Генерал Мирон Тарнавський

"Спогади"

Буйні літа

Я родився у Барилові, селі Радехівського повіту 29 серпня 1869 р. Мій батько був у ньому довгі літа священиком, тут і помер. Тут-таки вперше довелося мені дізнатися про істнування ріжних нецікавих речей як абетка чи табличка множення, що для них під погрозою батькових зісунених суворо брів чи маминих докірливих слів треба було покинути превеселі забави, що виповнювали вщерть безтурботні досі дні непосидющого шибайголови. Учителем моїм був батько старшини УСС арт. Ю. Буцманюка. Довгою струйкою поплили дні, так добре нам усім знані, що їх донині згадуємо тоді, коли тверде життя загляне нам глибоко у вічі…

Помилкою буде думати, що шкільний ригор чи приємність зватися школярем бодай на крихітку послабили в мене потяг до невинних авантюр або вишуканих псот, що страшно гіршили моїх батьків, а у мене зараз-таки по доконанні й будили щирий жаль та глибоке каяття. Якась зла сила й далі штовхала мене поза лекціями в школі та в хаті псотити, скільки влізе.

Сховала десь мама черевики, щоби вдержати мене зимою в хаті? — На це була проста рада. — Я вибіг босоніж прямісінько на лід, де ковзалися гурмою мої товариші. Що другого дня у мене з'явилася сильна гарячка, а далі запалення легенів, це дрібниця, бо ж кілька днів згодом я прив'язував великому нашому котюзі до хвоста надутий міхур та пускав у кухні між горшки. Ой, тож-то була втіха, коли божевільний під страху кіт стрибав, як навіжений, по мисках, глечиках, перекидав усе горі дном. Міхур за кожним рухом переляканого звіряти за ним підстрибував, голосно шелестів, грізно гуркотів, що збільшувало його переляк та сумну картину знищення на миснику, на столі, по цілій кухні.

Якщо комусь захочеться вже в моїх молодечих літах дошукуватись войовничої жилки, то будь ласка… Привіз ото мій старший брат чудового пістоля, що ним стрілилось шротом горобців. Склалося так, що пістоль був набитий. Брата не було в хаті. Пістоль опинився в моїх руках. Як би тут забавитись? Недовго думаючи, метнувся до кухні. Тут служниця мила посуду. Я глянув на неї грізно та перестеріг, що застрілю її. Коли моя погроза не зробила сподіваного вражіння на дівчині, я прицілився їй в обличча та для більшого ефекту потягнув за язичок, щоби «тріснуло». «Тріснуло» добре, бо зчинився несподіваний гук, клуб диму, а далі дикий вереск поціленої дівчини. Вона похитнулася та зісунулася прямо до цебрика з помиями… Довгу хвилину я з укопаними у землю ногами глядів на цю жахливу картину. Убив — мигнуло в тямці. В кімнаті почулася метушня чиїхось кроків. Мої ноги відірвались від землі і — поминай як звали! Я досі не вмію ніяк пригадати собі, яким чином опинився я геть на верху оборога. Відсіль до вечера стежив за кожним відгомоном, що йшов з хати. Аж зовсім пізно, під ніч намовила мене сестра злізти, запевнюючи, що склалася невелика біда, бо шріт вгряз неглибоко під шкуру, на чолі. Мама вже його виколупала, а очі цілі й здорові.

Це був мій перший стріл у людину. Колись по літах було тих стрілів більше…

Найбільшою моєю приємністю було потайки витягнути зі стайні коня та дралувати на ньому ген-ген полями. Дивуюся, що по стільки пригодах з Карими, Гнідими чи Красими нині цілі у мене руки й ноги. Але ж і розкіш то неабияка, коли в усі свистить вітер, а з-під ніг, як навіжені, тікають межі, лани, поля.

Не раз, користуючись неувагою домашніх, з викраденою у батька рушницею, більшою від мене на долоню, брів у поле, де приділявся на дичину. Ясно, що рушниця не завжди хотіла вистрілити, а ще тоді, коли була ненабита. Та все ж таки випади на «лови» були часті без огляду на ріжні неприємні наслідки. Пригоди я любив над усе. Бо ж не підходило мені, хлопчиськові, гратися ляльками та в хованку з дівчатками.

Побіч тих налогових розривок істнували сезонові, змінні, що чергувалися в міру потреби та знудження попередніми. Істнували своєрідні спорти, в яких я був досить вигадливий та дотепний.

Наприклад, раз літом я встановив між товаришами моду на перегони верхи коровами по річці (відомо, корова куди краще пливає від коня), при чому шагуни чіплялися коров'ячих хвостів і так змагалися на швидкість.

