеля си.

— Много ти благодаря, че го доведе Д’уер! Добър ден, Литол — Опекун на Лорда! Предводителят и Стопанката на Уейра казаха да ви предам техните поздрави и да ви помоля да останете за пира след Впечатването, ако бъдете така любезен да им отделите от времето си!

Всичко това бе изречено с такава скорост, че Синият ездач се ухили. А Литол толкова дървено се поклони, че Джаксъм усети прилив на раздразнение заради своя скован опекун.

Фелисън не забелязваше такива подробности и нетърпеливо задърпа Джаксъм настрана от възрастните. След като се отделиха на известна дистанция, момчето зашепна толкова силно, че всички, дори тези две тераси по-нагоре, можеха съвсем ясно да го чуят.

— Бях сигурен, че няма да ти разрешат да дойдеш, всичко е толкова мрачно и ужасно, откакто… знаеш… какво се случи!

— А при теб как е, Фелисън? — каза многозначително Джаксъм, като с шепота си стресна своя приятел и той ококори очи.

— Аз? Че аз какво съм крив? — попита той, този път по-предпазливо, като бързо се огледа наоколо. — Не ми казвай, че нещо при теб в Руат не е наред!

Джаксъм издърпа приятеля си по-далеч от Литол, доколкото позволяваше редицата и после толкова грубо стовари по-малкото момче да седне, че Фелисън извика в знак на протест, след което запуши уста с две ръце. Джаксъм крадешком погледна към Литол, но той отговаряше на поздравите на онези от по-горния етаж. Хората все още прииждаха било с Дракони, било по стълбите, след като пресичаха горещите пясъци на Градината. Фелисън се изкикоти като посочи към една внушителна двойка мъж и жена, които сега също пресичаха Люпилната Градина. Те очевидно носеха обувки с тънки подметки, защото подскачаха и комичните им движения бяха съвсем неподобаващи за външния им вид.

— Не мислех, че ще дойдат толкова много хора, след всичко онова, което се случи — мърмореше развълнувано Фелисън, а очите му оглеждаха Градината.

— Виж ги тия! — и той посочи към три момчета с емблемата на Нерат на гърдите си. — Изглеждат така, сякаш са помирисали нещо неприятно. Ти не смяташ, че Драконите миришат, нали?

— Не, разбира се, че не. Само мъничко и то приятно. Те не са кандидати, нали? — попита отвратен Джаксъм.

— Не. Кандидатите носят бяло. — Фелисън се направи на възмутен от невежеството на Джаксъм. — Ще дойдат по-късно! Опа! По-късно може да е по-скоро! Я, глей’ това яйце как се тресе!

Явно всички бяха забелязали това движение, защото Драконите започнаха да мънкат. Долетяха развълнувани викове от закъснелите, които сега забързаха към местата си. А Джаксъм едва успяваше да вижда яйцата, защото Драконови крила още изпълваха въздуха. После, гледката се проясни и той видя, че всички яйца вече се тресяха. Сякаш най-после бяха открили колко горещи са пясъците под тях. Само едно яйце не помръдваше. Най-малкото, все още съвсем самичко в най-отдалечения край.

— Какво му е на това яйце? — попита Джаксъм и посочи към него.

— А, най-малкото ли? — преглътна Фелисън, лицето му беше извърнато настрани.

— Ние нищо не сме му направили.

— Аз не съм му правил — твърдо каза Фелисън и погледна сурово Джаксъм. — А ти го пипа.

— Може и да съм го пипал, но това не значи че съм го повредил! — самоуспокояваше се младия Лорд.

— Не, пипането не може да им навреди. Кандидатите ги пипат от седмици насам и ето, че те сега се клатят.

— А онова защо не се тресе тогава?

Джаксъм не получи възможност да се доизкаже, защото боботенето се увеличи до едно постоянно ниво, като кънтеше из целите Люпилни Градини.

— Н’знам — неуверено сви рамене Фелисън. — Може дори да не се Излюпи. Във всеки случай така говорят.

— Но аз нищо не съм му сторил! — настоя Джаксъм, главно за свое собствено успокоение.

— Казах ти вече! Виж, ето ги кандидатите! — после Фелисън се наведе и зашепна право в ухото на Джаксъм нещо толкова неразбираемо, че трябваше да го повтори три пъти, докато Джаксъм успее да го разбере.

— Бреке ще Впечатва наново? — възкликна Джаксъм далеч по-високо, отколкото му се искаше и бързо погледна към Литол.

— Глухар! — изсъска му Фелисън и го дръпна обратно на мястото му. — Ти не знаеш какво беше тук! Нека само ти кажа — беше нещо страшно! — и очите на Фелисън се бяха разширили от нетърпение да разкаже за случилото се.

— Какво? Кажи ми!

Фелисън погледна бързо към Литол, но той не гледаше към тях. Вниманието му бе насочено към младите момчета, които се бяха упътили към тресящите се яйца. Лицата им бяха бледи и съсредоточени, носеха бели туники и изглеждаха изпълнени с вълнение и очакване.

— Какво искаш да кажеш, че Бреке ще Впечатва наново? Защо? Как? — попита Джаксъм, обхванат от противоречиви мисли. Представи си Литол яхнал Дракон, Бреке да Впечатва новата Кралица, а Талина да плаче, защото е пренебрегната, пък е от Руат и трябва да бъде Стопанка.

— Ей така. Веднъж вече е впечатила Дракон, а и още е млада. Всички казват, че била далеч по-добра Стопанка от Килара — в тона на Фелисън се усещаше неприязнеността, която всички изпитваха към бившата Стопанка на Южния Уейр. — По този начин Бреке щяла да се излекува. Виж сега — и Фелисън отново сниши глас. — Ф’нор я обича! И чух… — той направи драматична пауза и се огледа пак (сякаш някой може да ги подслушва). — Чух, че Ф’нор щял да даде на Кант да лети с Кралицата й.

Джаксъм погледна шокиран приятеля си:

— Ти си луд! Кафявите Дракони не летят с Кралици!

— Е, Ф’нор щял да опита.

— Но… но…

— Да, знам — съгласи се важно Фелисън. — Трябваше да чуеш Ф’лар и Ф’нор — очите му се разшириха още повече. — Лесса, моята майка каза, че трябвало да постъпят така. Да накарат Бреке да Впечати наново. Била твърде добра, каза Лесса, за да я оставели да вегетира.

Двете момчета виновно погледнаха Литол.

— Те… те мислят ли, че ще може да Впечати повторно? — попита Джаксъм, като гледаше суровото лице на Литол и не спираше да се чуди.

Фелисън сви рамене:

— Скоро ще узнаем. Ето ги, идват!

И наистина, от черната паст на най-горния тунел, се появиха Бронзовите Дракони, които летяха толкова плътно един зад друг, сякаш всеки бе закачил нос към опашката на Дракона пред себе си.

— Ето я Талина! — възкликна Джаксъм и скочи на крака. — Ето я Талина, Литол! — и той се пресегна, за да дръпне ръкава на опекуна си. Литол обаче, не забеляза нито Джаксъм, нито появата на Талина. Той виждаше само момичето, което влизаше в Градините от долния етаж. Две фигури — мъжка и женска — застанаха до входа, сякаш не можеха да я придружат по-нататък.

— Ето, това е Бреке! — каза тихо Фелисън и седна до Джаксъм.

Тя леко залиташе, спираше се и пак тръгваше и сякаш не чувстваше горещите пясъци под краката си. Изправила рамене, тя прекоси Градината, за да отиде при други пет момичета, които чакаха до Златното яйце. Спря се до Талина, която се обърна и махна на новодошлата да заеме мястото си в полукръга около яйцето.

Бученето спря. В напрегнатата тишина ясно се долавяше пропукването на черупки, последвано от хрущене и лек тропот.

Дракончетата — блестящи, непохватни и леко грозноватички, започнаха да се измъкват от черупките си като писукаха и мънкаха. Клиноподобните им глави бяха прекалено големи за тънките им гърчави вратлета! Момчетата стояха неподвижни, а телата им бяха напрегнати от умствените усилия да привлекат Дракончетата към себе си.

Първото, което се освободи от черупката си, залитни към най-близкото до него момче. То пъргаво отскочи от пътя му. Малкото Драконче забучи носле в краката на едно високо тъмнокосо момче, което се наведе, за да му помогне да се изправи и да запази равновесие на треперещите си крачета, докато се взираше в пъстрите му очички. Джаксъм си представи Литол, застанал до своя Дракон и сърцето му се сви за ужасната загуба. Неговата мъка завинаги се бе запечатила в чертите на тъжното му лице, в деня когато той бе загубил своя Ларт, обгорен от фосфорен огнен камък.

— Виж! — извика Джаксъм. — Яйцето на Кралицата се тресе! О, как искам…

Но той не можа да продължи, защото усети, че ще се изложи пред Фелисън. Много искаше Талина да Впечати Кралицата, защото това би значело, че от Руат ще са излезли три стопанки на Уейр, макар да знаеше, че Фелисън залага на Бреке.

Неговият приятел бе погълнат от сцената върху пясъците и не усети, че Джаксъм не довърши изречението си.

Внезапно златната черупка се пропука по цялото си протежение и обитателката й, с хриплив протест падна по гръб върху пясъка.

Талина и други две момичета бързо понечиха да помогнат на малкото създание да се изправи на крака. Когато Кралицата се изправи на четирите си крачета, момичетата отстъпиха назад, като явно едва потискаха нетърпението си. По всеобщо мълчаливо съгласие те предоставиха възможността първо на Бреке.

Но тя сякаш нищо не виждаше. На Джаксъм му се стори, че въобще не се интересува от това, което става. Изглеждаше отпусната, покрусена и бе застанала леко приведена настрани. Кралицата тихо измънка и Бреке разтърси глава, сякаш едва сега усети присъствието и на другите хора около нея.

Малката кралица вдигна несъразмерно голямата си глава към Бреке, за да я погледне с блестящи очи. После меко залитна към нея.

В този миг, едно малко бронзово петно прелетя през Люпилната Градина. С предизвикателни писъци бронзовото гущерче записка точно над главата на Кралицата. Беше толкова близо до нея, че тя с изплашен писък подскочи във въздуха, като инстинктивно размаха криле, за да защити очите си.

Драконите запротестираха от терасите си. Талина застана между Кралицата и малкия й нападател.

— Бърд! Недей! — Бреке тръгна напред с протегната ръка, за да хване сърдития бронзов гущер. Малката кралица изписка уплашено и скри лице в полите на Талина. Двете жени напрегнати се изгледаха една друга.

После Талина протегна ръка към Бреке и се усмихна. Но не можа да продължи, защото Кралицата се блъсна сърдита в нея. Талина коленичи и обви успокоително ръце около Дракончето. Бреке се обърна. Вече не приличаше на статуя, застинала от мъка. Тя тръгна обратно по стъпките си към мъжа и жената, които я чакаха на входа. През цялото време, малкият бронзов кръжеше над главата й, като не спираше да издава звуци, чийто смисъл варираше от укорително гълчене до настойчива молба. Писукането му толкова наподобяваше врявата, която готвачката в Холд Руат вдигаше по време на обяда, че Джаксъм се захили.

— Тя не пожела Кралицата! — каза изумен Фелисън. — Дори не се опита!

— Огненият гущер не й позволи — рече Джаксъм, като се учуди на себе си, задето неволно защити Бреке.

— Щеше да бъде грях, непоправим грях, ако бе успяла — каза Литол глухо. Той сякаш се бе свил в себе си, раменете му бяха отпуснати, а ръцете му безжизнени висяха между коленете.

Някои от момчетата, които успяха да впечатят Дракони, поведоха животните си към изхода на Градината. Джаксъм се извърна, като се боеше да не изтърве нещо.

Всичко ставаше толкова бързо. И щеше да свърши само след няколко минути.

— Глей’, Джаксъм! — викаше Фелисън като го дърпаше за ръкава.

— Глей’! Бирто си има Бронзов, а Пеломар само Зелена. Драконите не обичат хулиганите, а Пеломар е най-големия калпазанин в Уейра. Радвам се за теб, Бирто! — поздрави Фелисън приятеля си.

— Най-малкото яйце още не се е пропукало — каза Джаксъм и мушна с лакът Фелисън, като сочеше към Градината. — Не трябва ли да се излюпи?

Литол се намръщи, стреснат от тревогата в гласа на повереника си.

— Казват, че вероятно нямало да се излюпи — припомни Фелисън, далеч по-заинтересован какви Дракони бяха впечатили приятелите му.

— Ами ако не се излюпи? Не може ли някой да счупи черупката и да помогне на нещастния Дракон? Както правят с родилките, когато бебетата им не щат да излизат?

Литол се извърна към Джаксъм със зачервено от яд лице:

— Какво знае едно момче на твоята възраст за раждането!?

— Аз знам за моето — отвърна храбро Джаксъм и вирна брадичка.

— Едва не съм умрял. Лесса ми го каза, а тя е била там. Може ли да умре едно Драконче?

— Да — призна неохотно Литол, защото никога не лъжеше момчето.

— Може да умре и по-добре така, ако зародиша е зле оформен.

Джаксъм бързо огледа тялото си, макар отлично да знаеше, че си има всичко и е оформен както трябва. Всъщност, дори бе по-развит от много момчета в Холда.

— Виждал съм яйца, които не се излюпват. А и кой би искал да живее сакат?

— Да, ама това яйце е живо — каза Джаксъм. — Вижте, сега вече се тресе!

— Прав си. Тресе се. Но не се е пропукало — рече Фелисън.

— Тогава защо си отиват хората? — попита внезапно Джаксъм и скочи на крака, защото в близост до малкото клатещо се яйце нямаше никой.

Градината сега бе пълна с Ездачи, които подканяха своите животни да помогнат на нововпечаталите или да закарат гостите по Холдовете им. Повечето от Бронзовите, разбира се, бяха тръгнали с новата Кралица. Люпилната Градина, която бе огромна, сега изведнъж отесня от толкова много Дракони. А в същото време нито един от отхвърлените кандидати за Впечатване не прояви интерес към малкото яйце.

— Ето го и Ф’лар. Трябва да му кажем, Литол! Моля ви!

— Той знае — отвърна Литол, защото Ф’лар преди това бе пратил няколко кафяви ездачи да огледат малкото яйце и сега те му докладваха впечатленията си.

— Отидете, Литол! Накарайте ги да му помогнат!

— На всяка кралица може да й се случи да снесе едно-две малки яйца през живота си — отвърна Литол. — Но това не е моя грижа, нито пък твоя!

Той се обърна и започна да си проправя път към Стълбите напълно сигурен, че момчето ще го последва.

— Никой нищо не прави! — упорито изропта Джаксъм.

Фелисън безпомощно сви рамене:

— Хайде! Във всеки случай скоро ще ядем. А тази вечер има най-различни лакомства — той припна след Литол.

Джаксъм отново погледна към яйцето, което сега вече бясно се тресеше.

— Просто не е честно! На тях не им пука какво ще стане с теб! Пука им за онази Бреке, но не и за теб! Хайде, яйце! Счупи тая черупка! Покажи им! Само леко я пропукай и се обзалагам, че те няма къде да мърдат тогава!

Джаксъм бе стигнал до края на редицата с пейки, докато не се озова точно над малкото яйце. Сега то се разклащаше едновременно с окуражителните възгласи на Джаксъм, но наблизо нямаше никой. Яйцето вече се тресеше толкова безумно, че той си помисли, че Дракончето вътре отчаяно се нуждае от помощ.

Без да мисли, момчето се прехвърли през стената и тупна върху горещия пясък. Сега успя да различи миниатюрните цепнатинки по черупката и долови неистовия тропот отвътре, докато цепнатините ставаха все по-големи. Пипна черупката и тя му се стори твърда като скала. Вече не беше така кадифено мека, както в деня, в който нахълтаха в Градината.

— Никой няма да ти помогне! Но аз няма да те оставя! — извика той и ритна черупката.

Появи се една цепнатина. След още два силни удара цепнатината се разшири. Отвътре се чу жално писукане, а после се показа едно мъничко носле.

— Ти искаш да се родиш. Също като мен. Нужна ти е съвсем малко помощ, както е било и с мен! — викаше Джаксъм и удряше с юмруци по черупката. От нея се откъртиха дебели парчета, далеч по-тежки от изоставените черупки на другите новоизлюпени.

— Какво правиш, Джаксъм? — извика му някой, но вече бе твърде късно.

Сега дебелата вътрешна ципа се виждаше съвсем ясно и само тя пречеше на малкото Драконче да излезе. С поясния си нож Джаксъм успя да разпори хлъзгавата мембрана и отвътре изпадна едно мъничко бяло телце, не много по-голямо от тялото на самия Джаксъм. Момчето импулсивно протегна ръка, за да помогне на дракончето да се изправи на крака.

Преди Ф’лар или някой друг да успее да се намеси, Белият дракон вдигна пълните си с обожание очи към Лорда на Холд Руат и Впечатването се осъществи.

Без въобще да съзнава какво объркване бе породил, Джаксъм невярващо се извърна към смаяните си наблюдатели:

— Той каза, че името му е Руат!

Глава XV

Вечерта в Уейр Бендън на Пиршеството по случай Впечатването

Сякаш излизаш от недрата на най-дълбокия Холд, помисли си Бреке. Бърд й бе показал пътя навън. Тя потръпна ужасена от този спомен. Ако само се бе подхлъзнала надолу…

В същия миг усети ръката на Ф’нор да стиска нейната, долови мислите на Кант и дочу чирикането на двата огнени гущера.

Бърд я бе извел от Градината и я бе завел при Ф’нор и Манора. Изненада се, когато видя колко уморени и тъжни изглеждаха и двамата. Опита се да им каже нещо, но те я накараха да замълчи. Ф’нор я занесе на ръце в Уейра. Сега тя се усмихваше, отворила очи, за да види надвесената му над нея глава. Бреке вдигна ръка към скъпото, изтерзано лице на своя любовник; да, вече можеше да каже това — нейния любовник, нейния Уейр-партньор, защото сега това вече бе истина. Дълбоки бръчки около носа бяха извили ъгълчетата на устата му надолу. Очите му бяха помътнели и кървясали, а косата му обикновено чиста и пригладена назад, сега бе мазна и на фитили.

— Искаш ли да си поговорим? — каза тя с пресеклив глас, който въобще не приличаше на нейния.

С почти ридаещ стон, той я прегърна. В началото сякаш се побоя да не я нарани, но после, когато ръцете й се обвиха около него — защото беше толкова хубаво да чувства гърба му под дланите си — той почти я смачка, докато тя весело не му извика да бъде по-внимателен.

Ф’нор зарови устни в косата й, после ги притисна към шията й, изпълнен с любов и облекчение.

— Мислихме, че ще те загубим, Бреке — повтаряше й той, а Кант монотонно му пригласяше.

— Това ми се въртеше в главата — призна Бреке с треперещ глас, притискайки се в гърдите му, търсеща максимална близост с него. — Бях в капана на собственото си съзнание и нямах власт над себе си. Мисля, че това бе най-страшното за мен. О, Ф’нор! — и цялата мъка, която преди не бе способна да изрази, сега се отприщи. — Мразех дори Кант!