Зимою я виводив наших собак далеко за село, сідав у запряжені ними санчата й, гукнувши здорово, гнав щодуху домів. Вкінці був ще інший рід забав, роботи інжинірсько-конструкторські. Весною будував верткі млинці та дотепні вітрячки, що під вітер так швиденько крутили крильцями, що лиш муку мели. До речі, ще й нині збирає іноді охота погратися. Часом нуда у хаті, хоч гинь. Перед очима воскресають, як живі, примарні події недавніх днів, а десь за вікном нітер гуде, аж віконницями торгає. Покласти б вітряка думається — от би муки накрутив!.. — не даром кажуть, що залюбки іноді тікаєш гадками у літа, коли під носом ще мокро бувало.

По скінченні вселюдної школи батько дома підготовив мене до іспиту у другу гімназійну клясу. Іспит я склав у німецькій гімназії у Бродах. Моє життя основно змінилося. Місто, станція, німецька мова, чужі люди. Життя нецікаве, безбарвне. З'явилась у мене нехіть до всього, а головно до науки в трудних, чужих мовах — німецькій та польській. Одинокими предметами, що я їх правдиво любив і залюбки вчився, були математика й фізика. Так що ж, коли за решту рясненько сипалися двійки, що це аж розгнівало батька.

У пересвідченні, що зміна окружения матиме корисний вплив на висліди в науці, батько переніс мене до львівської гімназії. З-під ринви на дощ. Велике місто, чуже окружения дорешти притупили охоту вчитися. А професори, як то водиться, зовсім не хотіли потурати моїм недостачам. З-під граду двійок по році науки я чкурнув геть зі Львова та опинився в рідному Барилові. Стурбований батько піднайняв тоді інструктора, і так довелося в два роки надробляти три кляси. Коли ж зважити, що львина частина дня сходила мені на улюбленому швенданні з рушницею на плечі чи на очайдушних ескападах на баских конях, то справді неабияке це чудо, що одного дня я склав іспит до шестої кляси знову-таки у Бродах. Тепер на диво наука йшла мені зовсім легко, і я не оглянувся, як застукала мене матура, а там і п'янлива свобода після восьми літ то сумних, то веселих днів гімназиста.

О, так, бували дуже веселі дні! Нинішні гімназії вполовину не нагадують тих передвоєнних, давніх. Тоді під покришкою залізної гімназійної дисципліни кипіло життя, охота до псотів, незрівняних дотепів, що, згадуючи їх, ще й нині бере охота сміятися на ціле горло.

У клясі хоч терези пословичної, професорської справедливости вгиналися під вантажем злих, а рідше добрих нот, то все ж дотеп і вишукані витівки нашого табуна були на денному порядку та доводили бідних бельфрів до розпуки.

Раз під годину німецької мови прохає мене один товариш, що саме глибоко відчував всі немилі наслідки цілонічної гульні включно зі знаним каценямером, збудити його, коли треба буде найдужче ревіти. А ревіти треба було зо всієї сили, коли до кляси входив професор від німецького й гімнастики, щоби запевнити собі його добрий гумор та добрі ноти.

Мій товариш захріп надобре. Увійшов німець. Наш табун зустрів його пекольним вереском. По лавках застрибали учні в дивачних сальто-морталє, від чого йшов ще більший гамір. Обличча німця розтягнулося у добрячій посмішці, мовляв: молодість має свої права… Гамір спроквола вщухав. Я пригадав собі щось. Зиркнув у бік заколисаного товариша. — Той спав. Годі ж будити його тоді, коли вже ревіти не треба. Тому я залишив його в спокої. — Хай продрімається бідолаха… Але горе не спить. Подобалося німцеві на самому-таки початку викликати прізвище сплюшка. — Мовчанка. Я в цю мить присунувся до нього та зо всієї сили гатнув його черевиком у ногу. Той невиразно щось пробурмотів. Вдруге я жбурнув його не на жарти кулаком в бік. Це помогло. Мій товариш стрибнув та, не розплющивши ще гаразд очей, — як не гукне, як не ревне голосом джунглів чи пампасів! Усім нам морозом по шкурі прогнало. Професор оторопів. Далі, відорвавши з жаху пристиглі до землі ноги, метнувся в наш бік. Вскочив між лавки та простісько на мого друзяку. Вхопив його за плечі та як не почне трусити! Так і душу можна іноді витрусити, як той бідолаху «тверезив». Йому ж і на гадку не впало, що тут діло в чому іншому. Він був щиро пересвідчений, що учень зовсім звичайно збожеволів.