По бузите й се стичаха сълзи, а риданията разкъсваха напълно омаломощеното й тяло. Ф’нор я притисна до себе си, като леко потупа раменете й. Продължи да я милва, докато не започна да се опасява, че конвулсиите ще я разкъсат. Той настоятелно повика Манора.

— Тя трябва да се наплаче, Ф’нор. За нея това ще бъде облекчение.

Тревожното изражение на Манора, кършенето на ръцете й, някак странно успокоиха Ф’нор. Тя също бе загрижена за Бреке и то дотолкова, че обикновено спокойното и ведро изражение на лицето й, сега бе изчезнало, за да отстъпи място на тревогата. Той беше признателен на Манора, задето се противопостави на повторно Впечатване, макар да не бе сигурен, че кръвната му майка знаеше защо той самият бе против. Или пък знаеше?! В своето безоблачно съществуване, тя едва ли бе развила способността да улавя такива нюанси.

Крехкото тяло на Бреке вече трепереше неудържимо, разкъсвано от пристъпите на плача. Огнените гущери запляскаха тревожно с криле, а в тона на Кант се долови една печална нотка. Ръцете на Бреке се отваряха и затваряха на гърба му, ала разкъсващите ридания й пречеха да говори.

— Тя не спира, Манора! Тя не може да спре!

— Плесни я!

— Да я плесна?

— Да, плесни я! — и Манора сама стори това, което го посъветва, като удари няколко звънки шамара на Бреке, преди Ф’нор да предпази лицето й. — Сега първо във ваната! Топлата вода ще отпусне схванатите й мускули.

— Не трябваше да я удряш! — каза ядосано Ф’нор.

— Трябваше, трябваше! — задъхано произнесе Бреке и потръпна, когато я потопиха в горещата вода. После почувства как топлината прониква в мускулите й и как ги отпуска, след като се бяха сковали от мъчителните ридания. Веднага щом почувства, че Бреке се е успокоила, Манора я подсуши с горещи кърпи и махна на Ф’нор да я занесе обратно в леглото и да я завие с кожите.

— Сега тя трябва да се нахрани, Ф’нор. Ти също — каза Манора и строго го погледна. — И бъди така любезен да си спомниш, че имаш задължения и към други тази вечер. Днес е денят на Впечатването.

Ф’нор изсумтя и видя как Бреке изнурено му се усмихва.

— Не мисля, че изобщо си се отделял от мен, след като…

— Кант и аз имахме нужда да сме до теб, Бреке — побърза да каже той, когато тя се запъна. Той приглади назад косата й толкова нежно и внимателно, сякаш това бе най-важното нещо на света. Тя го хвана за ръката и той се вгледа в очите й.

— Усещах ви и двамата, дори когато исках да умра после тя се ядоса. — Как можахте да ме накарате да ида на Впечатването и да виждам друга Кралица?

Кант избоботи недоволно. Тя го виждаше в Уейра му, тъй като завесата не бе спусната. Главата му бе извърната към нея, а очите му леко засвяткаха. Бреке се сепна, като видя колко излинял и болнав изглеждаше той.

— Ние не сме искали. Това беше идея на Ф’лар и на Лесса. Те решиха, че можело да помогне, защото се бояха да не те изгубим.

Празната, тъпа болка, която Бреке се опитваше да потисне, сега отново разтвори своята паст, за да я погълне, но това щеше да стане само, ако тя реши, че повече не може да понася смазващото и раздиращо усещане за загуба.

— Не! — извика Кант.

Топлите тела на гущерите настоятелно се притиснаха до шията и лицето й, обичта и безпокойството, което излъчваха мислите им бяха осезаеми почти като физически контакт.

— Бреке! — Ужасът, копнежът, отчаянието в гласа на Ф’нор бяха по-силни от вътрешните й терзания и й дадоха сили да се съвземе.

— Не ме оставяй! Никога не ме оставяй сама! Не бих го понесла дори за секунда! — изплака Бреке.

— Аз съм тук — каза Кант, докато ръцете на Ф’нор я прегръщаха. Двата гущера повториха думите на Кафявия и колкото повече растеше куража им, толкова по-силно се усещаха мислите им. Бреке се вкопчи в тяхната подкрепа, като оръжие срещу ужасната си болка.

— Ах, Грал и Бърд са загрижени! — каза тя.

— Разбира се, че са загрижени. — Ф’нор почти се ядоса, задето е могла да се съмнява.

— Не, искам да кажа, че те твърдят, че са загрижени.

Ф’нор я погледна в очите, а прегръдката му вече не бе толкова крепка. — Да. Те се учат, защото обичат.

— О, Ф’нор, ако не бях Впечатила Бърд, какво щеше да стане с мен сега?

Ф’нор не отговори. Той мълчаливо я притискаше към себе си, когато Мирим влезе живо в Уейра, носейки отрупана с храна табла, а гущерите й летяха радостно около нея.

— Манора трябваше да се погрижи за вечерята, Бреке — каза момичето с поучителен тон. — Нали знаеш колко се суети тя? Но ти трябва да изядеш всичката супа и да си глътнеш приспивателното! След един здрав сън ще се чувстваш далеч по-добре!

Бреке изгледа младото момиче, някак изненадана, докато Мирим сръчно отмести Ф’нор от пътя си, за да нареди възглавниците зад пациентката си. Сложи салфетката на гърдите й и започна да й дава с лъжица от вкусната супа.

— Спри да ме зяпаш, Ф’нор от Бендън! — каза Мирим. — И отивай да ядеш храната, която ти сипах преди да е изстинала. Нарязах ти порция бяло месо от уерска птица с подправки, така че не проявявай неуважение към отличното сервиране.

Ф’нор послушно се изправи и се усмихна, защото в държанието на момичето се долавяше влияние от маниерите на Манора и Бреке.

За своя собствена изненада Бреке откри, че супата е вкусна и приятно затопля изтощения й стомах, задоволявайки ненаситния апетит, който едва сега бе усетила. После послушно си изпи и сънотворното, макар горчивия вкус на лекарството да се усещаше във фелисния сок.

— А сега, Ф’нор, ще позволиш ли на бедничкия Кант да оглозга един уер-пазач? — попита Мирим, докато настаняваше Бреке за сън.

— Той е жалко подобие на Кафяв.

— Той яде… — започна оправдателно Ф’нор.

— Ха! — сега Мирим звучеше като Лесса.

Ще трябва да се заема с това дете, помисли си лениво Бреке, но една сладостна отпадналост се бе разляла из цялото й тяло.

— Изкарай тая мързелива торба кафяви кости от Уейра и я закарай в Градините за Хранене, Ф’нор. Побързай! Скоро гостите ще идат да празнуват, а знаеш как действа един хранещ се Дракон на несвикналите. Хайде! Кант, излизай от Уейра!

Последното нещо, което Бреке видя докато Ф’нор послушно последва Мирим навън, бе изненаданият поглед на Кант, когато момичето връхлетя върху него, хвана го за ухото и го затегли.

Те я оставиха, помисли си Бреке и внезапно я обзе страх. Оставяха я сама…

— Аз съм с теб — мигновено я утеши Кант.

Двата гущера от двете страни на главата й с обич се притиснаха към нея.

— И аз — каза Рамот.

— Аз също — каза Мнемент. И тези гласове макар и тихи, заглушиха всичко останало.

— Така, — каза Мирим с огромно задоволство, когато се върна в спалнята, — те ще се нахранят и ще се върнат. — Тя тихо се движеше из стаята и захлупваше капаците на кошничките със светилници, за да не пречат на Бреке да заспи. — Ф’нор казва, че не искаш да си сама, така че ще почакам докато той се върне.

Но аз не съм сама, искаше да й каже Бреке. Вместо това затвори очи и потъна в дълбок сън.

Докато Лесса оглеждаше празнуващите, които още не си бяха тръгнали, изпита силното желание да е също толкова освободена колкото са и те. Доволните родители на новите Ездачи, които идваха от Холдове и Работилници, самите ученици, които милваха новоизлюпените си Дракони, дори хората от Уейра изглеждаха доволни и безгрижни и бяха забравили за нещастието. А тя усещаше натрапчива тъга, от която не можеше да се отърси, а нямаше причини да изпитва.

Бреке вече се оправяше и макар слаба, бе прескочила трапа. Ф’нор за първи път я остави сама, за да се нахрани с гостите. Ф’лар си възвръщаше силата и вече осъзнаваше, че ще трябва да поеме новите си задължения. А Литол, най-парещия проблем, след като Джаксъм бе Впечатил този малък, бял Дракон — как можа да се случи това? — се бе натряскал, благодарение на мазните подкани на Робинтън, с когото се надпиваха.

Двамата пееха сега някаква крайно нецензурна песен, каквато само един Менестрел можеше да знае. Опекунът на Лорда на Холд Руат въобще не уцелваше тоналността, макар че имаше изненадващо приятен тенор. Тя все си мислеше, че той е бас. Беше мрачен и един басов глас би му подхождал.

Лесса човъркаше остатъците от кейка в чинията си. Жените на Манора бяха надминали себе си. Птиците бяха пълнени с ферментирали плодове и хляб, а резултатът от това бе, че мириса, който имаше уерското месо, се бе притъпил. Речният ориз бе сварен толкова добре, че не се слепваше и бе крехък. Ароматните подправки сигурно бяха от Южния. Лесса си отбеляза наум да говори с Манора да не праща вече хора там. Просто не трябваше да стават инциденти с Т’къл. Може би Н’тон ги беше набрал, когато беше за ларви там. Тя винаги бе харесвала младия Бронзов ездач. А сега, след като го бе опознала по-добре…

Тя се зачуди какво ли правят той и Ф’лар. Бяха станали от масата, за да отидат в Стаите. Напоследък все там киснеха, помисли си ядно тя. Сигурно чистят тия гадни ларви. Дали и тя ще може да се измъкне? Не, по-добре да остане тук. Не би било учтиво и двамата водачи да не присъстват на този чудесен празник. А и хората скоро щяха да си тръгват.

Какво сега да правят с младия Джаксъм? Тя се огледа и лесно го откри в групата на уейр-учениците, които къпеха своите животни до езерото, заради бялата кожа на Дракона му. Вярно, животното имаше чар, но дали имаше бъдеще? И защо точно Джаксъм? Радваше се, че Литол се напи тази вечер, но от това утрото нямаше да стане по-леко за бившия Драконов ездач. Може би Джаксъм и Дракона му трябва да останат тук, докато животното умре… Общото мнение бе, че Руат няма да оцелее.

На другия край на дългата „висока“ маса седяха Ларад, Лорд на Телгар, Сифър от Битра, Райд от Бендън и Асгенар от Лемос с Лейди Фамира. (Ама тя наистина през цялото време се изчервяваше!) Двойката от Холд Лемос бе донесла своите гущери — за щастие кафяв и зелена — които бяха обект на явен интерес от страна на Лорд Ларад, който също си имаше две яйца втвърдяващи се върху камината му. Те бяха също тайно наблюдавани от стария Райд и Сифър от Битра, които имаха яйца от последната находка на Ф’нор. Нито единият от двамата Лордове не беше съвсем сигурен за експеримента с огнените гущери, но цяла вечер наблюдаваха двойката на Лемос. Сифър най-после се отпусна достатъчно, за да попита как трябва да се грижи за своя гущер. Дали сега щяха да предявяват някакви претенции към Джаксъм заради Руат?

В Името на Яйцето, не биха могли да искат да променят териториалния баланс, само защото Джаксъм бе Впечатил някакъв странен Дракон, който при един Нишковалеж не би имал шанс да оцелее! А и как би могло да се съкрати името Джаксъм? Дж’ъм, Дж’ксъм? Повечето жени от Уейра избираха имената на своите синове така, че да могат да се съкращават. После Лесса се изненада на себе си, че се тревожи за съкращението на едно име — съвсем банален детайл в тази дилема. Не, Джаксъм трябва да си остане в Холд Руат.

Тя бе прехвърлила правата си над Руат на него, защото бе син на Джема и все пак имаше поне няколко капки Руатска кръв. Тя, разбира се, би се противопоставила този Холд да премине в друг Род. Жалко, че Литол нямаше синове! Не, Джаксъм трябва да си остане Лорд на Руат. Не трябва да се усложнява този дребен проблем. Малкото животинче няма да оцелее. Толкова беше дребно, а пък цвета му… кой изобщо е чувал за Бял дракон!… Показваше и други аномалии. Манора беше споменала, че едно дете от Нерат с бяла кожа и розови очи не можело да понася дневната светлина. Нощен дракон?

Очевидно Руат никога нямаше да порасне до нормален ръст. Като новоизлюпен той повече приличаше на голям огнен гущер.

Рамот избоботи откъм Възвишенията, притеснена от мислите на Ездачката си и Лесса й изпрати стотици извинения.

— Аз не те критикувам, скъпа моя — каза й Лесса. — Ами че ти си снесла повече Кралици, от която и да е от останалите три. А и най-големият екземпляр от тяхното потомство не е по-качествен дори от най-малкия от твоето, любов моя!

— Руат ще оцелее — каза Рамот.

Мнемент се обади от терасата си и Лесса вдигна поглед към тях, очите им блещукаха в сенките на осветения Конус.

Дали Драконите знаеха нещо, което тя не знаеше? Напоследък често й се струваше, че е така. И все пак откъде ще знаят? Утре или вчера не ги интересуваше, живееха само за мига. Което пък не е толкова лош начин на живот, мислеше си Лесса с лека завист. Блуждаещият й поглед попадна на белия Руат. Защо трябваше тия двамата да се Впечатват? Малко ли проблеми си имаше тя?

— Но защо трябва да имам нещо против? Защо? — изведнъж попита Литол с висок войнствен глас.

Менестрелът идиотски му се ухили:

— И аз т’ва казвам! Защо?

— Обичам момчето. Обичам го повече, отколкото бих го обичал, дори да беше моя плът и кръв. Доказал съм, че го обичам. Доказал съм, че съм загрижен за него. Сега Руат е богат. Богат, както когато го управляваше Руатския Род. Изличих всички вреди, които нанесе Факс. И направих всичко това не за себе си. Аз съм изживял живота си. Бил съм всякакъв — и Драконов ездач… О, Ларт, скъпи мой Ларт!… Бях тъкач, така че познавам и занаятите. Сега вече познавам и Холдовете. Знам всичко. Знам и как да се погрижа за едно бяло джудже. Защо момчето да не си задържи Дракона? В Името на Първата Черупка, та никой друг не го искаше! Никой не искаше да го Впечати. Той е особен, казвам ви, особен!

— Ааа, чакай малко, Литол — каза Райд от Бендън и се изправи от мястото си, като закрачи надуто към Литол. — Момчето е Впечатило Дракон, така че трябва да остане в Уейра.

— Руат не е типичен Дракон — каза Литол. По държанието и говора му не личеше да е пиян.

— Не е типичен Дракон? — изражението на Райд подсказваше, че той е шокиран.

— Никога не е имало Бял дракон — каза авторитетно Литол и се изправи на крака. Той не бе много по-висок от Лорда на Бендън, но създаваше такова впечатление. — Никога! — той се накани да вдигне тост, но откри че чашата му е празна. Успя да си налее вино с похвална сръчност за човек който едва се държеше на краката си. Менестрелът енергично посочи своята собствена чаша, но доста се затрудни да я държи неподвижно, докато Литол му я пълнеше.

— Никога Дракон… — пропя Менестрела и се чукна с Литол.

— Може да не оживее — додаде Литол и удари една яка глътка.

— Да не оживее!

— Следователно — и Литол пое дълбоко дъх — момчето трябва да си остане в своя Холд — Руат.

— Абсолютно трябва! — Робинтън вдигна високо чашата си и заядливо погледна Райд.

Райд го удостои с един дълъг озадачен поглед.

— Той трябва да си остане в Уейра — каза той накрая, въпреки че вече не бе толкова сигурен.

— Не, той трябва да се върне в Холд Руат — каза Литол и се задържа за ръба на масата. — Когато Драконът умре, момчето трябва да бъде там, където е неговия дълг и отговорност — Холда. Аз знам!

Райд не можа да възрази на този аргумент, но го изгледа сърдито. Лесса стаи дъх и започна лекичко „да натиска“ стария Лорд.

— Знам как да помогна на момчето — продължи Литол и бавно се отпусна на стола си. — Знам кое е най-добро за него. Знам какво е да загубиш Дракон. Разликата в случая е, че ние знаем, че дните на Руат са преброени.

— Дните преброени — повтори Менестрелът и стовари глава на масата. Литол се наведе към него с любопитство. Но рязко се дръпна назад, когато Менестрелът започна тихо да похърква.

— Хей, не заспивай, не сме довършили бутилката. — Когато Робинтън не отговори Литол сви рамене и пресуши чашата си. После и неговата глава бавно се отпусна върху масата. Щом единият спреше да хърка, започваше другият.

Райд изгледа двойката с мрачно отвращение. После се обърна и се върна на мястото си.

— Не знам, обаче във виното няма никаква истина — забеляза Ларад от Телгар, когато Райд отново седна.

Лесса „натисна“ и него. Не беше така неподатлив като Райд. Но когато той разтърси глава, тя спря и насочи вниманието си към Сифър. Ако можеше да убеди тия двамата поне да се съгласят…

— Мястото на Дракон и Ездач е в техния Уейр — каза Райд. — Не може да се променя това, което е естествено за човека и животното.

— Е, добре, вземи тези два огнени гущера, например — започна Сифър и кимна към гущерите в ръцете на Лемоската двойка. — В края на краищата и те са нещо като Дракони.

Райд изсумтя:

— Видяхме какво се случи днес, когато човек тръгне срещу естествения ход на нещата. Момичето — как й беше името — е загубила Кралицата си. Е, дори огненият гущер я предупреди да не Впечатва нова. Тези създания знаят повече, отколкото ние предполагаме. Само си спомнете колко години хората се опитваха да хванат едно от тях…

— Сега хващаме цели люпила — прекъсна го Сифър. — Хубави животинки са. Трябва да кажа, че с нетърпение очаквам и моите да се излюпят.

Тази тяхна препирня напомни на Лесса за старите Р’гъл и С’лел — нейните първи „учители“ в Уейра, които не спираха да си противоречат един на друг, докато се опитваха да я научат „на всичко, което тя трябва да знае, за да стане Стопанка на Уейр“. Но Ф’лар бе този, който я научи.

— Момчето трябва да остане тук с Дракона.

— Въпросното момче е Лорд, Райд — припомни му Ларад от Телгар. — Това, което сега изобщо не би ни устроило е един оспорван Холд. Можеше да бъде различно, ако Литол бе създал мъжко потомство, или бе гледал храненици, от които да избере обещаващ кандидат. Не, Джаксъм трябва да остане Лорд на Руат — и Телгарския Лорд се огледа за момчето. Очите му срещнаха погледа на Лесса и той й се усмихна с разсеяна вежливост.

— Не съм съгласен! Не съм съгласен! — каза Райд, поклащайки глава. — Това нарушава всички обичаи.

— Някои обичаи имат належаща нужда да бъдат променени — каза Ларад и се намръщи.

— Чудя се момчето какво мисли по въпроса — вметна Асгенар мило, улавяйки погледа на Ларад.

Телгарският Лорд отметна глава и се разсмя от сърце:

— Не усложнявай нещата, братко. Ние току-що решихме каква ще е съдбата на момчето — ще го бъде или не.