Далі витягли нашого «божевільного» надвір, обливали водою, розтирали, допитували, чи покращало. Кому тільки відома була справжня причина пригоди — давилися зі сміху. Ясно, що той, зберігши у підсвідомості тямку про те, що пробуджений має втертим звичаєм гукати, гукнув собі щиро, від серця, як велів звичай. Історія докінчилася тим, що ми всі у різних настроях вернулися до кляси. Одні були веселенькі, що година щасливо обійшлася, професор задоволений, що хтозна, чи не врятував учня від неминучого божевілля, а мій приятель лихий, як сто чортів. І не диво. Весь одяг на ньому був промочений до нитки, а він сам вийнятий масажем і «випадковими» стусанами, що мали послужити за лік на небезпечний напад шалу.

Національні моменти в гімназійному житті виступали блідо. Вправді українці, поляки й жиди творили три окремі групи, що різнилися не тільки мовою, але й своєрідними внутрішними відносинами, та по суті взаємовідношення цих трьох груп було вповні льояльне та приязне. До всіх нас, замкнених у залізний обруч шкільної дисципліни та примусу поїдати книжкові мудрощі, не доходили відгомони правдивого життя та національних зударів і сутичок, що змагалися з кожним днем. І в голову нам тоді не приходило, що доля колись розставить нас по ворожих собі фронтах та прийдеться декому з нас прикрим способом визбуватися солодкавого посмаку колишньої «ідиллі», що на чужу користь присипляла почуття нашої національної окремішности та довговічні наболілі квестії.

На службу Марсові

Після матури не приходилося довго застановлятися над вибором звання. Треба було негайно зголоситися до військової влади, на покликання до однорічної служби.

Півроку старшинської школи у Львові донині остали в моїй пам'яті. Гострий військовий режім був би для мене навіть приємною згадкою, коли б не шикани півінтелігентних підстаршин.

— Гей, пане, той… не плюйте в касарні на долівку; то вам не сальон! — гукали такі педагоги злорадно до сальонових бувальців. Зрозуміле, що на тому тлі доходило до різних конфліктів, які звичайно кінчилися «касарняком» або іншим немилим актом сумнівної справедливости.

Скінчивши школу, я дістав приділ до брідського 10-го баталіону полевих стрільців. Життя в баталіоні проходило доволі одноманітно. Піврічна практика завершила мій вишкіл. І ось одного дня я по старшинському іспиті у Львові опинився вільною птахою по всіх тарапатах гімназійного та військового життя, і ступінем «ляйтнанта» в цивілю.

Один рік заслуженого відпочинку в Барилові майнув одним тижнем. Ніхто не боронив мені тепер досхочу вганяти верхи чи зо стрільбою бродити як день Божий лісами, полями. Я ж був не тільки по матурі, але й паном «ляйтнантом», в якого у шафі лежав новіський, щойно з голки однострій. Як ділав чар навіть у шафі схованого старшинського однострою на чорнооких чи синьооких красунь, про це не треба і згадувати. Про якесь звання й далі не доводилося думати. — Нехай завтра! Ще час… Я ж молодий!..

Верзлося щось там у думці, чи не піти б мені на медицину або техніку. Але за п'янкими втіхами, як кінь, рушниця та дівчина, годі було серіозно що-небудь порішити. Думалося часом навіть про військовий фах, але своєрідне відношення нашого середовища до військовости відсувало цю думку на дуже далекий плян.

Тут би слід спинитись над причинами дивної неохоти українського громадянства до військового однострою. За найповажніший аргумент проти того, щоби син йшов на службу Марсові чи, вірніше, «найяснішому цісареві», ставили батьки обставину, що він не зможе вженитися з українкою тому, що військова влада, як вимогу до женячки, ставляла подружню кавцію, що її мусіла суджена внести у подружжа. Кавція не сміла бути нижча від квоти, що несла річно 600 корон відсотків. Була це сумка, очевидно, так величенька, що при вбогости нашого загалу не багато найшлося би відданиць, випосажених у такий гріш. Тому наші матері нерадо бачили своїх доньок у товаристві старшин. Їх уважали баламутами, що осоромлять родину та обезславлять дівчину, бо із загальновідомих причин оженитися не зможуть. Та не тільки у жіночому товаристві гляділи на активного старшину криво. Його приявність чи то для вчителя, чи священика не була дуже-то мила. Таким чином, хто рискнув присвятити себе військовості, той згори призначував себе на баніцію зі свого середовища.