— Момчето трябва да си каже думата — каза Асгенар пече по-твърдо. Погледът му се плъзна от Ларад към двамата по-стари Лордове. — Видях лицето му, когато излизаше от Люпилните Градини. Той осъзнава какво е сторил. Лицето му бе бяло като кожата на Дракона му — после Асгенар кимна към Литол. — Да, Джаксъм напълно осъзнава какво е сторил.

Райд ядно се изкашля:

— Младоците не се питат! На тях им се заповядва!

Асгенар се обърна към своята дама и леко докосна рамото й, а топлото изражение не слизаше от лицето му, докато я помоли да извика младия Джаксъм. Като внимаваше за спящия си зелен гущер, тя стана и тръгна да изпълнява заръката му.

— Наскоро разкрих, че с питане можеш да научиш много — каза Асгенар, като гледаше след жена си с особена усмивка на устните.

— Хората — да, но не и децата! — ядосано издума Райд.

Лесса го „натисна“. Сега щеше да бъде по-податлив в това състояние на духа.

— Защо просто не вземе животното на ръце? — попита раздразнено Бендънския Лорд, като гледаше как бавно се приближаваха Лейди Фамира, младият Лорд на Руат и новоизлюпеният Бял дракон Руат.

— Бих казал, че той установява правилните взаимоотношения — отбеляза Асгенар. — Би било по-лесно и по-бързо да носи малкото животно, но не и по-разумно. Дори един толкова малък Дракон си има собствено достойнство.

Райд от Бендън изръмжа, но Лесса не можеше да каже дали в знак на одобрение или на неодобрение. Той почна да се върти на стола си, потърка тила си с ръка, така че тя спря да го „натиска“.

В този момент кацането на един Дракон привлече вниманието й. Тя извърна глава и видя проблясване на бронзова кожа в тъмнината до новооткрития вход към Стаите.

— Лиот доведе Водачът на фермерите — каза Рамот на ездачката си.

Лесса въобще не можеше да си представи защо ли е бил повикан Андемон, нито пък защо точно Н’тон ще го води, след като във Фермерската работилница сега имаше Дракон. Тя се накани да стане.

— Осъзнаваш ли проблемите, които причини, млади човече? — питаше Райд надуто.

Лесса се обърна, разкъсвана от любопитство. Е, Джаксъм си имаше поддръжници в лицето на Асгенар и Ларад, ала се чудеше какво ще отговори момчето на Райд.

Джаксъм стоеше изправен, с вирната брадичка, а очите му блестяха. Главата на Руат бе притисната към бедрото му, сякаш и Дракончето разбираше, че са на изпитание.

— Да, добри ми Лорде Райд, аз напълно съзнавам възможните последствия от моите действия и може би сега пред другите Лордове ще се изправи един сериозен проблем — без сянка на извинение или разкаяние, Джаксъм косвено напомни на Райд, че макар и непълнолетен, той също бе Лорд.

Старият Райд се изправи на стола си, сякаш…

Лесса пристъпи напред.

— Недей…

Шепотът бе толкова тих, че Лесса отначало помисли че й се е причуло. После видя, че Менестрелът я гледа, а очите му бяха толкова бистри, сякаш той бе съвсем трезвен. Ах! Лицемерът му с лицемер, кого баламосваше одеве?

— Напълно осъзнаваш, така ли? — повтори Райд и рязко скочи на крака. Старият Лорд бе станал по-нисък с напредването на възрастта, раменете му бяха леко изгърбени, коремът му вече не бе плосък, а краката му приличаха на клечки в тесните кожени панталони. Приличаше на карикатура изправен срещу стройното младо момче. — Знаеш ли, че трябва да останеш в Уейр Бендън, щом си Впечатил Дракон? Осъзнаваш ли, че Руат вече е без господар?

— При цялото си уважение към вас, сър, Вие и останалите тук присъстващи Лордове не представлявате Конклава, след като не сте две трети от общия брой на Лордовете на Перн — отвърна Джаксъм. — Ако е необходимо, аз ще застана с радост пред надлежно учреден Конклав и ще пледирам в защита на моя случай. Мисля, че е очевидно, че Руат не е типичен Дракон. Беше ми дадено да разбера, че шансовете му да порасне са малки. Следователно, той не е от полза за този Уейр. Тук няма място за излишните. Дори старите Дракони, които вече не могат да дъвчат огнен камък се оттеглят в Южния… или поне така бе преди — той се разсея за миг, но после видя одобрителната усмивка на Асгенар.

— По-разумно е да считаме Руат за прекалено голям огнен гущер, отколкото за недорасъл Дракон. — Джаксъм се усмихна с нежно извинение към Руат и погали вдигнатата към него глава. Това действие бе толкова зряло и толкова красиво, че Лесса усети как гърлото й се стяга. — Моето първо задължение е към моя Род и към Холда, който се грижи за мен. Руат и аз няма да сме на мястото си, тук в Бендън. Можем да помагаме на Холд Руат, както и другите гущери.

— Добре казано, млади Лорде на Руат, добре казано! — викна Асгенар от Лемос, а при тази гръмка похвала гущера му се стресна и изпищя.

Ларад от Холд Телгар кимна важно в знак на одобрение.

— Хм, малко по-дързък отговор, отколкото би трябвало да се очаква — избоботи Райд. — В днешно време младите действат преди да помислят.

— Аз, разбира се, съм виновен, Лорд Райд — каза Джаксъм откровено. — Но днес се наложи да действам бързо — за да спася живота на един Дракон. Учени сме да почитаме Драконите. А аз дори повече от останалите. — Джаксъм посочи към Литол. Ръката му остана вдигната, докато през лицето му пробяга сянка на дълбока тъга.

Дали гласът на Джаксъм го събуди или пък положението на главата му бе твърде неудобно, не бе ясно, но Опекунът на Лорда на Руат вече не спеше. Той се хвана за масата и се изправи, после се отблъсна от нея. С бавни стъпки, сякаш бе принуден да контролира всяко свое движение, Литол се упъти към повереника си. Сложи ръка на раменете му. Получил сила от този контакт, той се изправи и се обърна към Райд от Бендън. Изражението му бе гордо, а държанието му по-надменно дори от най-високомерното поведение на Лорд Гроге.

— Лорд Джаксъм от Холд Руат не трябва да бъде обвиняван за днешното събитие. Като негов настойник, аз съм отговорен… Ако да спасиш един живот е престъпление. За да наблегна на почитта към Драконовия вид и неговото обучение, аз съм имал основателна причина!

Лорд Райд смутено отвърна поглед от прямия взор на Литол.

— Ако — и Литол наблегна на тази дума, сякаш усещаше, че подобна възможност бе далечна. — Лордовете решат да свикат Конклав, аз ще поддържам мнението си, че никой няма право да обвинява Лорд Джаксъм за днешното му поведение. Той постъпи доблестно и както повеляват принципите, на които съм положил неговото възпитание. Той, обаче, най-добре ще служи на Перн като си остане в своя Холд. В Руат ще се грижим за малкия Руат и ще го почитаме… през времето, през което той ще е с нас.

Нямаше никакво съмнение, че Ларад и Асгенар споделят мнението на Литол. Старият Сифър хапеше устната си и не смееше да погледне Райд.

— И все пак мисля, че мястото на Дракона е в Уейра! — възропта Райд, мрачен и обиден.

Този проблем очевидно вече е решен, Лесса се обърна да си тръгва и почти падна в ръцете на Ф’нор. Той я задържа.

— Уейрът е там, където е Драконът — каза той весело, но с тих глас. Следите от напрежението през изминалите седмици още личаха по лицето му, но погледът му бе ясен, а устните му вече не бяха изопнати от притеснение. Очевидно подобрението на Бреке му бе повлияло благотворно.

— Тя спи — каза той. — Предупредих те, че няма да Впечати.

Лесса направи нетърпелив жест:

— Поне това я накара да излезе от шока.

— Да — в гласа му се долавяше огромно облекчение.

— Така че ти по-добре ела с мен в Стаите. Искам да разбера защо Водачът на Фермерите Андемон е дошъл. А вече е и крайно време да се връщаш на работа!

Ф’нор тихо се усмихна:

— Особено, след като сте ми намерили заместник. Ф’лар получи ли си Нишките? — Лесса усети по гласа му, че той е загрижен.

— Н’тон му ги достави.

— Мислих, че той е Помощник-водач на П’зар в Уейр Форт.

— Както ти отбеляза онази сутрин, Ф’лар преподрежда нещата винаги когато не си тук, да го държиш под око — тя видя смаяния му поглед и го хвана за ръката, като успокоително му се усмихна. Той още не разбираше от шеги. — Никой не може да заеме мястото ти при Ф’лар… или при мен. Кант и Бреке имаха нужда от теб за известно време — тя стисна ръката му. — Но това не значи, че съвсем нищо не се е случило, така че, почвай да наваксваш. Ние посветихме Н’тон в нашите работи, защото Ф’лар получи внезапно осенение за това, че е смъртен, когато беше болен и реши да спре да се прави на тайнствен. Иначе може да изминат още четиристотин Оборота, преди да можем да поставим Нишките под контрол.

Тя прибра поли, така че да може да върви по-бързо по пясъка.

— Може ли и аз да дойда? — попита Менестрелът.

— Ти? Достатъчно ли си трезвен, че да се задържиш на крака?

Робинтън се усмихна и приглади разчорлената си коса:

— Литол не успя да ме надпие, скъпа ми Лейди Лесса. Само Ковача има… ъъъ… необходимия обем.

Нямаше съмнение, че той добре се държи на краката си, докато тримата крачеха към маркирания със светилници вход за Стаите. Звездите искряха в тъмното пролетно небе, а светилниците на по-ниските етажи хвърляха светлина върху пясъците. Отгоре, на площадките на уейровете, Драконите наблюдаваха с блестящи пъстри очи хората долу, като от време навреме измънкваха от удоволствие. Високо горе, Лесса съзря силуетите на три Дракона до Звездните Камъни: Рамот и Мнемент бяха кацнали от дясно на стражевия Дракон, а крилата им се докосваха. Те бяха много доволни тази вечер. Тя често дочуваше днес тенора на Рамот. Такова облекчение бе, че сега Рамот е в по-добро настроение. Лесса се надяваше, че ще измине доста време, преди кралицата й отново да усети нужда за любовен полет.

Когато те влязоха в Стаите, видяха слабата фигура на Водача на фермерите, който се бе привел над най-голямата каца и разглеждаше листата на една фелисна фиданка. Ф’лар внимателно го наблюдаваше, а Н’тон се усмихваше, неспособен да оцени сериозността на момента.

Веднага щом Ф’лар забеляза Ф’нор, широко се усмихна и бързо прекоси стаята, за да стисне ръката на природения си брат.

— Манора каза, че Бреке е излязла от шока. Това е голямо облекчение, повярвай ми. Щях да съм по-щастлив, ако тя бе успяла да Впечати…

— Кому би било нужно това? — каза Ф’нор толкова категорично, че усмивката на Ф’лар леко избледня.

Той се съвзе и затегли Ф’нор към каците.

— Н’тон успя да хване Нишки и ги поставихме в три от най-големите каци — каза му Ф’лар полугласно, сякаш не искаше да безпокои изследванията на Водача на Фермерите. — Ларвите изтребиха Нишките напълно. А там, където имаше дупки по листата на фелисното дърво, следите от изгарянето вече изчезват. Надявам се, че Майстор Андемон ще може да ни каже как става това и защо.

Андемон се изправи, но изпитото му лице остана сведено, докато той се мръщеше към кацата. После бързо премигна и сви тънките си устни, а възлестите му пръсти усукваха една гънка на изпоцапаната му туника. Бе дошъл така, както си е бил, когато куриера на Уейра го бе взел от полето.

— Не знам как, нито защо, добри ми Предводителю. И ако това, което ми казахте е истина — той направи пауза и най-после вдигна поглед към Ф’лар — аз съм уплашен.

— Защо, човече? — и Ф’лар бе на път да избухне в смях. — Не разбирате ли какво значи това? Ако ларвите успеят да се пригодят към северната почва и климат и действат така, както ние… — всички ние тук — жестът му обхвана Менестрела, Помощник-водача и Лесса — сме ги виждали, то Перн вече няма защо да се плаши от Нишките.

Андемон дълбоко пое дъх и изправи раменете си, но не беше ясно дали се противопоставяше на тази революционна идея или се подготвяше да я приеме. Той погледна към Менестрела, сякаш можеше да се довери на мнението на този мъж, повече отколкото на останалите.

— Вие сте виждали как тези ларви изяждат Нишките, нали?

Менестрелът кимна.

— И това е било преди пет дни?

Менестрелът потвърди и това.

Водачът на фермерите потръпна. Погледна към каците със страхлива неохота. После твърдо пристъпи напред и отново огледа младото фелисно дръвче. Като пое дълбоко дъх и го задържа, той протегна едната си ръка и колебливо я потопи в пръстта. Очите му бяха затворени. Той загреба шепа влажна пръст и като отвори очи я размачка в ръката си, виждайки множество гърчещи се ларви. Очите му се разшириха и с вик на погнуса, той запрати тази гадост на земята, сякаш го бе опарила. Ларвите се загърчиха безпомощни на каменния под.

— Какво стана? Не може да има Нишки вътре?

— Това са паразити! — отговори Андемон разочарован и ядосан, като свирепо гледаше Ф’лар. — От векове се опитваме да прочистим южните части на този полуостров от ларви — той направи гримаса на отвращение, докато гледаше как Ф’лар грижливо събира гадините и ги поставя в най-близката каца. — Те са неунищожими като Игънските пясъчни червеи, но не са и наполовина толкова полезни. Ако ги пуснеш в полето, растенията увяхват и умират.

— Тук няма болни растения — възпротиви се Ф’лар и посочи покаралите разсади.

Андемон го погледна. Ф’лар обиколи стаята като взимаше пръст от всяка каца, за да покаже ларвите като доказателство.

— Това е невъзможно — настоя Андемон и сянката на предишния му страх премина през лицето му.

— Не си ли спомняш, Ф’лар, — каза Лесса — че когато за първи път донесе ларвите тук, растенията бяха малко поувехнали?

— Но те се оправиха. Просто им е трябвало вода.

— Не, не биха могли. — Андемон забрави погнусата и бръкна в една каца, сякаш да докаже на себе си че Ф’лар греши. — В тази няма ларви! — каза той тържествуващо.

— В тази никога не е имало. Използвах я, за да сравнявам с останалите. И трябва да кажа, че в нея растенията не изглеждат така зелени и здрави, както в другите каци.

Андемон се огледа.

— Тези ларви са напаст. Ние се опитваме да се отървем от тях от стотици Обороти.

— Тогава аз подозирам, добри ми Майсторе Андемон, — рече Ф’лар с кротка и тъжна усмивка — че фермерите са работили срещу най-важните интереси на Перн.

Водачът на фермерите възмутено започна да отрича това обвинение и се наложи Робинтън да упражни цялата си дипломатичност, за да успокои човека така, че Ф’лар да успее да продължи.

— И вие искате да кажете, че тези ларви, тези червеи са били отгледани и разпръснати умишлено? — попита Андемон Менестрелът, който бе единственият в стаята, комуто той явно вярваше. — И са били предназначени да ни пазят и явно са създадени от същите хора, които са създали и Драконите?

— Така смятаме ние — каза Робинтън. — О, добре разбирам недоверието Ви. Наложи се и аз да преспя няколко нощи с тази идея, докато й свикна. Обаче, ако проверим в Архивите, ще открием, че докато там не се споменава как Драконите трябва да атакуват Червената Звезда и да я прочистят от Нишките, то най-настоятелно се изразява увереността, че ще дойде ден, в който Нишките няма да бъдат тази заплаха! Ф’лар донякъде…

— Не донякъде, Робинтън, а напълно сигурен — прекъсна го Ф’лар. — Н’тон се върна в Южния — скочи между времето преди седем Оборота, за да изследва Нишковалежа в Южния континент. Навсякъде, където той е проверил в почвата е имало ларви, които са се издигали на повърхността, когато са валяли Нишки и са ги изяждали. Ето защо там никога не е имало вкопавания. Самата земя е негостоприемна за Нишките.

В настъпилата тишина Андемон съзерцаваше върховете на калните си ботуши.

— В Архивите на Фермерската Работилница се споменава съвсем ясно, че ние трябва да внимаваме за тези ларви — той вдигна тревожен поглед към другите. — И ние винаги сме внимавали. Това бе наше задължение. Растенията увяхват, когато се появят ларвите — той безпомощно сви рамене. — Винаги сме ги изравяли и сме унищожавали ларвените им сакове с… — той въздъхна — огън и агенотрий. Това бе единственият начин да се спре разпространението.

— Да внимаваме за ларвите, казват Архивите — повтори Андемон и изведнъж раменете му се затресоха, а после и цялото му тяло.

Лесса улови погледа на Ф’лар и разбра, че той се притесни за човека. Но Андемон се смееше и това просто бе един горчив смях. — Внимавайте за ларвите, казват Архивите. Те не казват, не казват унищожавайте ларвите. Те най-категорично заявяват да внимаваме за ларвите. И ние внимавахме. Ах, как сме внимавали само!

Менестрелът протегна бутилка вино към Андемон.

— Това ще помогне, Менестреле, благодаря — каза Андемон и избърса устни с опакото на ръката си, след като продължително бе отпил от бутилката.

— Значи някой е забравил да спомене, защо е трябвало да внимавате за ларвите, Андемон — каза Ф’лар, а в погледа му се четеше съчувствие към разтревожения майстор. — Ех, и Сограни да бе така възприемчив… Някога хората са знаели защо е трябвало да внимават за ларвите и затова не са виждали необходимост да оставят допълнителни инструкции. После хората в Холдовете са започнали да се множат и са се разпръснали. Архивите са били изгубени или унищожени, хората са измирали преди да могат да предадат знанията, които са притежавали — той огледа каците. — Може би ларвите са били развъдени точно тук, в Бендън. Може би това е значението на скицата на стената. Толкова много неща са били изгубени.

— Това няма да се повтори, ако се възприеме опита на Менестрелската Работилница — каза Робинтън. — Ако всички хора от Холдове, Занаяти и Уейрове получат достъп до всяка кожа… — той вдигна ръка, когато Андемон се накани да протестира. — Е, имаме по-добри начини да съхраним Архивите. Сега Бендарек вече е разработил твърди листа от дървесна каша, които попиват мастило. Листата се съхраняват лесно и само огън може да ги унищожи. Ще можем да обединим знанията си и да ги разпространим.

Андемон озадачено гледаше Менестрела:

— Майстор Робинтън, в рамките на един Занаят има някои неща, които трябва да си останат тайна или…

— Или заради такива работи ще оставим света да погине от Нишките, така ли Андемон? Човече, ако на истината на тези ларви не бе гледано като на тайна на Занаята, щяхме да сме се освободили от Нишките още преди стотици Обороти.

Андемон ахна и погледна Ф’лар.

— А Драконовите ездачи… няма да са нужни Драконови Ездачи?

— Е, ако хората си стоят в Холдовете по време на Нишковалежа, а ларвите изяждат, това което пада на земята, не — тогава няма да са нужни Драконови ездачи — отвърна Ф’лар с абсолютно самообладание.