Розсуджуючи ці справи нині, я вважаю, що недостача розуміння ваги своїх військових професіоналів, хоча й оправдана своєчасними обставинами, привела опісля до великої шкоди, бо саме брак фахівців у воєнному ремеслі та вишколених старшин причинився чи не найбільше до нашої програної боротьби у визвольних змаганнях. Я завжди згадую слова одного знайомого: що кілька українських генералів у австрійскій армії могло більше зробити для нашої справи у Відні, як ціла тогочасна парляментарна репрезентація. А що вже казати про 1918–1920 роки…

На мою дальшу долю остаточно вплинула доволі малозначна подія. Склалося так, що митрополит Сембратович у візитаційній об'їздці заїхав до Чанижа до мого швагра, що був там священиком. В той час і я там був у гостині. На прийняття у швагра, влаштоване з нагоди відвідин митрополита, запрохано й місцевого колятора гр. Баденія з дружиною. Швагро, зайнятий розмовою з митрополитом і графом, склав на мене обов'язок бавити решту гостей та повнити при столі чинности майстра церемонії. Я почувався в цій ролі дуже добре, тим більше що на мені, як цяця, пишався четарський однострій, що його я не забув з нагоди торжества надягнути на себе. Мій доволі гладкий вигляд, двацять і два роки, «ляйтнантський» однострій вподобалися видимо графові, коли під час розмови, в якій він випитував мене, що задумую робити та чому посвятитися, дістав від нього нашвидко зладжене поручення-писульку, що у ній чорним на білому було написано, мовляв, пред'явник цього письма поручається управі Краєвого Виділу.

Поручения з прізвищем щойно іменованого маршалка сойму вистарчило, щоби викликати пошану до моєї особи в усіх урядовців Краєвого Виділу, до яких я негайно зголосився.

І так скінчився для мене промантачений на веселощах та втіхах рік. За цей час немало дрібних фактів а довколішнього життя впало мені в тямку. Цей мимохіть придбаний капітал підмічених подробиць мав на прийдешнє підсилити у незначних відсотках мою національну свідомість, що одного дня на диво виявилася у мене нез'ясованою стихією.

Наприклад, чимале вражіння зробили на мене тоді виборчі практики галицьких панів-шляхти. Відомо, вибори до сойму відбувалися посередною системою. Значить по селах вибирано правиборців, а щойно ці доконували вибору посольських кандидатів. Згідно з правилами, що відносилися до технічного переведення правиборів, їх речинець, докладна година та виборчий льокаль мали бути декілька днів заздалегідь проголошені в виборчій окрузі. На ділі ж ця виборча пародія здебільша так виглядала: ненадійно заїжджав до села старостинський комісар, майже з правила ворог українців. Зупинявся у війта або в учителя, котрий, як знаємо, був у великій мірі залежний від староства. Щоби запевнити собі потрібну кількість певних голосів, скликував сюди потайно своїх довірених. Ці рекрутувалися з двірських посіпак, жильців панського двору та сільського продажнього шумовиння. Словом, був це певний елемент до старостинських виборчих спекуляцій. «Успіх» у таких виборах був мурований. Де ж не вдалося комісареві скрито перевести виборчої акції, й селяни дослівно збігалися до виборчого льокалю, щоби перефорсувати своїх виборців, то й на це була у панів комісарів рада. При дверях виборчого льокалю ставлено звичайно жандарма, а дещо збоку кількох голодранців «з уряду», що за добру заплату не допускали правиборців до льокалю.

Зрозуміле, що ці практики мусіли в бюрократичній Австрії мати якусь усанкціоновану параграфом форму. Тому звичайно такі «урядовці» зчиняли з Богу духа винними виборцями бучу, провокуючи їх яким-небудь способом, або коли це було безуспішне, то просто мотлошилися між собою. Це давало достаточну причину для того, щоби заінтервеніював жандарм, який лиш ждав на таку хвилину. Він збирав цілу гурму виборців та гнав їх укупі з ревними «урядовцями» до міських арештів під замітом заколоту у виборчому льокалі. Небезпечних виборців замикали на добу до Іванової хати, зн. до часу, коли вибори покінчаться, а «урядовці» з місця верталися назад до своїх «виборчих» чинностей.

Траплялося, що самі жандарми не впускали до льокалю виборців, висилаючи їх попереду почистити дома брудні чоботи. За той час, коли дядько «глянцував» заболочені чоботиська, вибори вже й покінчалися…

Пішли дні нецікавої служби. Вона й зразу мені не припала до вподоби тим, що треба було гнутися и четверо перед усякими панами.

Саме минав п'ятий місяць мого урядовання. Я вже дещо погодився з тою думкою, що прийдеться стати «перогризом», а потішався тим, що за три-чотири роки діб'юся службового ступіня ревідента, рівного «капітанові». (Відомо, у війську аванс не йде таким скорим темпом). Та ще не покінчилася моя практика, ніц неждано одного дня прийшло до мене письмо від військовости зі запитом — чи не бажаю активуватися у військовій службі? Це письмо зелєктризувало мене. Щойно тепер я здав собі докладно справу з того, що мнось час я леліяв у підсвідомості думку про службу Марсові, а не божкам від чищення міста та телеграфічних стовпів. Крайно схвильований гадкою, що можу без труднощів замінити свій дотеперішній цивільний варстат праці на військовий, я почвалав домів, пристроївся у «ляйтнантський» однострій та, пишно ступаючи, увійшов до свого бюра. Товариші праці, що звикли бачити в моїй особі скромного практиканта, роззявили рота, побачивши галянтного старшину, та ще й з такою самопевною міною. Роззявив рота й Бадені, коли я йому заявив моє тверде рішення активуватись при війську.