— Но от Драконовите хора се… се очаква да се бият с Нишките? — Фермерът заекна от недоумение.

— О, ние ще се бием с Нишките още известно време, уверявам ви. Засега за нас не съществува непосредствена опасност от безработица. Имаме още много работа. Ето, например, колко време ще е нужно ларвите да бъдат разпръснати из континента?

Андемон беззвучно отвори и затвори уста. Робинтън посочи бутилката в ръката му като с мимика му предложи да удари една глътка. Смаян, Фермерът се подчини.

— Не знам, просто не знам. Е, ние Оборот след Оборот внимавахме за тези ларви… унищожавахме ги, изгаряхме цяло поле, ако то биваше заразено от тях. А през пролетта, когато те излизат от ларвените си сакове, ние ги…

Той изведнъж седна и поклати глава.

— Овладейте се, човече! — каза Ф’лар, но това още повече разстрои Андемон.

— Но какво… какво ще правят тогава Драконовите ездачи?

— Ще унищожават Нишките, разбира се! Ще унищожават Нишките! — Ако Ф’лар бе малко по-неуверен, Ф’нор едва ли би успял да запази спокойствие. Но неговият природен брат все трябваше да има някакъв план наум. А и Лесса изглеждаше така спокойна, както… както само Манора можеше да изглежда.

За щастие Андемон бе не само интелигентен човек, но бе и доста опитен. Беше се сблъскал с поредица разкрития, които го смутиха и внесоха пълен хаос в някои основни принципи. Сега трябваше да променя една отколешна Занаятчийска практика. Трябваше да се отърси от вродени и внимателно насаждани предразсъдъци и да приеме евентуален удар срещу схващанията, които той не без основание споделяше и уважаваше, а също така се стремеше да запази.

Бе решен да анализира всичко това, преди да напусне Уейра. Разпита Ф’лар, Ф’нор, Менестрела, Н’тон, а после и Манора, след като научи, че и тя е запозната с проекта. После огледа всички каци, особено тази, в която нямаше ларви. Превъзмогна погнусата си и дори прегледа внимателно червеите, като търпеливо разчовърка една буца пръст, сякаш наблюдаваше някакъв съвсем нов животински вид. И в известен смисъл си бе точно така.

Андемон изглеждаше замислен, докато наблюдаваше как безобидните ларви бързо се заравяха обратно в пръстта на кацата, от която ги бе извадил.

— Човек горещо би желал… — каза той — да се намери избавление от господството на Нишките. Но просто е… само дето средството е…

— Отвратително? — предложи любезно Менестрелът.

Андемон за миг изгледа Робинтън.

— Да, вие сте човек, който умее да борави с думите, Майстор Робинтън. Но е доста трудно да се приеме, че ще трябва да бъдем благодарни на такава… такава низша твар. Предпочитам да съм благодарен на Драконите — и той сконфузено се усмихна на Ф’лар.

— Добре, че не мислите като Лордовете! — каза Лесса кисело и всички се засмяха.

— И все пак — продължи Андемон, като върна пръстта в кацата.

— Ние приемаме даровете на тази богата земя, която ни дава дори повече отколкото ни се полага. Ние идваме от нея, ние сме част от нея, тя ни изхранва, предполагам, че би могла също и да ни закриля. Ако всичко върви добре.

Той избърса ръка в панталоните си от уерска кожа и с решителен вид се обърна към Ф’лар.

— Бих искал да проведа няколко собствени експеримента, Предводителю на Уейр. Разполагаме с каци и всичко, което една Фермерска Работилница…

— Разбира се — усмихна се облекчено Ф’лар. — Ще ви сътрудничим по всякакъв начин, с ларви, с Нишки, с каквото пожелаете. Но поне, вие разрешихте един проблем, за който нямах отговор.

Андемон учтиво повдигна вежди.

— Дали ларвите могат да се приспособят към условията на северния континент?

— Могат, Предводителю, могат — мрачно отвърна Фермерът.

— Не би трябвало да смяташ, че това е главния проблем, Ф’лар — каза Ф’нор.

— О? — това прозвуча почти като предизвикателство към кафявия Ездач. Ф’нор се поколеба, чудейки се дали Ф’лар бе загубил доверие в него, независимо от това, което Лесса му бе казала по-рано.

— Наблюдавах Майстор Андемон и си спомних моята собствена реакция към ларвите. Едно е да се каже, да се узнае, че те са разрешението на проблема. Но друго… съвсем друго е да накараш обикновения човек да го приеме. Както и обикновения Драконов ездач.

Андемон кимна в знак на съгласие и ако се съдеше по изражението на лицето на Менестрела, Ф’нор разбра, че не бе единственият, който очакваше съпротива.

Но Ф’лар се усмихна и седна на ръба на най-близката каца.

— Точно затова извиках Андемон тук и го посветих в нашия проект. Нужна ни е помощ, която само той може да ни даде, щом приемете нещата по този начин. Колко време, Майсторе, е нужно да се напълни с ларви една нива?

Андемон потъна в мисли. Поклати глава и призна, че не може да прецени.

— Веднага щом една нива се зарази с ларви, ние я изгаряхме до основи, за да попречим на червеите да се разпространяват.

— Значи трябва да открием първо колко време ще е нужно!

— Ще се наложи да почакате до пролетта — припомни му Фермера.

— Защо? Можем да донесем ларви от южния.

— И къде ще ги пуснете? — попита язвително Менестрелът.

Ф’лар се ухили:

— В Холд Лемос.

— Лемос?

— Че къде другаде? — и Ф’лар погледна самодоволно. — Горите са най-трудните райони за защита. Асгенар и Бендарек са решени да ги запазят, а и двамата са достатъчно гъвкави, за да приемат едно такова нововъведение и да го приложат на практика. Вие, Майсторе, имате най-трудната задача. Да убедите вашите хора да спрат да унищожават ларвите…

Андемон вдигна ръка:

— Първо трябва да проведа моите наблюдения.

— Но, разбира се, Майстор Андемон — усмивката на Ф’лар стана по-широка. — Аз съм сигурен за изхода. Нека Ви напомня за вашето първо пътуване до Южния.

Тогава говорехте за тучните ниви, необикновения размер на дърветата и храстите, които се срещат и в Северния, богатата реколта и сладостта на плодовете. Това не се дължи само на умерения климат. Тук, в Северния също има подобни зони. Дължи се на… — Ф’лар насочи пръст първо към Андемон, после и към каците — на стимулиращото действие и защита на ларвите.

Андемон не бе съвсем убеден, но Ф’лар не продължи да настоява.

— Сега, Майстор Андемон, Менестрелът ще ви помага с всичко, с което може. Вие по-добре от нас познавате хората си и знаете кому да се доверите. Бих желал да го обсъдите с най-доверените си Майстори — колкото повече от тях го приемат, толкова по-добре! Не бива да проваляме тази възможност поради липса на последователи. Може да сме принудени да чакаме, докато Старовремците умрат — засмя се кисело Ф’лар. — Предполагам, че Уейровете не са единствените, които се карат с тях. Предстои ни дълъг път…

— Да, ще има проблеми. — Важността на начинанието най-после бе оценена и от Фермера.

— Много при това — увери го Ф’лар весело. — Но крайният резултат е освобождение от Нишките.

— Ще са нужни Обороти и Обороти — каза Андемон, като улови погледа на Ф’лар и сякаш почерпил от това утеха, той изправи рамене. Бе спечелен за каузата.

— Да, може да отнеме доста Обороти. Но първо и Ф’лар лукаво се усмихна — трябва да спрете вашите фермери от изтреблението на нашите спасители.

През загрубялото лице на Андемон премина изражение на изненада и възмущение, което бързо се смени от нерешителна усмивка, когато осъзна, че Ф’лар го занася. Очевидно Водачът на Фермерите не бе свикнал на подобно отношение.

— Като се сетя само за нещата, които ще трябва да преписвам наново — оплака се Менестрелът — и ожаднявам. — Той тъжно погледна празната вече бутилка.

— Разбира се, че ще трябва да се полее — отбеляза Лесса и косо изгледа Робинтън. После хвана Андемон за ръка и го поведе навън.

— Чест е за мен, милейди, но трябва да надзиравам полската работа, а и да се заема с изследванията — той се дръпна от нея.

— Поне едно питие? — замоли го тя и очарователно се усмихна.

Водачът на фермерите прокара ръка през косата си, очевидно неспособен да откаже.

— Тогава само едно.

— За да полеем решението за съдбата на Перн — каза Менестрелът и сниши глас до гробовен бас като загледа важно и самодоволно, с което удивително заприлича на Лорд Гроге от Форт.

Когато те излязоха от Стаите, Андемон се обърна към Лесса:

— Ако не е нахално от моя страна, онази млада жена — Бреке, — която изгуби Кралицата си… как е тя?

Лесса се поколеба само секунда:

— Ф’нор ще може да ви отговори по-добре, отколкото аз. Те са партньори.

Ф’нор трябваше да се приближи:

— Тя беше болна. Да загубиш Кралицата си е огромен шок. Но вече се оправя и няма намерение да се самоубива.

Водачът на фермерите спря и втренчено изгледа Ф’нор:

— Това би било немислимо!

Лесса улови погледа на Ф’нор и той си спомни, че говори с външен човек.

— Да, разбира се, но такава загуба е трудно поносима.

— Така е. Тя сега заема ли някаква длъжност? — бавно изрече Фермера, после побърза да добави. — Тя е от моя Занаят, разбирате ли, и ние…

— Тя е обичана и уважавана от всички Уейрове — намеси се Лесса, когато Андемон се запъна. — Бреке е от малцината, които могат да чуват всички Дракони. Тя винаги ще се радва на висока почит от страна на Драконовите хора. Може, ако реши, да се завърне в своя дом…

— Не! — Водачът на фермерите бе категоричен.

— Сега Бреке принадлежи на Уейра си! — каза Ф’нор, който бе изтръпнал преди да чуе категоричния отказ на Фермера.

Лесса бе леко изненадана от разпалеността с която говореха и двамата мъже. За миг бе решила, че Андемон ще иска да я вземе отново в нейния Занаят.

— Извинете, че бях така рязък, милейди! За нея би било трудно да живее отново сред нас — гласът му стана твърд и колебливостта му изчезна. — Какво стана с онази разпътна блудница?

— Тя… си живурка — прозвуча също толкова студено гласа на Лесса.

— Живурка? — Водачът на фермерите отново спря, пусна ръката на Лесса и ядосано я погледна. — Живурка значи? Гърлото й трябва да бъде прерязано, тялото й…

— Тя живее, Майсторе, като едно бебе — без разум и чувства. Води съществуване, затворена в собствената си вина! Драконовите хора не отнемат човешки живот!

Фермерът сурово погледна Лесса за миг, после бавно кимна. Любезно предложи ръката си на жената, когато тя му кимна да продължат.

Ф’нор не ги последва, защото събитията от този ден вече си казваха думата и той се чувстваше уморен.

Наблюдаваше ги, докато Андемон и Лесса отидоха при останалите на масата. Видя Лордовете от Лемос и Телгар да се приближават към тях. Литол и младия Джаксъм със своя бял Руат не се виждаха никъде. Ф’нор се надяваше, че Литол е завел Джаксъм в Холда. Сега той бе благодарен за онзи щастлив ден, когато бе открил огнените гущери. Тръгна бързо по стръмните стълби за Уейра си като копнееше да остане сам. Кант бе в Уейра, притворил почти всички клепки. Когато Ф’нор влезе и последната клепка се затвори. Ездачът облегна тялото си на шията на Дракона и потърси пулса в топлата мека плът на животното. „Дочу“ тихите мисли на обич на двата огнени гущера, свили се до главата на Бреке.

Той не можеше да прецени колко време остана така. Мозъкът му преповтаряше Впечатването, оздравяването на Бреке, постъпката на Джаксъм, вечерята, всичко което се бе случило в този богат на събития следобед.

Разбира се, имаше много работа, но той не можеше да се отдели от Кант.

Ясно си спомни шока на Андемон, когато човекът осъзна, че Ф’лар говори за края на Драконовите ездачи. И все пак, Ф’лар нямаше предвид точно това. Навярно имаше наум някакво друго решение.

Тези ларви — да, те унищожаваха Нишките, преди да успеят да се вкопаят и разпространят. Но бяха противни наглед и не предизвикваха нито уважение, нито благодарност. Не се виждаха и не бяха така величествени като Драконите. Хората не можеха да ги наблюдават докато те изтребват Нишките. Нямаше да изпитат удовлетворение, както когато гледаха Драконите, изгарящи още във въздуха смъртоносния враг. Ф’лар навярно си даваше сметка за това и знаеше, че хората се нуждаят от видимо доказателство за изтреблението на Нишките. Дали Ездачите щяха да останат само спомен? Не! Тогава биха се превърнали в по-големи паразити и от Нишките! Такова нещо би било немислимо за човек с достойнството на Ф’лар. Но какво ли имаше той наум?

Ларвите може би са отговора, особено след хилядите Обороти на приспособяване, но не бяха отговор приемлив за Пернезийците — били те холдъри, занаятчии, селяни или Драконови Ездачи.

Глава XVI

Вечерта в Уейр Бендън

Късно вечерта в Уейр Форт

През следващите няколко дни Ф’нор беше твърде зает, за да се тревожи. Бреке възвръщаше силата си и бе настояла той да се заеме със задълженията си. Тя убеди Манора да й позволи да идва в Ниските Пещери, за да бъде полезна с нещо. Така Манора й даде няколко завеси, чийто пискюли трябвало да бъдат сплетени. По този начин Бреке отново стана част от колектива в Пещерите. Огнените гущери почти не я напускаха. Само Грал недоволно цвъртеше, когато Ф’нор трябваше да ходи по поръчки и й бе наредено да остане при Бреке.

Ф’лар правилно бе преценил, че Асгенар и Бендарек щяха да приемат всякакво предложение, стига то да спаси горите. Но недоверието и първоначалната съпротива, с която той се сблъска, му показа с каква трудна и непосилна задача се бе захванал. И Лордът и Занаятчията се отнесоха презрително към предложението му. Наложи се Н’тон да донесе малко живи Нишки — чуваше се как съскат — и да ги пусне в каца с разсади. Само след секунди ларвите изядоха Нишките по фелисните фиданки. Зашеметени, Асгенар и Бендарек приеха дори уверението на Ф’лар, че обгарянията и дупките от Нишките ще се заличат след ден-два.

Имаше много неща, които Драконовите Ездачи не знаеха за ларвите и Ф’лар трябваше да им разяснява: колко време било нужно да се засели един район с ларви, така че да се счита за „Нишкоустойчив“; продължителността на жизнения цикъл на ларвите и какво количество от тях е нужно, за да е сигурно, че съответният район е обезопасен.

И все пак бе решено да се започне с Холд Лемос — иглолистните дървета бяха много търсени за изработка на мебели, а пък бяха най-уязвими при Нишковалеж.

Тъй като предишните обитатели на Южния не се бяха занимавали с фермерство, те не оцениха наличието на ларвени сакове в южните гори. Сега в южното полукълбо бе есен, но Ф’нор, Н’тон и още един Ездач се съгласиха да скочат между времето в предишната пролет. Бреке също им помогна, понеже бе запозната с тогавашните дейности на Южния и им каза как да не се сблъскат с хора в миналото. Макар и от Фермерска Работилница, Бреке се бе посветила на грижи за болните като умишлено не се бе занимавала с фермерство, за да може да скъса връзките с предишния си живот.

Ф’лар не притесняваше Водача на Фермерите Андемон, но той бе решил да действа сякаш е получил вече неговото съгласие. На няколко пъти Андемон бе искал Нишки и ларви, които веднага му бяха доставяни, но все още не бе докладвал докъде е стигнал.

Водачът на ковачите Фандарел и Тери бяха информирани за проекта и за тях бе уредена нарочна демонстрация. Веднага щом преодоля първоначалното си отвращение към ларвите и ужаса от Нишките, Тери бе обхванат от ентусиазъм. При действията на ларвите, Ковачът само бе изръмжал. Коментарите му се ограничиха до презрителна насмешка към щипката с дълга дръжка, с която биваха хващани Нишките.

— Неефективно! Неефективно! Можете да го отворите само веднъж, за да хванете тия гадини! — рече докато се отправяше към чакащия го Дракон-куриер отнасяйки със себе си щипката.

Тери се опита многократно да ги увери, че Ковачът несъмнено е впечатлен и ще им сътрудничи по всякакъв начин. Това било един знаменателен ден. Думите му обаче бяха прекъснати от нетърпеливото мучене на Фандарел да тръгва и докато припряно се кланяше на излизане, той продължи да успокоява смутените Драконови ездачи.

— Мислих, че Фандарел ще реши, че поне ларвите са ефективни — отбеляза Ф’лар.

— Той бе онемял от удивление — предложи Ф’нор.

— Не! — и Лесса се намръщи. — Той бе вбесен поради липсата на ефективност.

Те се засмяха и се заеха с другите си работи. Същата вечер от Ковачницата пристигна един куриер с отмъкнатата щипка и с направо гениална добавка към нея. Бе оформена като луковица. Към нея бе прикрепена дълга дръжка, с която можеше да се отваря една клапа в тесния отвор на луковицата. Това се задействаше от един спусък поставен в самата цилиндрична дръжка. Тази клапа бе наистина гениална, защото след като се отвореше Нишките попадаха във вътрешната част на луковицата и не можеха да избягат, ако клапата се отвореше повторно.

Куриерът довери също на Ф’лар, че Ковачът си имал проблеми с далекосъобщителя. Жиците трябвало да бъдат покрити със защитен слой иначе Нишките ги прояждали. Фандарел бе пробвал с керамично и метално покритие, но не можеше да изработи достатъчно количество, поради липса на време. При честите Нишковалежи, цеховете му бяха претрупани от работа с поправките на огнехвъргачки, които или се задръстваха или се повреждаха. Наземните отряди се паникьосваха, ако уредите им откажеха по време на валежа и бе невъзможно да не се откликне на всеки зов за помощ. Лордовете, на които бе обещано, че ще имат далекосъобщител, който да свързва Уейровете с по-изолираните Холдове започнаха да настояват за бързи действия. А най-бързото действие според тях било… експедицията до Червената Звезда.

Ф’лар бе възприел практиката да свиква съвет на близките си помощници и Помощник-водачи ежедневно, така че да не бъде пропуснат нито един аспект от генералния му защитен план за спасението на Перн. Определиха също кои Лордове и Водачи на гилдии щяха да приемат радикалните мерки, но действаха много предпазливо с тях.

Асгенар им каза, че Ларад от Телгар бил далеч по-консервативен в мисленето си, отколкото очаквали и че една демонстрация в Стаите нямало да го убеди така, както една защитена нива срещу атаките на Нишките.

За нещастие, младата невеста на Асгенар — Фамира — докато била на посещение в дома на брат си, по невнимание споменала за проекта. Но поне проявила здравия разум да прати гущера си да доведе съпруга й, който лично бе убедил Ларад да отиде в Бендън за по-пълно обяснение и за демонстрация. Ларад не се бе оставил да бъде убеден и се разяри от това, което той нарече „жестока заблуда и предателство от страна на Драконовите Ездачи“. Но когато Асгенар настоя Ларад да дойде в горите с иглолистни дървета, в които били пуснати ларви и му показа как след като изсипят Нишки върху крехките фиданки нямаше никакви поражения и вкопавания, яростта на Ларад бе започнала да стихва.