— Ви збожеволіли, молодий чоловіче, кидати перспективи міської гарної карієри для офіцерської бриндзі та перманентних довгів? — Але ці слова були горохом об стіну.

На давно внесене подання до міністерства, про яке згодом забув, я одержав позитивну відповідь враз з при ділом до тарнівського 13-го баталіону полевих стрільців.

І так я присвятився військовій карієрі навіть всупереч бажань батька. Бо ж, відомо, батьки мусіли підписати в тому випадку деклярацію, в якій зобов'язуються сплачувати всі довги, що затягне їх син. Знову ж вижити з марної платні молодшого старшини, не затягаючи довгів, було майже неможливе, коли зважити, що вряди-годи треба було і на вечірку піти, і в касині видати немало понад норму, і взагалі держати «офіцерський фасон»…

Але ці труднощі я поборов. Батько, похитуючи головою, дав мені своє благословення на новий фах, і я щасливий та задоволений поїхав до Тарнова.

Історія буднів

Нівроку обов'язкової практики в тарнівському баталіоні пройшло на підготовці до іспиту на одержання становища активного старшини.

Із предметів, що їх треба було здавати, були здебільша ті, яких навчали в школі однорічняків. Це були: муштра, піонірство, бойова тактика, організація війська, науки адміністраційні, очевидно, значно поглиблені та поширені. Цей іспит я здав у Відні й для можливости скорого авансу подався до Краєвої Оборони. Тут мене прийняли та пересунули до Перемишля, де стаціонували два баталіони 18-го полку Краєвої Оборони.

У своїх розчисленнях на прийдешнє я здавав собі справу з того, «що не заїду високо». На це не треба було бути українцем, зате треба було мати протекцію, багато грошей, добрі знайомства й добре походження, котре давало би право дочіпляти до свого прізвища «фон». Ні на одну з тих умов на високе становище не май я ніяких даних, тому й не міг мати високих аспірацій. Та все ж думалося доскочити бодай до ступеня майора, а там уже й емеритура. Так говорив розум. За цим промовляли й факти. Не раз й не два довелося дуже немило відчувати недостачу бодай одної з вичислених даних. Звичайно, мої команданти залюбки мною витирали кути, знаючи мою совісність у службі, ну, й відсутність даних на деякі згляди. Але чого не може доконати амбіція й уява! Скриті мрії виводили мене в дуже високі чини, і це було, може, одинокою осолодою у твердому житті молодшого старшини без «даних».

В заміну за надію швидшого авансу приходилося беззупину гарувати. На ділі праця старшини при «Краєвій Обороні» розмірно була вдвічі більша та важча, як у інших формаціях. Зайняття на цілий рік були розміщені так, що 7 місяців вишколювалося перед і по полудні новобранців, 3 місяці були призначені на т. зв. вільні вправи і маневри, а 2 на відпустку. Окрім нормальних вправ, трохи не щотижня відбувалися на бажання незабутнього ген. Гальгочі міжбригадні або міжполкові вправи. Іноді зимою при -18 °C!

Ген. Гальгочі — була це людина незвичайно вимагаюча, сувора та безоглядна. Якщо служба в «Краєвій Обороні» була взагалі важка, то завдяки йому ставала інколи неможливою. За це не любили його в рівній мірі як штабові старшини, так і генерали, що за найменші недокладности у вправах наслухалися від нього якраз стільки, скільки рекрут від «капраля». Часте «шліфовання» генералів в приявности молодших старшин було надміру розкішною музикою для нашого вуха. Ми, за природнім порядком річей у світі, збирали частенько таке ж і від своїх наставників, леда капітанів чи майорів. А тут тобі збирають самого генерала! Звичайно, описи таких сцен, неймовірно прикрашених під смак розповідачів та авдиторії, ходили з уст до уст. З цих анекдот про ген. Гальгочі замітна одна, — як то раз на маневрах під Перемишлем він запитався одного старого священика, у якого кватирував, чи він є справжнім австрійським патріотом. Той відказав: «На милий Біг, як можна за декілька непомащених картоплин вимагати патріотизму?!»

Не скажу, щоби життя в полку було дуже цікаве. Дошкульно давалася взнаки мала платня. Я ніколи не хотів натягати батька на грошеву допомогу, а вистерігався, як вогню, довгів. Тому звичайно під кінець місяця бувало так тоненько з монетою, що приходилося на кілька дірок пасок підтягати. На загал відносини, що панували в кругах старшин, були товариські, хоча мали при тому характер інтернаціональний. Розговірними мовами були німецька й польська. Дуже часто українці-старшини розмовляли зі собою по-німецьки. По службі деколи вживалося української мови. Національні почування у українців-старшин, а втім і у мене, були приспані або приховані.

Найбільше грижі, нещасть, а то й самовбивчих настроїв спричинювали в старшинських кругах довги. Охота, а часом і примус забавитися, блиснути офіцерським жестом штовхали до затягнення довгів, а вслід тим до всяких неприємностей, що в гірших, хоч і нерідких, випадках доводили до виключення з війська. Діялося це здебільша за невирівнання т. зв. орудних довгів. До брудних довгів належали невиріннана сплата прачки, чури, за помешкання чи довги напитки. Так само уявнене невирівнання довгу на слово чести потягало за собою в більшості випадків усунення з війська. З тої причини товариський суд мав немало клопотів, коли часом приходилося видати найстрогіший присуд на доброго товариша.

Про ці справи міг би я не одно розповісти, бо ж трохи не весь час моєї служби вибирали мене до товариського суду. Спершу був я звичайним членом того суду чести, а згодом, коли дістав ступінь капітана — предсідником. Правдивою приємністю для мене був вишкіл рекрута. Думаю, що старшина, замилуваний у свому місці, мусить любити цей цікавий психольогічний ефект еволюції, що відбувається у військовому нарибку. Я швидко переконався, що вояки негайно орієнтуються, чи старшина, що стоїть перед фронтом, приходить до них, як кажуть, «з серцем чи з перцем». Вони підсвідомо класифікують своїх інструкторів у такому порядку: добрий, вимагаючий, непорадний, садист. До прикмет інструктора примінюють вони своє відношення.

Найбільша трудність для інструктора — це вмілість наладнати контакт з хлопцями. Тут треба бути не так вояком, як педагогом. Тактику поведінки з людьми треба просто вивчити. Без цього трудно опанувати та оховстати десятки чи сотки різних та суперечних індивідуальностей, що в сумі дають таку незбагнуту матерію, як психольогія товпи. Горе інструкторові, що забуває про таку основну річ, як те, що фронт складається з ряду одиниць, які думають і чують. Тут маю на думці швидкість та якість вишколу. Старшина, що не бере під увагу складних психольогічних проблем, що встромлений в довгий ряд однаково допитливих очей, звернених на нього, що нехтує факт істнування інтуїції навіть у найменше психольогічно складної «оферми», ніколи не може надіятися добрих вислідів з його навчальних зусиль. Старшина — садист чи недотепа, коли б хотів, міг би нераз заобсервувати знаменне явище, коли то відділ замісць робити наказаний рух щораз ліпше, робить це навпаки. Причиною цього явища є тиха змова або, докладніше, відрух протесту, що уділяється без слів від одного або кількох осібняків решті. Момент такого психольогічного звороту від субординації до тихого бунту — це страшна річ у вишколі. Треба тямити, що вина лежить в таких випадках лише на інструкторові.

Не буде це самохвальба, коли скажу, що вояки мене справді любили. А любили з тої простої причини, що я їх любив. Любив кожного вояка зокрема, любив фронт, цю довгу низку синіх одностроїв, що іноді докладала великих зусиль, щоби догодити тому, «гострому, але доброму ляйтнантові», як говорили про мене. Яке було відношення вояків до мене, нехай говорить факт, що коли нераз на маневрах віяв холодний вітер, хлопці з власної волі обступали мене тісним колом, щоб захоронити від зимна.

Треба тут підмітити цікаве явище. Ключем до серця послуху в українських відділах була українська мова. Старшина, що говорив по-українськи, мав певні привілеї у вояцтва. Його тоді любили, і ніяка гостра кара для винуватців не ослаблювала у них прив'язання і сентименту до нього. Тому спеціяльні згляди та виїмкові симпатії серед людей я завдячував не лише своїй тактиці, але й тому, що вони знали, хто я такий по національности. Частенько і поляки-старшини для приєднання собі симпатій вояцтва та, що за тим йде далі, збільшення мого сприємливости вживали з успіхом укр. мови.

Бували серед вояків одиниці, яких ніяка міць, ніякі вговорювання не були в силі підпорядкувати наказам, загальній дисципліні. Тоді одиноким засобом був підступ.