Обширните долини на Телгар бяха доста пострадали от обилните и почти непрестанни Нишковалежи. Наземните отряди пък вече бяха обезсърчени и уморени от постоянната охрана.

— Не разполагаме с време! — извика Ларад от Телгар, след като чу, че за да се осигури ларвена защита било нужно доста дълго време. — Ежедневно губим нивя със зърно и кореноплодни. Хората вече се умориха безкрайно много да се бият с Нишките и нямат сила за това. В най-добрия случай ни чака една гладна зима, а ако видим какво стана през изминалите месеци, започвам да се страхувам от най-лошото.

— Да, трудно е да виждаш че има избавление, но че то зависи от жизнения цикъл на едно насекомо не по-голямо от връхчето на пръста ти — отвърна Робинтън, който вече бе станал неразделна част от екипа и взимаше активна роля в подобни сблъсъци с хората. Той галеше малкия си бронзов гущер, който бе Впечатил няколко дни преди това.

— Ами онзи далекогледен уред? — каза Ларад, устните му се бяха изопнали, а лицето му бе сгърчено от тревога. — Нищо ли няма да сторите, за да отидете до Червената Звезда?

— Да — отвърна Ф’лар, като в този случай винаги се придържаше към търпение и благоразумие. — Наблюдава се през ясните нощи. Уонзър е обучил няколко човека за тази цел и е наел най-точните чертожници от Водача на тъкачите Зърг и Менестрела. Те непрекъснато скицират масивите на планетата. Сега вече знаем как изглежда повърхността…

— И? — Ларад бе непреклонен.

— Не можем да различим достатъчно ясни белези, по които да поведем Драконите.

Лордът на Телгар въздъхна примирено.

— Но вярваме, — Ф’лар погледна Н’тон, който бе изследвал Звездата почти колкото и Уонзър — че тези чести валежи ще намалеят след няколко месеца.

— Ще намалеят? Как може да знаете това? — по лицето на Телгарския Лорд се четяха надежда и подозрение.

— Уонзър е на мнение, че другите планети в нашето небе влияят на движението на Червената Звезда — забавят го, като я теглят от различни страни. Виж сега, имаме доста съседи там горе. Единият е леко под нашата планета, два са над Червената Звезда — това е един рядък случай, когато небесните тела застават много близо едно до друго. Веднага щом планетите се отдалечат, Уонзър смята, че ще се стигне до стария ритъм на Нишковалежите.

— След няколко месеца? Но от това нямаме полза. А и как може да сте сигурни?

— Не, ние не сме сигурни и затова не сме разгласили теорията на Уонзър. Но ще сме сигурни след няколко седмици. — Ф’лар вдигна ръка, за да спре протеста на Ларад. — Навярно си забелязал, че най-ярките звезди, които са сестри на нашата планета, се движат от запад на изток. Гледай тази вечер и ще видиш синята да застава над зелената и да блести много силно. А Червената Звезда остава под тях. Спомни си сега скицата в Съвещателната Зала на Уейр Форт. Ние сме напълно сигурни, че това е чертеж на небето над нас и около нашето слънце. Виждал ли си как твоите храненици си играят на стрингбол[4]? Навярно ти сам си я играл. Замести топките с планети, а слънцето е възела, който направлява движението им и ще схванеш най-общо принципа. Някои топки се въртят по-бързо от други, в зависимост от скоростта, с която се люлеят, дължината и опъна на въжето. В общи линии на същия принцип се въртят и звездите около слънцето.

Робинтън бе скицирал описаното от Ф’лар на един лист, който подаде на Ларад.

— Трябва сам да се уверя в това — отвърна Телгарският Лорд без да отстъпва ни на сантиметър.

— Ще го видиш, уверявам те — рече Асгенар. — Бях очарован, когато сам наблюдавах това и ако… — той се усмихна — и финото му лице се изкриви в гримаса. — Уонзър намери време да направи още един далекогледен уред, ще искам един върху огненото било на Лемос. Нашето разположение е благоприятно за наблюдение на северното небе. Бих искал чрез този уред да гледам как се движат звездите, които се виждат само през лятото!

Ларад изсумтя в отговор.

— Не, прекрасно е — възпротиви се Асгенар, а очите му възторжено блестяха. После добави с променен тон:

— Ала аз не съм единственият, който се интересува от това. Всеки път, когато отида във Форт трябва да се карам с Мерон от Набол да ми даде да погледна през уреда.

— Набол?

Асгенар бе леко изненадан от ефекта, който предизвика случайната му забележка.

— Да, Набол винаги е при уреда. Очевидно е по-упорит от Ездачите да открие сам координати за Драконите — никой не сподели шегата му.

Ф’лар погледна въпросително Н’тон.

— Да, вярно е. Ако не беше Лорд… — и Н’тон сви рамене.

— Но защо? Той казва ли защо?

Н’тон отново сви рамене:

— Казвал, че търси координатите. Но и ние това правим. За сега няма достатъчно ясни белези. Само безформени маси, които са сиви и сиво-зелени. Не се променят, а щом е така дали това е земя? Или морета?

Н’тон почувства как расте напрежението в стаята и се размърда. — Най-често повърхността е забулена от плътни облаци. Направо обезкуражително!

— А Мерон обезкуражен ли е? — попита остро Ф’лар.

— Не съм сигурен, че ми харесва поведението ти, Бендън — каза Ларад със сурово изражение на лицето. — Изобщо не ми се виждаш упорит в търсенето на тези координати.

Ф’лар погледна Ларад право в очите:

— Мисля, че обясних вече какъв е проблемът. Ние трябва да знаем къде отиваме, преди да изпратим Драконите — той посочи огнения гущер кацнал на рамото на Ларад. — Ти се опитваш да обучиш гущера си. Можеш да разбереш колко е трудно… — Ларад се наежи, а гущерът му изсъска, въртейки очи. Но Ф’лар не се смути:

— Фактът, че в Архивите не се споменава за такъв опит в миналото, ясно показва че древните… които са конструирали този далекогледен уред и са знаели достатъчно, че да скицират небето над нас и нашите съседи… не са ходили до Червената Звезда. И сигурно са имали причина, доста основателна причина! Какво искаш от мен, Ларад? — попита Ф’лар спокойно, макар да бе обзет от възбуда. — Да потърся доброволци? Ти, ти и ти! — и Ф’лар посочи с пръст въображаеми хора. — Вървете, скочете чрез между до Червената Звезда. Координати ли? Съжалявам, момчета, такива няма. Кажете на Драконите си да хвърлят един поглед като идете там. Ако не се върнете, ще се жалваме на Червената Звезда за вашата смърт. Обаче, момчета, вие ще умрете, знаейки, че сте разрешили нашия проблем: Че хората не могат да идат до Червената Звезда!

Ларад се изчерви от сарказма на Ф’лар.

— Макар древните да не са оставили нищо по този въпрос за Червената Звезда — каза тихо Робинтън в напрегната тишина — те са осигурили местна защита — Драконите и ларвите.

— Точно сега, когато имаме нужда от защита нито едните, нито другите се оказват достатъчно ефикасни — отговори Ларад с горчив, унил тон. — На Перн е нужно нещо повече от обещания… и насекоми! — той бързо напусна Стаите.

Асгенар, който се канеше да протестира, понечи да го последва, но Ф’лар го спря.

— Сега той не е в състояние да мисли разумно, Асгенар — каза Ф’лар, с изопнато от тревога лице. — Ако днешната демонстрация не го е убедила, не зная какво повече можем да кажем или сторим.

— Той е притеснен за унищожаването на летните посеви — каза Асгенар. — Телгар се е разраснал, знаеш, Ларад прие повечето от по-низшите Холдъри, които са разочаровани от Нерат, Кром и Набол и прекъснаха васалните си задължения към тях. Ако посевите загинат, ще има много гладни хора… и проблеми и то повече, отколкото би могъл да поеме през зимата той.

— Но какво още да сторим? — попита Ф’лар отчаяно. Уморяваше се вече толкова лесно. Треската бе изцедила силите му и той намираше това свое състояние за по-гнетящо от останалите проблеми. Неотстъпчивостта на Ларад бе едно съвсем неочаквано разочарование. А с други хора бе имал повече късмет.

— Знам, че не можеш да пратиш някой слепешката до Червената Звезда — каза Асгенар, впечатлен от тревогата на Ф’лар. — Опитах се да обясня на моя Риал, къде искам да го изпратя. Той подивя от ужас, защото не може да види къде трябва да отиде. Само почакай, докато и Ларад започне да обучава гущера си. Той ще разбере. Виж, това което най-много го безпокои е факта, че вие не сте в състояние да предприемете поход до Червената Звезда.

— Твоята първа грешка, скъпи ми Ф’лар — саркастично започна Менестрелът — бе, че за по-малко от три дни, ти успя да осигуриш спасение от непосредствената опасност на Нишките, когато доведохте в нашето време Петте Загубени Уейра. Сега Лордовете очакват ти да направиш второ такова чудо в също такъв кратък срок.

Забележката беше толкова абсурдна, че Ф’лар високо се изсмя преди да успее да се овладее. Но поне напрежението и тревогата се разсеяха и смутените мъже си и извърнаха увереността.

— Това, което ни трябва е време — настоя Ф’лар.

— Това, което нямаме е време — каза уморено Асгенар.

— Тогава нека използваме времето, с което разполагаме по най-добрия начин — рече решително Ф’лар, отърсил се от моментното си съмнение и разочарованието. — Да поработим върху Телгар. Ф’нор, колко Ездачи може да ни даде Т’бор, за да се върнем във времето и да донесем ларвени сакове от Южния? Ти и Н’тон ще уточните заедно координатите.

— Няма ли това да отслаби защитата на Южния? — попита Робинтън.

— Не, защото Н’тон ще си отваря очите. Той е забелязал, че много от саковете, образували се през есента не са устойчиви и загиват през зимата. Затова променихме нашите методи. Набелязваме си даден район, през пролетта го зареждаме с устойчиви сакове, връщаме се в есента и взимаме от тези, които не са трайни. Е, някои уерови птици ще останат без храна, но това няма много да наруши екологичното равновесие.

Ф’лар закрачи из помещението и почеса белега на ребрата си разсеяно.

— Трябва ми също и някой, който да държи под око Набол.

Робинтън весело изсумтя:

— Ние изглежда сме принудени да се занимаваме със странни форми на живот — ларви, Мерон. О, да — и той се засмя, когато те се ядосаха. — Той може да се окаже и ценен. Нека си напряга очите и да си кълчи врата, докато гледа Червената Звезда. Докато е зает с това, ние разполагаме с време. Очите на един отмъстителен човек пропускат някои детайли, а от това ние само ще извлечем полза.

— Добре казано, Робинтън. Н’тон! — и Ф’лар се обърна към младия Бронзов ездач. — Искам да знам всяка забележка, която прави Мерон, кои сектори наблюдава от Червената Звезда, какво и защо вижда и как реагира. Ние не сме му обръщали достатъчно внимание за наше най-голямо съжаление. Може дори да сме му благодарни.

— По-скоро бих бил благодарен на ларвите — отвърна енергичния Н’тон. — Честно казано, сър — добави той и се поколеба за първи път, откакто бе включен в съвета, пред поставена му задача. — Предпочитам да ловя ларви и Нишки.

Ф’лар за миг замислено изгледа младия ездач:

— Гледай на тази задача, Н’тон, като на малко по-необикновен лов на Нишки.

Веднага щом Бреке се почувства по-добре, настоя да се грижи за растенията в Стаите. Тя подчерта, че е от Фермерска работилница и е подходяща да изпълнява тези задължения. Предпочиташе да не присъства на демонстрациите. Всъщност, тя правеше всичко възможно да не се вижда с други хора, които не са от Уейра. Можеше да понесе съчувствието на Ездачите, но съжалението на другите хора й бе противно.

То, обаче, не повлия на нейното любопитство и тя караше Ф’нор да й разказва всяка подробност от това, което наричаше „най-публичната Занаятчийска тайна на Перн“. Когато Ф’нор й описа неблагоприятната реакция към експеримента, който Уейровете се опитваха да осъществят, тя очевидно бе обезпокоена.

— Ларад греши — каза тя бавно, по предпазливия начин, по който бе свикнала да се изразява напоследък. — Ларвите са разрешението. И то правилното! Но е истина, че най-доброто решение не винаги е лесно за приемане. Един поход до Червената Звезда не е разрешение, дори и това да е най-силното желание на Пернезийците. Съвсем очевидно е. Толкова ясно, както ясно се виждаха преди седем Оборота две хиляди Дракона в небето над Телгар. — Ф’нор се изненада като я видя да се усмихва, това беше нейната първа усмивка след смъртта на Уайрънт. — Аз самата също като Робинтън бих предпочела да се осланям на ларвите. Те не предизвикват толкова много проблеми. Но пък аз съм си занаятчийско чедо.

— Напоследък доста често използваш тази фраза — отбеляза Ф’нор и извърна лицето й към себе си, за да срещне погледа на зелените й очи. Те изглеждаха сериозни, както винаги и в ясния й взор се забелязваше сянката на тъга, която никога нямаше да я напусне.

Тя улови ръката му и нежно се усмихна, усмивка, която не разсея нейната печал. — Аз бях Занаятчийско чадо — поправи се тя. — Сега принадлежа на Уейра. — Бърд одобрително пропя, а Грал звучно се присъедини към него.

— Може да загубим подкрепата на някои Холдове през този Оборот — каза горчиво Ф’нор.

— Това не би променило нещата — каза тя. — Радвам се, че Ф’лар ще държи под око онзи Наболезиец. Той е с извратено съзнание.

Внезапно тя изохка и стисна пръстите на Ф’нор толкова силно, че ноктите й се впиха в кожата му.

— Какво има? — той загрижено я обгърна с две ръце.

— Той е с извратено съзнание — каза Бреке като уплашено го загледа. — Той също има огнен гущер — бронзов, на възрастта на Грал и Бърд. Знае ли някой дали той го обучава? Дали го обучава да ходи в между?

— На всички Лордове им бе показано как… — Ф’нор спря, уловил хода на мислите й. Бърд и Грал реагираха на уплахата на Бреке с нервни писукания и размахаха крилца. — Не, не, Бреке. Той не може — успокои я Ф’нор. — Гущерът на Асгенар е по-малък от неговия с около седмица. Казва, че му било трудно да праща своя Риал тук и там дори из собствения си Холд.

— Но Мерон има гущер по-отдавна. Би могъл…

— Набол? — Ф’нор изглеждаше скептично настроен. — Този човек няма никаква представа как се гледа гущер.

— Тогава защо толкова много наблюдава Червената Звезда? Какво друго може да има наум освен да прати гущера си там?

— Но той знае, че Драконовите ездачи няма да се опитат да изпратят Драконите. Откъде-накъде ще си въобразява, че един огнен гущер ще може да отиде?

— Той не вярва на Ездачите! — изтъкна Бреке, очевидно обсебена от тази идея. — Защо да вярва на някакво изявление, на думи? Трябва да кажеш на Ф’лар!

Той се съгласи, защото това бе единственият начин да я успокои. Тя все още бе толкова слаба. Клепачите й изглеждаха прозрачни, макар известна руменина да бе обагрила страните и устните й.

— Обещай ми, че ще кажеш на Ф’лар!

— Ще му кажа. Ще му кажа, но не посред нощ!

Когато на следващия ден трябваше да поведе ято Ездачи във времето чрез между за ларвени сакове в Южния, Ф’нор забрави за обещанието си и се сети за него чак вечерта. За да не я притесни, задето е бил толкова небрежен, той помоли Кант да говори с Лиот на Н’тон и да му предаде какъв е проблемът. Ако Бронзовият ездач на Уейр Форт видеше нещо, което да потвърди подозренията на Бреке, тогава вече щяха да кажат на Ф’лар.

Ф’нор има възможност да поговори с Н’тон на следващия ден, когато се срещнаха в едно откъснато поле в долината, която Ларад от Холд Телгар бе избрал за експеримента с ларвите. Полето, отбеляза Ф’нор с известна неприязън, бе засято с някакъв нов хибриден зеленчук, който бе деликатес и вирееше успешно само в по-планинските райони на Холдовете Телгар и Високите Хълмове.

— Може би има нещо вярно в предположенията на Бреке, Ф’нор — призна Н’тон. — Стражевите ездачи споменаха, че Набол след като дълго се взира през далекогледния уред, изведнъж се обръщал към гущера си и почвал да го гледа право в очите, докато създанието подивявало и се опитвало да се отскубне от него. Всъщност снощи горкото животинче пищейки отишло в между. Набол си тръгнал в лошо настроение като ругаел целия Драконов вид.

— Провери ли какво наблюдава?

Н’тон сви рамене:

— Снощи не бе много ясно. Имаше облаци. Единственото видимо нещо бе една фигура като дълга опашка… онова дето прилича на полуострова Нерат, но сочи на изток вместо на запад. И при това се виждаше съвсем за малко.

Ф’нор добре си спомняше тази фигура. Сива маса, оформена като дебела Драконова опашка, насочена в посока обратна на въртенето на планетата.

— Понякога — усмихна се Н’тон — облаците над звездата се виждат по-ясно от всичко, което се вижда отдолу. Например, оная вечер, имаше един облак, който приличаше на момиче. — Н’тон изрисува във въздуха очертанието на главата и тялото. — Момиче, което сплита косите си. Виждах добре главата й леко наклонена на ляво, полусплетената плитка и свободно падащата й коса. Очарователно.

Ф’нор продължи да си мисли за разказа на Н’тон, защото бе забелязал, че облаците около Червената Звезда образуват най-различни познати и непознати неща и често той повече се заглеждаше в тях, отколкото в самата звезда.

Това, което му каза Н’тон за поведението на гущера бе много интересно. Малките създания не бяха така предразположени към стопаните си, колкото Драконите. Когато се отегчаха или ги накараха да вършат нещо, което те не искат, имаха склонността да изчезват в между. Връщаха се след известно време, обикновено за вечеря, вероятно мислейки си, че хората забравят бързо. Грал и Бърд, явно се бяха отърсили от подобно поведение. Те със сигурност изпитваха силно чувство за отговорност към Бреке. Винаги някой от тях бе до нея. Ф’нор би се обзаложил, че Грал и Бърд са най-благонадеждната двойка огнени гущери на Перн.

Въпреки това, Мерон трябваше да бъде внимателно наблюдаван. Би било напълно възможно той да се държи господарски с гущера си. Съзнанието му, както каза Бреке, бе извратено.

Когато Ф’нор се прибираше в Уейра си вечерта, от коридора чу оживен разговор, въпреки че не можеше да долови ясно думите.

— Лесса е разтревожена — каза му Кант, докато прибираше криле, следвайки Ездача си.

— Когато живееш с един човек седем Оборота, знаеш какво му тежи — говореше настоятелно Лесса, когато Ф’нор влезе. Тя се извърна с почти виновно изражение, но като видя Ф’нор, придоби облекчен вид.

Той погледна към Бреке, но лицето й нищо не издаваше. Тя дори не му се усмихна на поздрава.

— За кого говореше, Лесса? — попита Ф’нор и сваля колана на туниката си. Метна ръкавиците на масата и прие чашата вино, която му наля Бреке.