Мав я раз у свому відділі одного таки нашого т. зв. хлопського фільософа, що хотів викрутитися від війська. Свій плян переводив вперто й послідовно через півроку. Зрештою, плян простий та загально практикований, лиш не так довго і вперто, як у цьому випадку. Він кривав. Мене нераз лють огортала, коли той драбуга в марші через місто почав робити такі вихиляси, якби його нога була лише мотузком прив'язана до решти тіла. Кому доводилося вести відділ містом, той зрозуміє, який то сором для старшини — мати у відділі одного стрільця, що своїм виглядом чи ходом псує вигляд цілого відділу. Бувало так, що він на найрухливішій вулиці приставав мертво падав на землю, заявляючи, що далі й кроком не може двигнутися. Не помагали погрози, лікарські оглядини, просьби.

З поміччу прийшов мені один майор-лікар, чоловік незвичайно дотепний. Він казав прикликати мого «маркиранта», прив'язав його до операційного стола і з повагою став готовити, оглядати, вилискувати до світла величезними ножицями, якими оперують хіба слонів або коней. Далі казав подати собі пилку.

— Ну, треба тобі, неборако, ногу втинати. Іншої ради нема.

Мій «маркирант» пополотнів. На чоло виступив великими каплями піт.

— Я… я просив би на сторону, — промимрив.

Санітарі відв'язали. «Маркирант» пішов якось швиденько, але вже майже не криваючи. Поворітьма йшов зовсім просто і заявив, що його нога якось зовсім виздоровіла, і може, не треба її таки втинати…

Нецікавим матеріялом до вишколу були чехи. Дуже опірно піддавалися дисципліні, а від нашого вояка різнила їх злобна перверзійність та роблена тупість. Не забуду пригоди одного капітана з чехом-вояком на маневрах.

Саме цілий баталіон мав у бігу перебристи малу річку. Ясне, що під оком ген. Гальгочі й старшини мусіли без надуми лізти по пояс у воду. У ген. Гальгочі не було жартів. Один капітан, німець, якому не подобалася примусова купіль в одягу, користаючи з того, що генерали були далеко, прикликав здоровенного чеха і наказав взяти себе на плечі та перенести через річку. Чех посадив собі капітана на карк та без зусилля вліз у воду. Але в місці, де вода доходила вище пояса, він пристав та почав балачку зі своїм балястом.

— Чи ви тямите, пане капітане, що ви мене покарали при останньому звіті? А що буде з моєю карою? — Капітан скипів з люти.

— Ах, ти ж харцизяко! Що буде з карою, питаєш? — Будеш покараний. А тепер неси швидше. Ну, раз, два, чого ж ти пристав?!

— Ох, коли ж бо я не можу таки, пане капітане!

— Неси, кажу тобі, — ревнув капітан, синий спересердя.

— Чех і собі верескнув.

— …Не могу… не могу… — і вважаючи, щоби капітан дав нурка аж до самого дна, повалився у воду на довгий.

Моральне виховання вояка було спрямоване на те, щоби виховати з нього перш за все австрійського патріота. Практично переводилося це так, що в перших-таки днях рекрутського вишколу інструктор підстаршина закреслював два сумежні кола на землі перед вояком і ставляв до їх нутра по одному воякові. Тоді казав їм обом штовхатися та кулачитися з тим, щоби один одного намагався викинути з кола. Такому показові територіяльної власности товаришила здебільша така наука патріотизму.

— Бачиш, хлопе, це Австрія, а це, тут… — в цьому місці «імярек», у даному моменті найбільше ворожої сумежної держави, а в часі служби Туреччини. — Як тебе схоче викинути турок, то що будеш робити один з другим?

— Битися, — гуділо з рядів фронту.

— А видиш, хлопе, битися! Тож знай, що тебе закликав сюди найясніший пан, щоб ти… — і т. д.

Противник звичайно виростав у очах вояцтва під впливом такого морального виховання до подоби апокаліптичної потвори.

Раз, у часі перегляду, каже генерал до капітана задати воякові питання, як виглядає турок? Запитаний стрілець Шпичка, чи як там він звався, виструнчився, аж очі вилізли йому з лоба. Але мовчить. Фольдфебель, що саме стояв за генералом, хотячи рятувати ситуацію, рисує на чолі значок, що мав означати півмісяць, ношений на фезі. Шпички обличча проясніло.

— Ту… турок, прошу пана ка… пітана, має на чолі одно око…

В 1896 році я відбув сигналізаційний курс.