Лесса тежко се отпусна на стола си, като избягваше погледа му.

— Лесса се бои, че Ф’лар може да се опита да ида сам на Червената Звезда — каза Бреке като го гледаше.

Ф’нор обмисли това, докато отпиваше от виното си:

— Ф’лар не е глупак, скъпи момичета. Един Дракон трябва да знае къде отива. А ние не знаем какво да кажем на Драконите. Мнемент също не е глупак — Ф’нор подаде чашата си на Бреке, за да му я напълни отново, и внезапно си представи облачното момиче на Н’тон със своите полусплетени коси.

— Той не може да отиде — каза Лесса дрезгаво. — Той е човекът, който сплоти Перн. Той е единственият, който може да обедини Лордове, Занаятчии и Драконови ездачи. Сега дори Старовремците му вярват. На него. На никой друг!

Ф’нор осъзна, че Лесса бе необичайно разстроена. Грал и Бърд кацнаха на дръжките на стола на Бреке, като тихичко чирикаха и переха крилца.

Лесса не обърна внимание на лудорийките им и като се пресегна през масата, сложи ръка върху ръката на Ф’нор, за да привлече вниманието му.

— Чу какво каза Менестрелът за чудесата. Спасение само за три дни! — погледът й бе мрачен.

— За никого не е спасение походът до Червената Звезда, Лесса!

— Да, но не знаем това със сигурност. Приели сме, че не можем само защото древните не са отишли там. И докато не докажем на Лордовете, те няма да приемат друга алтернатива!

— Още ли проблеми с Ларад? — попита съчувствено Ф’нор, като потриваше тила си. Изведнъж усети мускулите си необичайно схванати.

— Ларад ни създава достатъчно проблеми — каза горчиво тя. — Но по-добре той, отколкото Райд и Сифър. Те са дочули някакви слухове и искат незабавни действия.

— Покажете им ларвите!

Лесса рязко пусна ръката на Ф’нор и ядосано сви устни:

— Щом ларвите не успокоиха Ларад от Телгар, ще имат далеч по-малко въздействие върху тия стари самохвалковци! Не! Те… — и подчертавайки местоимението, тя изрази презрението си към старите Лордове — са на мнение, че Мерон от Набол е открил координати след нощи на наблюдение, а сега злобно ги крие от останалите на Перн.

Ф’нор се засмя и поклати глава:

— Н’тон наблюдава Мерон от Набол. Той нищо не е намерил. И нищо не би могъл да стори без наше знание. А и, разбира се, не му върви с огнения му гущер.

Лесса премигна и го погледна неразбиращо:

— С огнения му гущер?

— Бреке смята, че Мерон може да се опита да прати гущера си на Червената Звезда.

Лесса се изпъна на стола си, сякаш някой силно я дръпна, очите й се разшириха потъмнели, докато тя изгледа първо него, а после и Бреке.

— Да, това би било в негов стил. На него не му пука и би жертвал огнения си гущер, нали? А той е голям, колкото вашите — тя притисна ръка към устата си. — Ако той…

Ф’нор се изсмя с увереност, която изведнъж се оказа, че не изпитва. Лесса бе реагирала твърде сърцато на идея, която той смяташе за невероятна. Разбира се, тя нямаше огнен гущер и явно не можеше да прецени що за създания са те.

— Той може и да се опита — почувства се длъжен да каже ездачът.

— Н’тон го държи под око. Той самият не е намерил още координати и не мисля, че Мерон би имал повече късмет в това. А и той няма подходящият характер да се справи с един гущер. Не можеш просто ей така да им наредиш едно-друго по начина, по който говориш със слугите.

Лесса сви юмруци в израз на безсилие.

— Все трябва да има нещо, което да можем да сторим, Ф’нор, казвам ти, че знам какво му тежи на Ф’лар. Знам, че той се опитва да намери някакъв начин да отиде до Червената Звезда, ако ще само, за да докаже, че Лордовете нямат друга алтернатива освен ларвите!

— Той може и да реши да рискува главата си, скъпа моя Лесса, ала дали Мнемент иска?

Лесса изгледа Ф’нор с най-искрена омраза:

— Мислиш, че Ф’лар не би могъл да го накара? Бих искала да удуша Робинтън. Тази негова идея за тридневното спасение! Ф’лар непрекъснато мисли за това. Но не е Ф’лар човекът, който ще отиде до Червената Звезда — тя спря, хапейки устни и погледна към Бреке.

— Разбирам, Лесса — каза й Бреке съвсем бавно с немигащи очи докато я гледаше в отговор. — Да, разбирам те.

Ф’нор започна да разтрива дясното си рамо. Напоследък сигурно е бил прекалено често в между.

— Няма значение — каза внезапно Лесса с необичайна жар.

— Просто от цялата тази несигурност нервите ми са изопнати докрай. Забравете това, което казах. Само си въобразявам разни неща. Уморена съм… колкото сте вие и другите.

— Тук си права, Лесса — съгласи се Ф’нор. — Ние виждаме проблеми, които не съществуват. В края на краищата, още нито един Лорд не е дошъл в Бендън и не ни е поставил ултиматум. Че какво биха могли да сторят те? Ф’лар постъпва съвсем правилно като все повтаря за проекта с ларвите, но ще полудея ако го чуя още веднъж. Той несъмнено, бе откровен и с другите Предводители на Уейрове и със Занаятчиите, защото иска да е напълно сигурен, че всички знаят какъв е генералният план. Този път нищо няма да се обърка. Това е тайна на занаята, която няма да изчезне, дори някой да не е прочел Архивните кожи!

Лесса се надигна, а тялото й бе сковано. Тя облиза устни:

— Мисля, — каза тя тихо — че именно това ме плаши най-много. Той взима най-различни предпазни мерки, за да е сигурен, че за плана знаят всички. Просто в случай, че…

Тя спря и изхвърча от Уейра.

Ф’нор остана загледан след нея. Това обяснение за публичността на Ф’лар и неговите действия започна да придобива плашещи размери. Той, притеснен, се обърна към Бреке и се изненада, когато видя сълзи в очите й. Взе я в прегръдките си.

— Виж, ще си почина, ще похапнем и после ще ида до Уейр Форт. Сам ще видя Мерон. Бъди спокойна — и той успокоително я прегърна. — Ще взема и Грал със себе си. Тя е най-големия гущер. Ще видя дали би се съгласила да пътува. Ако изобщо някой гущер се навие да го стори, то това ще е само тя. Хайде, как ги се струва тази идея?

Тя се притисна до него и го целуна толкова пламенно, че той забрави смущаващите идеи на Лесса, забрави, че бе гладен и уморен и отвърна със страст на горещите й ласки.

Грал не искаше да остави Бърд, който се бе сгушил върху възглавничката до главата на Бреке. После пък Ф’нор не искаше да остави Бреке. След като се бяха любили всеотдайно тя му припомни, че имат и задължения. Щом Лесса бе достатъчно притеснена за Ф’лар, че да се довери на Бреке и Ф’нор, значи бе по-загрижена отколкото признаваше. Бреке и Ф’нор трябваше да приемат подобна отговорност, доколкото можеха.

Бреке много си я биваше да се товари с отговорности, помисли си Ф’нор, докато будеше Кант. Е, нямаше да му отнеме много време да се види с Мерон. Или да види дали Грал би се съгласила да отиде до Червената Звезда. Това, разбира се, бе по-добрата алтернатива, отколкото Ф’лар да направи това пътуване. Ако въобще бе възможно на малката гущерова кралица да й се внуши такова действие.

Кант беше в много добро настроение, докато те кръжаха първо над Уейр Бендън, а после се появиха от между над Звездните Камъни на Уейр Форт. По парапета на върха на Уейрния Конус бяха наредени светилници и зад Звездните Камъни се виждаха силуетите на няколко Дракона.

— Кант и Ф’нор от Уейр Бендън — обяви Кафявият Дракон в отговор на запитването на стражевия. — Тук са и Лиот и Зеления дракон, който е назначен в Набол — добави Кант, докато леко се приземяваше. Грал закръжа над главата на Ф’нор, преди да заеме мястото си на рамото на Ездача, изчаквайки Кант да иде при другите Дракони.

Н’тон се появи от сенките, а усмивката му бе поразкривена от отблясъците на светилниците по пътечката. Той кимна с глава към далекогледния уред.

— Той е тук, а огненият му гущер е в чудесно състояние. Радвам се, че дойде. Точно се канех да накарам Лиот да се свърже с Кант.

Бронзовият Наболезийски гущер започна да пищи притеснено и Грал нервно му отговори. Тя протегна криле. Ф’нор я погали по гърба, като издаваше звуци, наподобяващи гущеровите, което обикновено я успокояваше. Тя изпъна криле и почна да подскача от крак на крак, като комично въртеше очи.

— Кой е тоя? — властно попита Мерон от Набол. Сянката му се отдели от голямата скала, върху която бе монтиран далекогледния уред.

— Ф’нор — Помощник-водач на ято от Уейр Бендън — студено отговори Кафявият ездач.

— Нямаш работа в Уейр Форт! — каза Мерон с оскърбителен тон. — Махай се оттук!

— Лорд Мерон — каза Н’тон и застана пред Ф’нор. — Ф’нор от Бендън има същото право да е в Уейр Форт както и вие.

— Как се осмеляваш да говориш така на един Лорд?

— Той открил ли е нещо? — тихо попита Ф’нор Н’тон.

Н’тон сви рамене и тръгна към Наболезиеца. Малкият гущер започна да пищи, а Грал отново протегна криле. Мислите й бяха смесица от омраза и ярост, в която се долавяше и страх.

— Лорд Набол, вие използвате далекогледния уред още от мръкване.

— Ще го използвам толкова време, колкото реша, Драконови ездачо. Махайте се! Оставете ме!

Привикнал към незабавно подчинение на заповедите си, Набол отново се извърна към уреда. Очите на Ф’нор вече бяха привикнали към тъмнината и той видя как Лордът се навежда, за да погледне през окуляра. Видя също, че човекът здраво държеше своя гущер, въпреки че създанието се извиваше и дърпаше, за да избяга. Възбудените му писъци станаха още по-нервни.

— Мъничето е ужасено — каза Кант на Ездача си.

— Грал ужасена? — попита Ф’нор Кафявия Дракон сепнато. Той виждаше, че Грал е разстроена, но не разчиташе ужас в мислите й.

— Не Грал. Малкият брат. Той е ужасен. Човекът е жесток.

Ф’нор никога не бе чувал подобен укор от страна на своя Дракон.

Внезапно Кант наддаде силен рев, който стресна Ездачите, другите два Дракона и накара Грал да литне. Преди половината Дракони от Уейр Форт да се събудят и да зареват въпросително, тактиката на Кант бе постигнала търсения ефект. Мерон изтърва гущера си и освободено, създанието литна и отиде в между.

С яростен вик от подобно вмешателство, Мерон се спусна към Ездачите, но откри, че пътят му е блокиран от страховитата глава на Кант.

— Вашият Ездач ще ви върне обратно в Холда ви, Лорд Мерон — информира го Н’тон. — Не се връщайте повече в Уейр Форт!

— Нямаш право! Не можеш да ми отказваш достъп до този далекогледен уред, а ти не си и Предводител на Уейра! Ще свикам Конклава. Ще им кажа какви ги вършите! И ще бъдете принудени да действате. Не можете да се подигравате с мен! Не можете да измамите Набол с тия ваши увъртания и шикалкавения! Страхливци! Вие сте банда от страхливци! Винаги съм го знаел. Всеки може да отиде до Червената Звезда. Всеки! Ще ви улича в измама, вас кастрирани ренегати такива!

Зеленият дракон с почервенели от гняв очи го загреба с рамото си. Без да спира високопарните си обвинения, Лорда на Набол се хвана за ездачните ремъци и зае мястото си на шията на Зелената. Тя още не бе напуснала Звездните Камъни и Ф’нор вече бе при далекогледния уред, взирайки се към Червената Звезда.

Какво ли може да е видял Мерон? Или просто плещеше лишени от основание обвинения, само за да ги дразни?

Всеки път, когато видеше Червената Звезда и плътното й покривало от червеникавосиви облаци, Ф’нор изпитваше някакъв примитивен страх. А тази нощ страхът бе още по-силен — като студени иглички, които пробягваха от стомаха до гърлото му. Далекогледният уред показа сочещата на запад опашка от сива маса, която приличаше на размазан, гледан наобратно Нерат. После краищата на облаците го закриха. Тези облаци почваха да оформят нова фигура — но тази вечер това не бе момиче, което сплиташе коси. Беше един масивен юмрук, чийто сив палец бавно се затваряше върху заплашително свити пръсти, сякаш самите облаци искаха да хванат връхчето на сивото образувание. Юмрукът се затвори и после очертанията му се размиха; сега заприлича на един фасет от сложно устроеното Драконово око с полуспуснат за сън клепач.

— Какво ли може да е видял? — попита настоятелно Н’тон и потупа Ф’нор по рамото, за да привлече вниманието му.

— Облаци — каза Ф’нор и отстъпи назад, за да пусне Н’тон.

— Беше юмрук, а сега прилича на Драконово око. Облаци, това е всичко, което би могъл да види над онова образувание, което прилича на гледан наопаки Нерат.

Н’тон вдигна поглед от окуляра и облекчено въздъхна.

— Тези облачни образувания никъде не могат да ни отведат!

Ф’нор вдигна ръка за Грал. Тя послушно се отзова и когато заподскача на рамото му, той я спря, погали я нежно по главата и приглади крилата й. Задържа я на нивото на очите си и без да спира нежните ласки, започна да проектира образа на юмрука, който бе видял да се разстила бавно над повърхността. Той описа цвета — сиво-червен и бял, където трябва да са сгъвките на въображаемия юмрук. Ясно представи във въображението си пръстите, които се затваряха над полуостров Нерат. После си представи как Грал пътува чрез между към Червената Звезда и този облачен юмрук.

Ужас, страх, впечатления за силна горещина, стихиен вятър, изгаряща бездиханност. Той се олюля към Н’тон, а Грал ужасено изписка, скочи от ръката му и изчезна.

— Какво й стана? — попита Н’тон като задържа Кафявия ездач.

— Помолих я — и Ф’нор дълбоко си пое дъх, защото реакцията й го бе разтревожила — да отиде до Червената Звезда.

— Е, това беше идеята на Бреке!

— Но защо тя реагира така? Кант?

— Тя се боеше — поучително отговори Кант, въпреки че изглеждаше изненадан, колкото и Ф’нор. — Ти й даде ясни координати.

— Дал съм й ясни координати?

— Да.

— Кое ли ужаси Грал толкова? Ти не реагира така, когато чу координатите!

— Тя е млада и глупавичка. — Кант направи пауза, сякаш премисляше станалото. — Тя си спомни нещо, което я плаши — Кафявият дракон звучеше озадачен от този спомен.

— Какво казва Кант? — попита Н’тон, който не можа да проследи бързата размяна на мисли.

— Каза, че няма представа какво би могло да я уплаши. Казва, че било нещо, което тя си спомня.

— Спомня си? Че тя се излюпи едва преди няколко седмици.

— Един момент, Н’тон. — Ф’нор сложи ръка върху рамото на Бронзовия ездач, за да го накара да замълчи, защото бе поразен от внезапно хрумване. — Кант! — каза той и дълбоко пое дъх. — Ти каза, че координатите, които съм дал са ясни? Достатъчно ясни ли са… за теб да ме заведеш до онзи облачен юмрук, който видях?

— Да, получих представа за мястото, където искаш да отида — отговори Кант толкова уверено, че Ф’нор бе поразен. Но сега нямаше време да обмисля нещата.

Той здраво пристегна туниката си и подпъхна ръкавиците под маншетите.

— Връщаш ли се? — попита Н’тон.

— Тук веселбата свърши за днес — отговори Ф’нор толкова безгрижно, че чак се удиви. — Искам да се уверя, че Грал се е върнала читава при Бреке. Иначе ще трябва да се промъквам в Южния, до заливчето където тя се излюпи.

— Пази се тогава! — посъветва го Н’тон. — Тази вечер поне решихме един проблем: Мерон не може да накара огнения си гущер да иде до Червената Звезда преди нас.

Ф’нор се покачи върху Кант. Усука бойните юзди около китките си толкова здраво, че почти спря кръвообращението си. Махна на Н’тон и стражевия ездач, потискайки надигащата се възбуда, докато Кант го отвеждаше високо над Уейра. После се притисна към шията на Дракона и още веднъж омота юздите около китките си. Само това липсваше — да вземе да се изсипе в между по време на пътуването!

Кант се насочи право нагоре към гибелната Червената Звезда, която се виждаше високо в тъмното небе — сякаш щеше да лети дотам по въздух.

Ф’нор знаеше, че облаците се образуват от водни пари. Поне така беше на Перн. Но бе нужен въздух, който да задържа облаците. Някакъв въздух, който съдържа различни газове. Над равнините в Игън, където жълтите планини изпускаха вредни газове, човек можеше да се задуши от миризмата и от попадането им в дробовете. От младите огнени планини изтичаха други газове, които се стелеха над плитките западни морета.

Заедно с тях планините бълваха огън и разтопена лава във водата. Миньорите пък говореха за някакви други газове, затворени в земните кухини и рудници. Но един Дракон беше бърз. Секунда-две и в най-смъртоносната атмосфера на Червената Звезда, не би им навредила, защото Кант щеше веднага да се прехвърли в между, където щяха да бъдат неуязвими.

Трябваше само да достигнат до този юмрук, за да може Кант да огледа повърхността под облачната обвивка със силните си очи. Един поглед щеше да реши въпроса завинаги. И Ф’нор, не Ф’лар, щеше да направи това.

Той отново започна да изгражда в съзнанието си този безплътен юмрук, странните пръсти, които се затваряха над сочещото на запад сиво образувание върху загадъчната повърхност на Червената Звезда.

— Кажи на Рамот. Тя ще препредава това, което ние виждаме, на всички Дракони, Ездачи и огнени гущери. Ще трябва да се върнем малко назад във времето, в момента в който видях онзи юмрук на Червената Звезда. Кажи и на Бреке — и той внезапно осъзна, че Бреке вече знаеше, знаела е още когато така неочаквано го бе накарала да се любят. Явно затова Лесса им се бе доверила. Той не можеше да й се сърди. Преди седем Оборота, тя прояви достатъчно кураж да поеме подобен риск, като се върна във времето, за да доведе петте липсващи Уейра.

— Напълни си дробовете — посъветва го Кант и той усети как сам Драконът пое въздух със свистене.

Нямаше време да мисли за тактиката на Лесса, защото студът в между ги обгърна. Не усещаше вече нищо, нито меката кожа на Дракона до бузата си, нито юздите, врязали се в плътта му. Само студа! Никога не бяха оставали в черната бездна на между толкова дълго.

После те изскочиха от между и попаднаха в задушаваща горещина. Гмурнаха се в затварящият се тунел от облачни пръсти надолу към сивата маса. Внезапно се оказаха толкова близо до Нератското образувание, на разстояние равно на разстоянието, от което се виждаше Нератския полуостров на Перн при височинен бой с Нишки.

Кант понечи да разпери криле, но изпищя от болка и ги прибра назад. Звукът от прегъването на силните му предни крака, остана нечут в неописуемия рев на изпепеляващите ураганни ветрове, които ги засмукаха от относително спокойните долни течения. На Червената Звезда имаше въздух — изгарящ дробовете въздух, който се въртеше в жестоки огнени вихри. Безпомощните Дракон и Ездач бяха като перца пуснати от стотици дължини височина, за да бъдат подмятани и подхвърляни с ужасяваща сила. Докато се въртяха с мозъци, парализирани от шемета, в който бяха попаднали, Ф’нор зърна кошмарните сиви повърхности, към които ветровете ги запращаха, а после ги изхвърляха обратно. Нератският полуостров се оказа влажна, мазна сива маса, която пулсираше и клокочеше. После вихрите ги запратиха сред червеникавите облаци, в които се разпукваха сиви и бели петна, тук-там разкъсвани от масивни оранжеви ивици светлина. Хиляди горещи иглички опариха незащитената кожа на лицето на Ф’нор и се забиха в кожата на Кант, прониквайки през клепките в очите на Дракона. Смазващият грохот на циклона безмилостно отекваше в съзнанието им.

Изведнъж се озоваха в зловещото безветрие и парещата жар на въздушната фуния, която ги засмука към повърхността на звездата и те се понесоха осакатени и грохнали…

Обзет от болка, Ф’нор имаше само една-единствена мисъл, докато сетивата му едно по едно го предаваха. Уейрът! Уейрът трябва да бъде предупреден!

Грал се върна при Бреке и нададе жалостив вик, заравяйки се в ръцете й. Тя трепереше от страх, но мислите й представляваха такъв хаос, че Бреке бе неспособна да изолира причината за ужаса й.

Започна да милва и утешава малката кралица, опита се да я примами с парченца месо, но без никакъв ефект. Гущерът не можеше да се успокои. После Бърд прихвана тревогата на Грал и когато Бреке го нахока, възбудата и уплахата на Грал се усилиха.

Изведнъж в Уейра връхлетяха двете Зелени на Мирим — цвърчаха и пърхаха с криле — също заразени от безразсъдното поведение на малката кралица. След тях дотича Мирим придружена от Кафявия, който тръбеше и пляскаше с прозрачните си крилца.

— Но какво става? Добре ли си, Бреке?

— Съвсем добре съм — увери я Бреке и отблъсна ръката, която Мирим протягаше към челото й. — Просто са възбудени, това е. Посред нощ е, връщай се в леглото!

— Просто възбудени? — Мирим сви устни, както правеше Лесса, когато усещаше, че някой я будалка. — Къде е Кант? Защо са те оставили сама?

— Мирим! — тонът на Бреке стресна момичето. То се изчерви и сведе глава, като засрамено изгърби рамене, по начин, който Бреке не одобряваше. Бреке затвори очи, като се бореше с тревогата си, въпреки че възбудата на петте гущера бе огромна.

— Моля те, донеси ми малко силен клах!

Бреке стана и започна да облича ездаческите си дрехи. Сега петте гущера започнаха да вият, като се стрелкаха диво из стаята, сякаш се мъчеха да избягат от някаква невидима опасност.

— Донеси ми клах! — повтори Бреке, защото Мирим още стоеше и я гледаше като втрещена.

Преди Бреке да осъзнае грешката си, трите огнени гущера последваха момичето навън. Сега вероятно щяха да събудят хората от Ниските Пещери с тревожните си писъци. Тя извика, но Мирим не я чу. Пръстите й се бяха вкочанили от напрежение.

Кант не би тръгнал, ако усещаше че има някаква заплаха за Ф’нор. Кант има разум, казваше си Бреке, като се опитваше да убеди сама себе си. Той знае какво може и какво не може. Кант е най-големият, най-бързият и най-силният Кафяв дракон на Перн!

Той бе голям, почти колкото Мнемент, и горе-долу толкова умен.

Бреке чу металният зов на Рамот за тревога, в момента, в който получи невероятното съобщение от Кант.

Тръгнали са към Червената Звезда? По координатите на някакъв облак? Краката й се разтрепериха и тя залитна към масата. Успя да седне, но ръцете й се тресяха толкова силно, че не можа да си налее вино. С две ръце надигна бутилката към устните си и отпи. Помогна.

Някак си бе отхвърляла мисълта, че те ще намерят начин да отидат. Това ли бе уплашило Грал толкова много?

Рамот продължаваше да зове тревожно и сега Бреке чу уплашения рев и на другите Дракони.

Тя неумело повдигна туниката си. Застави се да стане права и да излезе на терасата. Огнените гущери продължаваха да кръжат и да се стрелкат около нея, като виеха диво и издаваха един лазещ по нервите, постоянен звук на върховен ужас.

Тя спря на върха на стълбите, зашеметена от стълпотворението в сумрака на Уейрния Конус. По терасите имаше Дракони, възбудено размахващи криле. Други животни кръжаха наоколо с опасна скорост. Повечето бяха без Ездачи. Рамот и Мнемент стояха върху Камъните с протегнати крила, а провисналите им езици лъщяха; очите им блестяха ярко оранжеви, докато те тръбяха на другарите си по Уейр. Ездачи тичаха насам-натам, крещяха и зовяха животните си, и се питаха за източника на тази необяснима тревога.

Бреке затисна ушите си, но напразно. В суматохата се опитваше да зърне Лесса или Ф’лар. Изведнъж те, и двамата, се появиха на стълбите и се втурнаха към нея. Ф’лар първи стигна при Бреке, а Лесса се забави назад, като с една ръка се опираше на стената.

— Знаеш ли с какво са се заели Кант и Ф’нор? — извика Предводителят на Уейра. — Всички животни в Уейра пищят, колкото им глас държи! — той запуши ушите си, като свирепо я гледаше и очакваше отговора й.

Бреке погледна Лесса и видя страха и вината в очите на Стопанката.

— Кант и Ф’нор пътуват към Червената Звезда.

Ф’лар настръхна и очите му станаха оранжеви като на Мнемент. Той се вторачи в нея със смесица от страх и омраза, което накара Бреке да политне назад. Нейното действие го стресна и той погледна към Бронзовия дракон, който гръмко ревеше на хълмовете. Раменете му се изправиха. Той сви юмруци толкова силно, че кожата върху кокалчетата му побеля.

В този миг всички шумове в Уейра спряха, когато всеки разум усети въздействието на предупреждението, което огнените гущери се бяха опитали да предадат.

Вихри — жестоки и безмилостни, разрушителни. Атмосферно налягане — непоносимо и смъртоносно. Пенещи се маси от мазна, отвратителна сива материя, която пулсира. Силна горещина масивна като приливна вълна. Страх! Ужас! Неясни вопли!

Един писък се изтръгна от нечие гърло и като нож се вряза в оголените нерви.

— Не ме оставяйте сам! — викът бе издаден от гласни струни, сгърчени от изключително силна болка. Зов, настойчива молба, която сякаш бе повторена от черната паст на всеки Уейр отекна в Драконовите умове и човешките сърца.

Рамот излетя, Мнемент мигновено я последва. Тогава всички Дракони в Уейра литнаха, също и огнените гущери. Въздухът сякаш стенеше от напрежението да удържи толкова много тела.

Бреке не виждаше. Очите й се бяха напълнили с кръв от спуканите от силния плач капиляри. Но тя знаеше, че сега в небето се носи една прашинка, която вече с главоломна скорост пада надолу, скорост която се увеличаваше с всяка измината дължина. Падане, така фатално, както онова, което Кант се опита да спре над каменните възвишения на планинската верига над Високите Хълмове.

В тази мъртва частица нямаше никакъв живот — никакъв отговор, дори най-слабо ехо, което да се отзове на отчаяния й зов. Големите криле пореха въздуха. Ятото Дракони се издигна. То нарасна двукратно, трикратно, когато заприиждаха и други Дракони. Те образуваха широк шпалир в небето, който да спре тази падаща прашинка.

Сякаш Драконите образуваха полегат кордон, който да поеме безчувственото тяло на техния другар. Да го поемат спирайки с телата си падането и убивайки скоростта с преплетените си криле. Те си предаваха изпотрошеното и окървавено тяло на Кафявия дракон, преди то да достигне дъното на Уейра.

Полусляпа, Бреке бе първият човек, който посегна към окървавеното тяло на Кант. Ф’нор все още бе вкопчен в обгорения му врат. Пръстите й затърсиха артерията на шията на Ф’нор, където трябваше да бие пулса. Плътта му бе студена и влажна на допир и дори леда би бил по-малко твърд.

— Той не диша! — извика някой. — Устните му са посинели!

— Жив е! Жив е! — заповтаря монотонно Бреке. Ето едно слабо трепване под търсещите й пръсти. Не, не си е въобразила — още едно!

— На Червената Звезда не е имало въздух. Посинял е. Той се е задушил!

Един полузабравен спомен подсказа на Бреке да разтвори устните на Ф’нор. Тя покри устата му със своята и дълбоко издиша в гърлото му. Вкара въздух в дробовете му и после го изсмука обратно.

— Точно така, Бреке! — извика някой. — Това може да помогне! Дишай бавно и постоянно. Ти също поемай чист въздух иначе ще припаднеш.

Някой болезнено я стисна през кръста. Тя се вкопчи в отпуснатото тяло на Ф’нор. Усети как и двамата ги отделят от шията на Дракона.

Чу някой да насърчава и окуражава Кант.

— Кант! Не си отивай!

Болката на Дракона като нож проряза мозъка й. Тя вдишваше и издишваше. Навън, навътре. За Ф’нор, за себе си и за Кант. Както никога досега осъзнаваше простата техника на дишането, чувстваше стягането на мускулите на диафрагмата, докато изтласкваше и поемаше въздуха.

— Бреке! Бреке!

Силни ръце я задърпаха. Тя се хвана за туниката от уерова кожа, която видя над себе си.

— Бреке! Той вече диша сам! Бреке!

Насила я отделиха от него. Тя се опита да се съпротивява, но виждаше всичко през кървава мъгла. Политна и ръката й докосна кожата на Дракона.

— Бреке! — пропитият с болка глас бе толкова слаб, сякаш идваше от огромно разстояние, ала все пак това бе Кант. — Бреке!

— Не съм сама! — и Бреке припадна, изтощена от усилията, които бяха спасили два живота.

Въртени от безумните вихри на ураганната атмосфера над кипящата си планета, спорите се приближаваха към Перн, теглени от гравитационните сили на останалите небесни тела в системата.

Нишките проникваха през атмосферната обвивка на Перн. От триенето те се нажежаваха и скоростта им намаляваше, а после се изсипваха върху повърхността на планетата като дъжд.

Драконите летяха и ги унищожаваха с огнения си дъх. Тези Нишки, които успяваха да се изплъзнат от крилатите животни биваха изгаряни и превръщани в безвредни прашинки от наземните отряди. Ако ли пък се вкопаеха пясъчните червеи и огнените гущери ги преследваха.

Така беше навсякъде, освен на източния склон на една плантация от широколистни дървета в северната част на планината. Хората там предпазливо се бяха изтеглили от Челния Фронт на Валежа. Те гледаха ужасени докато сребърния дъжд пронизваше листата и със съскане падаше върху почвата. Когато Челният Фронт премина над гребена на планината, мъжете се приближиха към мястото на Валежа крайно предпазливо. Горелките на огнехвъргачките, които носеха изпускаха слаб пламък.

Те поразръчкаха с метален прът една още димяща дупка от вкопаване на Нишки. Кафяв огнен гущер се стрелна от рамото на един от мъжете и чирикайки се упъти към дупката. Напъха любопитно нос в пръстта, а после с едно движение отново кацна върху специалната подплънка на рамото на своя собственик и се зае важно с тоалета си.

Неговият господар се усмихна на другите мъже:

— Няма Нишки, Ф’лар. Няма Нишки, Корман.

Предводителят на Уейр Бендън се усмихна и пъхна палци в ездачния си колан.

— И това е четвъртият Валеж без вкопаване и без въздушна защита, Лорд Асгенар?

Лордът на Холд Лемос кимна, а очите му блестяха:

— По целия склон няма вкопавания — той се извърна тържествуващ, за да погледне един от мъжете, който изглежда се колебаеше и му каза:

— Съмняваш ли се след като видя с очите си, Лорд Гроге?

Червендалестият Лорд на Холд Форт бавно поклати глава.

— Хайде, човече! — каза побелелият мъж с гърбав нос. — Какви още доказателства са ти нужни? Същото видяхме в долен Керуун, видяхме го в Телгарската Долина. Дори онзи идиот Винсът от Холд Нерат капитулира.

Гроге от Форт сви рамене, с което изрази ниското си мнение за Винсът — Нератския Лорд.

— Просто не мога да се доверя на шепа гърчещи се насекоми. Да разчиташ на Драконите е по-разумно.

— Но ти видя как ларвите изяждат Нишките! — настоя Ф’лар. Търпението му към този мъж вече се изчерпваше.

— Един мъж не може да възприеме — и Гроге се изпъчи — че трябва да бъде благодарен на ларвите.

— Не си спомням да си бил благодарен на Драконите — припомни му многозначително Асгенар.

— Не вярвам на ларвите! — повтори Гроге и издаде войнствено брадичка напред. Златният огнен гущер на рамото му тихо пропя и нежно потърка глава в бузата му. Изражението на човека леко се смекчи. После той се опомни и свирепо изгледа Ф’лар:

— През целия си живот съм вярвал в Драконите. Твърде съм стар, за да се променя, но сега ти управляваш планетата. Постъпи както искаш. Така или иначе ще го направиш!

Той закрачи към чакащия го Кафяв дракон, който бе местният куриер на Холд Форт. Огненият гущер на Гроге протегна златните си крила и докато пазеше равновесие замънка при неравната походка на Лорда.

Лорд Корман от Керуун стисна големият си нос и енергично се опита да издиша през него. Имаше смущаващият навик по този начин да си отпушва ушите:

— Стар глупак. Ще използва ларвите. Ще ги използва! Но просто не може да свикне с мисълта, че няма как да се отиде до Червената Звезда и да се унищожат Нишките още на тяхна територия. Гроге е боец. Не може да приеме, че ще трябва да седи барикадиран в своя Холд и да чака края на Валежа. Той обича да командва, сам да контролира всичко, както той си знае.

— Уейровете оценяват вашата помощ, Лорд Корман — започна Ф’лар.

Корман изсумтя и отново си отпуши ушите, после махна с ръка признателно на Ф’лар.

— Здрав разум. Защита на земята. Нашите деди са били малко по-умни от нас.

— Не знаех това — каза Асгенар и се усмихна.

— Аз пък знам, млади човече — отвърна решително Корман, а после колебливо добави:

— Как е Ф’нор? И… как му беше името… Кант?

Времето, през което Ф’лар гледаше да избегне прекия отговор вече бе отминало. Той успокоително се усмихна:

— Вече е на крака. Най-лошото мина — макар че Ф’нор никога нямаше да изгуби белезите на бузата си, където горещите частици се бяха забили чак до кокал. — Крилете на Кант оздравяват, но новата кожа се образува доста бавно. Приличаше на парче сурово месо, когато се върнаха, знаете. По тялото му нямаше местенце, освен там където, е лежал Ф’нор, което да не е било дълбоко обгорено. Сега целият Уейр скача, когато го засърби и поиска да бъде намазан с масло. А той е доста големичък и има доста за мазане. — Ф’лар се засмя, както за да успокои Корман, който изглеждаше притеснен слушайки за нараняванията на Кант, така и развеселен от спомена за гледката, който занимава целия персонал на Уейра.

— Значи животното ще може отново да лети?

— Така мислим. И пак ще се бие с Нишките — по-мотивиран, от който и да е от нас.

Корман откровено погледна Ф’лар:

— Разбирам, че ще са нужни Обороти и Обороти, за да заселим с ларви целия континент. За тази гора — и той посочи плантацията от широколистни фиданки — моя участък в Керуунските равнини и онази долина в Телгар отидоха всички ларви, които бяха донесени от Южния през този Оборот. Преди това дело да е завършено, аз отдавна ще съм мъртъв. Но, когато този ден дойде и цялата земя бъде защитена, какво ще правите вие, Драконовите хора?

Ф’лар погледна твърдо Керуунския Лорд, после се усмихна на Асгенар, който чакаше отговора му. Предводителят тихо се засмя:

— Тайна на занаята — рече той и видя как лицето на Асгенар се свива от разочарование. — Горе главата, човече! — посъветва го той и приятелски потупа Лорда на Лемос по рамото.

— Помисли малко! Досега би трябвало да си разбрал какво най-добре умеят да правят Драконите.

Мнемент внимателно кацна на малката ливада в отговор на повикването на Ездача си. Ф’лар се загърна с туниката си, подготвяйки се за полет.

— Драконите са най-подходящите същества за пътуване на Перн, добри ми Лордове. С тях може да се пътува най-бързо и да се отиде най-далеч. Трябва да изследваме и Южния континент, когато това Преминаване завърши и хората отново получат възможността да си починат. А има и други планети в нашето небе, които може да посетим.

Удивление и ужас се отразиха в очите на двамата Лордове. Те разполагаха с огнени гущери и когато Ф’нор и Кант правеха своя скок между планетите, незабавно узнаха какво се бе случило.

— Не може всички планети да са така негостоприемни като Червената Звезда — каза Ф’лар.

— Мястото на Драконите е на Перн! — рече Корман и изсумтя с големия си нос, за да наблегне на думите си.

— Наистина е така, Лорд Корман. Бъдете сигурни, че винаги ще има Дракони в Уейровете на Перн. В края на краищата това е техният дом. — Ф’лар вдигна ръка за сбогом и бронзовият Мнемент го понесе в небето.

Драконов показалец

Уейрове по реда на основаването им

Уейр Форт

Уейр Бендън

Уейр Високите Хълмове

Уейр Игън

Уейр Иста

Уейр Телгар

Уейр Южен

Главни холдове според обвързаността им с уейровете

Уейр Форт:

Холд Форт (най-старият), Лорд Гроге

Холд Руат (следващият създаден), Лорд Джаксъм

Опекун на Лорда — Литол

Холд Южен Бол, Лорд Сангел

Уейр Бендън:

Холд Бендън, Лордове Райд и Торонас

Холд Битра, Лордове Сифър и Сигомал

Холд Лемос, Лорд Асгенар

Уейр Високите Хълмове:

Холд Високите Хълмове, Лорд Барген

Холд Набол, Лордове Факс, Мерон, Дектер

Холд Тилек, Лорд Отерел

Уейр Игън:

Холд Керуун, Лорд Корман

Части от Горен Игън

Холд Южен Телгар

Уейр Иста:

Холд Иста, Лорд Урбрет

Холд Игън, Лорд Лоуди

Холд Нерат, Лорд Винсът и Бегамон

Уейр Телгар:

Холд Телгар, Лорд Ларад

Холд Кром, Лорд Несел

Уейр Южен:

Холд Южен, Холдър Торик

Основните Лордове и холдовете им

Асгенар (Лемос)

Бангер (Игънски Равнини)

Барген (Високите Хълмове)

Бегамон (Нерат, 2)

Винсът (Нерат, 1)

Гроге (Форт)

Дектер (Набол, 3)

Джаксъм (Руат)

Корман (Керуун)

Ларад (Телгар)

Литол (Опекун на Руат)

Лоуди (Игън)

Мерон (Набол, 2)

Несел (Кром)

Отерел (Тилек)

Райд (Бендън)

Сангел (Бол)

Сигомал (Битра, 2)

Сифър (Битра, 1)

Торик (Южен)

Торонас (Бендън, 2)

Урбрет (Иста)

Факс (Набол, 1)

Майстори и Водачи на Гилдии

Занаятчия — Ранг/Занаят — Местонахождение:

Андемон — Водач на фермерите — Холд Нерат

Арнор — Майстор писар — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Балдер — Менестрел на Уейра — Уейр Иста

Белесдън — Водач на шивачите — Холд Игън

Бендарек — Майстор дърводелец — Холд Лемос

Бенелек — Калфа железоковач — Ковашка Работилница

Бриарет — Водач на животновъдите — Холд Керуун

Брудиган — Калфа менестрел — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Джерит — Майстор лютиер — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Домик — Майстор композитор — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Елгин — Менестрел — Холд Полукръгло море

Зърг — Майстор тъкач — Холд Южен Бол

Идаролан — Водач на рибарите — Холд Тилек

Лиганд — Калфа шивач — Холд Форт

Маршъл — Майстор теоретик — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Меноли — Калфа менестрел — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Никат — Водач на миньорите — Холд Кром

Оуеран — Менестрел на Уейра — Уейр Бендън

Оулдайв — Водач на знахарите — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Палим — Калфа хлебар — Ковашка Работилница

Петирон — Менестрел — Холд Полукръгло море

Пиемур — Чирак/Калфа — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Робинтън — Водач на менестрелите — Холд Форт

Себел — Калфа/Водач на менестрелите — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Сограни — Водач на животновъдите — Холд Керуун

Тагетарл — Калфа менестрел — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Талмор — Калфа менестрел — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Тери — Майстор ковач — Ковашка Работилница, Холд Телгар

Тимарийн — Майстор тъкач — Холд Телгар

Уонзър — Майстор стъклар — Ковашка Работилница, Холд Телгар

Фасенден — Майстор ковач

Фандарел — Водач на ковачите — Ковашка Работилница, Холд Телгар

Чад — Менестрел — Уейр Телгар

Шара — Калфа знахар — Холд Южен

Шонегар — Майстор вокалист — Менестрелска Работилница, Холд Форт

Янис — Майстор — Холд Полукръгло море

Притежатели на огнени гущери

Притежател — Гущер/и:

Асгенар — кафяв Риал

Банер —

Барген —

Бранд — син

Бреке — бронзов Бърд

Винсът —

Гроге — кралица Мерга

Г’сел — бронзов

Дийлън — зелен

Килара — златна

Корман —

Ларад — зелен

Менол — кралица Бюти; бронзови — Роки, Дайвър, Пол; кафяви — Лейзибоунс, Мимик, Брауни; зелени — Онти I, Онти II; син — Анкъл

Мерон — бронзов

Мирим — зелени — Репа, Лок; кафяв — Толи

Несел —

Никат —

Н’тон — кафяв Трис

Отерел —

Пиемур — кралица Фарлир

Робинтън — бронзов Заир

Сангел —

Себел — кралица Кими

Сифър —

Торик — кралица; два бронзови

Фалира — зелен

Ф’нор — златна Грал

Шара — бронзов — Миър; кафяв — Тала

Речник

Агенотрий: разпространен химикал на Перн, HNO_3 — азотна киселина.

Високи Хълмове: планина в северния континент (вж. картата).

Впечатване: съединяване на съзнанието на Дракона и бъдещия му ездач, в момента на излюпването на Дракона.

Дневни Сестри: три звезди, които се виждат от Перн.

Дълъг Интервал: период от време, обикновено два пъти по-дълъг от обикновения интервал, през който не валят Нишки и Драконовите хора намаляват. Смята се, че последния Дълъг Интервал предвещава края на Нишките.

Интервал: период от време между Преминаванията, обикновено от 200 Оборота.

Клах: топла стимулираща напитка, добивана от дървесни кори и с лек вкус на канела.

Между: небитие, междинно пространство, където човек губи всичките си сетива, най-краткия преход от едно място на друго.

Месец: четири седемдневки.

Нишки: (микоризоидни) спори, които валят от Червената Звезда и падат върху Перн; заравят се в почвата и поглъщат всяка органична материя, която срещнат по пътя си.

Обезболяващ мехлем: медицински мехлем, който нанесен на рани обезчувствява мястото; използва се за упойка.

Оборот: Пернезийска година.

Огнен камък: съдържащ фосфин минерал, който Драконите дъвчат, за да бълват огън.

Певец на Уейра: менестрел на Драконовите Ездачи, обикновено сам той ездач.

Перн: третата от петте планети на звездата Рукбат; има два естествени спътника.

Преминаване: период от време, през който Червената Звезда се доближава до Перн и пуска Нишки.

Рукбат: жълта звезда в съзвездие Стрелец. Тя има пет планети и два астероидни пояса.

Светилник: източник на светлина, обикновено се носи в кошничка.

Седемдневка: еквивалент на Пернезийската седмица.

Старовремец: Член на един от петте Уейра, които Лесса е завела 400 Оборота напред във времето; пренебрежително определение за всички онези, които са преместени в Уейр Южен.

Утринни Сестри: друго име за Дневните Сестри.

Угаснал: крива глава, глупак, антоним на светилник.

Фелисно дърво: плодно дърво.

Фелисен сок: сок добиван от плодовете на фелисното дърво; приспивателно.

Холд: място, където живеят обикновените хора, първоначално Холдовете са били издълбавани в планини и хълмисти места.

Уер-пазач: нощно влечуго, далечен родственик на Драконите.

Уейр: дом на Дракони и ездачи.

Уейр: леговище на Дракон.

Уерови птици: птици с далечна прилика със земната домашна пуйка, но с размерите на щраус.

Уити: водно растение подобно на земната тръстика.

Червената Звезда: новопоявила се планета в планетната система на Рукбат. Има непостоянна орбита.

Черна скала: подобна на въглищата.

Пернезийски клетви и ругатни

В Името на Яйцето

В Името на Първото Яйце

В Името на Яйцето на Фарант

Дано го изгорят

Празна черупка

В Името на Черупката от Яйцето на моя Дракон

Черупки

През Валеж, Мъгла и Огън

Хората на Перн

Абуна: Главна готвачка в кухнята на Менестрелската Работилница в Холд Форт.

Алеми: третия от шестимата синове на морския холдър в Холд Полукръгло море.

Андемон: Водач на фермерите, Холд Нерат.

Арнор: Майстор писар, в Менестрелската Работилница Холд Форт.

Балдер: Менестрел в Уейр Иста.

Б’дор: бронзов ездач от Уейр Иста.

Бедела: Старовремешна Стопанка на Уейр Телгар, Драконова кралица Солт.

Белесдън: Водач на шивачите в Холд Игън.

Бендарек: Майстор дърводелец в Холд Лемос.

Бенелек: калфа железоковач, Ковашка Работилница.

Бенис: един от седемнадесетте сина на Лорд Гроге, Холд Форт.

Б’фол: ездач на Уейр Бендън, зелен Дракон Герет.

Б’ирто: ездач от Уейр Бендън, бронзов Дракон Кабент.

Б’най: ездач от холд Форт, кафяв Дракон Севънт.

Бранд: управител в Холд Руат, син огнен гущер.

Б’рант: ездач от Уейр Бендън, кафяв Дракон Фант.

Б’рефли: ездач от Уейр Бендън, кафяв Дракон Джорут.

Бреке: Жена от Южния Уейр, Драконова кралица Уайрънт, бронзов гущер Бърд.

Бриала: ученичка в Менестрелската Работилница.

Бриарет: Водач на животновъдите (наследник на Сограни), Холд Керуун.

Брудиган: Калфа от хора в Менестрелската Работилница в Холд Форт.

Ванира: вж. Върина.

Видериан: храненик (син на Морския Холдър) от Холд Форт.

Върина: (наричана също Ванира): ездачка от Уейр Южен, Драконова кралица Ралент.

Гандидан: дете в Уейр Бендън.

Г’денед: бъдещ Предводител в Уейр Иста, син на Старовремешния Уейр-водач Д’рам, бронзов Дракон Барант.

Г’наг: от Уейр Южен, син Дракон Нелант.

Г’нариш: Старовремешен Предводител на Уейр Игън, бронзов Дракон Гиармат.

Г’сел: ездач от Уейр Южен, бронзов гущер, зелен Дракон Рот.

Гроге: Лорд на Холд Форт, гущерова кралица Мерга.

Дийлън: кърмачка на Джаксъм от Холд Руат.

Джема, Лейди: Първата дама на Факс (Лорд на седемте Холда) и майка на Джаксъм.

Джаксъм: Лорд (непълнолетен) на Холд Руат, бял Дракон Руат.

Джеринт: Майстор лютиер, Менестрелска Работилница Холд Форт.

Джора: Стопанка, предшественичка на Лесса от Уейр Бендън, Драконова кралица Неморт.

Дж’ралт: ездач от Уейр Бендън, зелен Дракон Палант.

Дорс: млечен брат на Джаксъм от Холд Руат.

Д’нек: ездач от Уейр Форт, бронзов Дракон Загент.

Д’нол: ездач на бронзов Дракон Валент от Уейр Бендън.

Домик: Майстор композитор, Менестрелска Работилница Холд Форт.

Д’рам: Старовремец, Уейр водач на Уейр Иста, бронзов Дракон Тирот.

Дунка: холдър на вила от вилното селище на момичетата при Менестрелската Работилница Холд Форт.

Д’уер: ездач от Уейр Бендън, син Дракон Требит.

Елгион: новия менестрел в Холд Полукръгло море.

Зърг: Водач на тъкачите, Холд Южен Бол.

Идаролан: Водач на рибарите, Холд Тилек.

Камо: слабоумен в Менестрелската Работилница в Холд Форт.

К’ган: Уейр певец в Уейр Бендън, син Дракон Тегат.

Корана: Сестра на Фидело (холдър в Плато), Холд Руат.

Козира: ездачка от Уейр Иста, Драконова кралица Кейлит.

Кейла: слугиня в Менестрелската Работилница, Холд Форт.

К’дер: ездач от Уейр Иста, син Дракон Уарт.

Кеналас: жена от Ниските Пещери Уейр Бендън.

Кърн: най-големият син на Лорд Несел (Лордът на Кром).

Кирнети: момче от Холд Телгар, Впечатва бронзов Дракон Фидирт.

К’небел: Учител, Уейр Форт, бронзов Дракон Фърт.

К’нет: ездач от Уейр Бендън, бронзов Дракон Пиант.

К’ван: ездач от Уейр Бендън, бронзов Дракон Хет.

Килара: сестра на Лорд Ларад и Стопанка от Уейр Южен, премества се в Уейр Високите Хълмове, когато Старовремците са пропъдени в Южния, Драконова кралица Придет.

Лесса: Стопанка на Уейр Бендън, Драконова кралица Рамот.

Лидит: Драконова кралица преди Неморт, с неизвестна ездачка.

Лиганд: калфа шивач в Холд Форт.

Л’тол: ездач от Уейр Бендън и познат като Литол — Опекун на Руатския Лорд, кафяв Дракон Ларт (загинал).

Л’трел: баща на Мирим от Уейр Южен, син Дракон Фалгрент.

Литол: Опекун на непълнолетния Лорд Джаксъм от Холд Руат, кафяв Дракон Ларт (загинал).

Манора: икономка в Уейр Бендън.

Мардра: Старовремешна Стопанка на Уейр Форт, пропъдена в Уейр Южен, Драконова кралица Лорант.

Маргата: старша жена в Уейр Форт, Драконова кралица Лудет.

Мави: Дама на Морския Холдър (Янис) в Холд Полукръгло море.

Меноли: калфа в Менестрелската Работилница в Холд Форт, огнени гущери (10): златната Бюти, бронзовите: Роки, Дайвър и Пол, кафявите: Лейзибоунс, Мимик, Брауни, зелените: Онти I, Онти II, синия: Анкъл.

Меноли: най-малкото дете (дъщеря) на Морския Холдър (Янис) от Холд Полукръгло море.

Мерелан: майка на Робинтън (Водачът на Менестрелската Работилница).

Мерика: Старовремешна Стопанка на Уейр Високите Хълмове, прогонена в Уейр Южен, Драконова кралица.

Мирим: храненица на Бреке от Уейр Бендън, зелен Дракон Пат, огнени гущери: зелените Репа и Лок и кафявия Толи.

Морета: древна Стопанка на Уейр Бендън, Драконова кралица Орлит.

Маршъл: майстор теоретик в Менестрелската Работилница Холд Форт.

М’рек: помощник-водач в Уейр Телгар, бронзов Дракон Зигет.

М’ток: ездач от Уейр Бендън, бронзов Дракон Литорт.

Надира: жена от Уейр Игън.

Нанира: вж. Върина.

Никат: Водач на миньорите Холд Кром.

Н’тон: водач на ято от Уейр Бендън с бронзов Дракон Лиот, после Предводител на Уейр Форт (след Т’рон), кафяв гущер Трис.

Оуеран: калфа менестрел от Уейр Бендън.

Олдайв: Водач на знахарите в Менестрелската Работилница Холд Форт.

Палим: калфа хлебар Холд Форт.

Петирон: старият менестрел на Холд Полукръгло море.

Пиемур: чирак/калфа в Менестрелската Работилница Холд Форт, гущерова кралица Фарли, бързоного животно Стюпид.

Пилгра: Стопанка на Уейр Високите Хълмове, Драконова кралица Сегрит.

П’ломар: ездач от Уейр Бендън, зелен Дракон Ладрат.

Пона: внучка на Сангел, Лорд на Холд Южен Бол.

П’ратан: ездач от Уейр Бендън, зелен Дракон Порант.

Прила: най-младата жена от Уейр Форт, Драконова кралица Селиант.

Ранели: бавачка и слугиня на Килара.

Р’гъл: преди Ф’лар в Уейр Бендън, бронзов Дракон Хат.

Р’март: Старовремешен Предводител на Уейр Телгар, бронзов Дракон Брант.

Р’мел: ездач от Уейр Бендън, Дракон Сорнет.

Р’нор: ездач от Уейр Бендън, кафяв Дракон Вириант.

Робинтън: Водач на менестрелите в Менестрелската Работилница от Холд Форт, бронзов гущер Заир.

Санра: възпитателка на децата в Уейр Бендън.

Себел: Калфа/Водач на менестрелите, помощник на Робинтън Менестрелска Работилница Холд Форт, гущерова кралица Кими.

Села: една от по-големите сестри на Меноли, Холд Полукръгло море.

Селина: ездачка на кралица от Уейр Бендън, Драконова кралица Ламант.

Силон: дете в Уейр Бендън.

Силвина: икономка в Менестрелската Работилница Холд Форт.

Сограни: Водач на животновъдите, Холд Керуун.

Сориъл: съпруга на първия Холдър на Холд Полукръгло море.

Старият Чичо: прадядо на Меноли от Холд Полукръгло море.

С’лан: ездач от Уейр Бендън, бронзов Дракон Бинт.

С’лел: ездач от Уейр Бендън, бронзов Дракон Туент.

С’горал: ездач от Южен Уейр, зелен Дракон Бетунт.

Тагетарл: калфа в Менестрелската Работилница Холд Форт.

Талина: жена от Уейр Бендън, ездачка на кралица.

Талмор: учител на калфите в Менестрелската Работилница Холд Форт.

Т’бор: Предводител от Уейр Южен, след прогонването на Старовремците се премества в Уейр Високите Хълмове, бронзов Дракон Орт.

Тегер: холдър от Руат.

Тела, Лейди: една от дамите на Факс.

Тери: Помощник майстор-ковач Ковашка Работилница Холд Телгар.

Торене: древна Стопанка на Уейр Бендън.

Торик: Лорд на Холд Южен.

Тордрил: храненик от Холд Руат, бъдещ Лорд на Игън.

Т’гран: ездач от Бендън Уейр, кафяв Дракон Брант.

Т’гелан: водач на ято в Уейр Бендън, бронзов Дракон Монарт.

Т’гор: ездач от Уейр Бендън, син Дракон Релт.

Т’къл: Старовремешен Предводител на Уейр Високите Хълмове, прогонен в Уейр Южен, бронзов Дракон Салт.

Т’ледон: стражеви ездач от Холд Форт, син Дракон Серит.

Т’ран: ездач от Уейр Игън, бронзов Дракон Редрет.

Т’реб: ездач в Уейр Форт, зелен Дракон Бет.

Т’рон: Старовремешен Предводител на Уейр Форт, прогонен в Уейр Южен бронзов Дракон Фидрант; (наричан също Т’тон).

Т’сел: ездач от Уейр Бендън, зелен Дракон Трент, бронзов гущер Рил.

Уонзър: Майстор стъклар, Ковашка Работилница Холд Телгар, наричан още Звездния Ковач.

Фандарел: Водач на ковачите, Ковашка Работилница Холд Телгар.

Фана: Старовремешна Стопанка на Уейр Иста, Драконова кралица Мират.

Факс: Лорд на седем Холда, баща на Джаксъм.

Фелина: помощничка на икономката Манора в Уейр Бендън.

Фидело: холдър в Плато в Холд Руат.

Финдър: Менестрел Холд Руат.

Ф’лар: Предводител на Уейр Бендън, бронзов Дракон Мнемент.

Ф’лисън: ездач от Уейр Бендън, син на Ф’лар и Лесса, бронзов Дракон Голант.

Ф’лон: Уейр-водач на Уейр Бендън, баща на Ф’нор и Ф’лар.

Ф’нор: Помощник-водач на ято в Уейр Бендън, кафяв Дракон Кант, златна гущерова кралица Грал.

Ф’рад: ездач от Уейр Бендън, зелен Дракон Телорт.

Х’аджес: Помощник-водач в Уейр Телгар, бронзов Керт.

Хорон: син на Лорд Гроге, Холд Форт.

Шара: калфа знахар, Холд Южен, огнени гущери: бронзовия Миър и кафявия Тала.

Шонегар: Майстор вокалист Менестрелска Работилница Холд Форт.

Янис: Майстор и Морски холдър на Холд Полукръгло море.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3810

Издание:

Ан Маккафри. Походът на дракона

Ездачите на Перн Книга II

Първо издание

Превод: Десислава Владимирова

Редактор: Ангел Манчев

Печат „Полипринт“ — Враца

Издател: Абагар Холдинг — 1995 г.

ISBN: 954-584-134-6

1

Перихелий: от гр., най-близката до слънцето точка от орбитата на дадено небесно тяло. — Б.пр.

2

Холдъри — жителите на даден Холд. — Б.пр.

3

Безразборна смяна на половите партньори.

4

Стрингбол — топки прикрепени към въженца, чиито краища се събират в един общ възел, от който се управлява движението на топките. Вероятно авторова разновидност на играта с топка, която е закачена за въже, с прикрепена към него хилка. — Б.пр.

Content

Ан Маккафри
Походът на дракона

Въведение

Глава I

Глава II

Глава III

Глава IV

Глава V

Глава VI

Глава VII

Глава VIII

Глава IX

Глава X

Глава XI

Глава XII

Глава XIII

Глава XIV

Глава XV

Глава XVI

Драконов показалец

Информация за текста

1