Від р. 1899 дістаю ступінь поручника та наказ перенесення до Самбора. Відносини тут були дуже симпатичні. У місцевій «Бесіді» зосереджувався поважний організаційно-просвітний рух, якого душею були такі видатні та незвичайно свідомі на той час громадяни: професори Сілецький, Левицький, лікар др. Цюк, о. Рабій та декілька інших, що прізвищ їх вже нині не тямлю. З ними всіма я в короткому часі познайомився за посередництвом теж дуже свідомого українця ляйтнанта Козицького, з яким ми незабаром близько заприязнилися. Вправді до «Бесіди», будучи військовим, я вступу не мав, але все ж таки частенько траплялась нагода побалакати зо своїми людьми та довідатися не одного. Ті балачки та приставання з українськими колами збудили в мене чималу національну свідомість, хоч цей процес відбувався тільки рівнобіжно до мого австрійського патріотизму, не послаблюючи його ні на крихітку.

У 1902 р. я вженився та прожив у Самборі з дружиною до 1907 р. Потім на моє прохання перенесли мене до Золочева, де я мав рідню. Тямлю, як з мене сміялися мої товариші, коли дізналися, що мої аспірації не сягають поза Золочів. Звичайно на поданнях старшин, котрі прохали перенесення, подавалося бодай Грац, як не Відень. І справді, мої амбіції були маленькі та смішні, але ж бо щиро не хотілося кидати Галичини, своїх дітей, рідні для великоміського гамору та чужого середовища.

В Золочеві від 1907 р. я був постійно назначуваний командантом сотні аж до року 1909, в якому дістав номінацію на капітана. Вищий ступінь зразу мені немало імпонував. Таж тепер я був справжнім командантом згідно з переконаннями мого теперішнього команданта, який твердив, що на ділі істнує тільки два роди справжніх командантів: сотник і полковник. Посередні ступені як майор чи підполковник — це ступені більше для паради, ніж до праці.

Моє захоплення новими зірками тривало коротко. Із підвищенням ступня мої обов'язки трохи що не подвоїлися. Одним з таких наддатків був обов'язок нести курс навчання української мови для старшин. Такі курси були примусові в зв'язку з наказом, що старшини мусять на протязі трьох років вивчити матірню мову домінуючої частини полку. Не треба хіба згадувати, що на провідника курсу визначували необхідно мене. Я ж був знаний ще з Перемишля як спец від усяких святочних промов до вояків українців, перекладів, інтервенцій в усяких справах, де треба було знання української мови. Чому ж би тоді я не мав бути й учителем української мови? Це було таке ясне, що мене навіть не питали про згоду.

Далі приходилося мені вести школу для підстаршин у куріні. В неділі й свята зарезервовано для мене провід відділу греко-католиків до церкви на богослуження. А вкінці щонайгірше з усіх «синекур», якими так щедро мене обділювано, — вправи зі старшинами резерви і вишкіл учителів. Гіршу мороку годі собі уявити. Схопити цю «цивільбанду» в карби дисципліни, заставляти її почуватися не випадково передягненою у старшинський однострій, тільки справжніми вояками, примусити виконувати дані прикази, не так собі віднехотя, тільки з почуття власної відповідальности та їх дійсної важности, було невимовно важко. Нераз приходилося цій цивільній стихії йти на далеко йдучі уступки або ж уживати тонких підступів, щоби добитися у них не кажу повної субординації, але бодай доброї волі та прихильного ставлення до свого команданта, що давало запоруку на яке-таке виконання інструкцій чи наказів.

Звичайними штучками з-поміж безлічі інших, котрими я з'єднував собі симпатії «вакаційного війська», був дозвіл вести кухню у власному заряді (дорога до серця веде через шлунок!) і дозвіл співати, коли тільки можна, пісень.

Дуже часто траплялося й таке, що мої зверхники наділювали мене після відбутих маневрів обов'язками оцінника поманеврових шкід. Тоді приходилося вривати собі тиждень-два з належної відпустки на безнастанні роз'їзди по околицях та від'їдатися від дідичів і панів, що раді б утроє заробити на шкодах, заподіяних військовістю.

Побіч розмірно високих дієт, що я їх брав як належність за всю працю, був ще й той хосен, що деколи траплялася нагода вгодити нашим селянам, яких таксатори звичайно болюче кривдили.

Подрібніше описувати звичайну буденщину, що виповнювала ці роки, немає потреби. Життя старшини в моїх умовинах відоме. Воно нічим не різниться від життя тисячів людей, що займаються найрізнороднішими соціяльними функціями з їх турботами, радощами, розчисленнями на десятки років вперед. Життя плило своїм ідеально наладнаним руслом так рівно, так розміряно, що думка про якусь зміну, заколот у цій незахитаній системі коли б і вскочила була знечев'я в голову, то видалась би зовсім недоречною.

Треба ж було тоді неабиякого фантаста, щоби з недалекого прийдешнього виворожив примарні картини знищення, пожеж, сотні тисячів смертей в умовинах, які були ярким контрастом до довголітнього мирного життя. Треба було мати неабияку уяву, щоби змалювати собі у ній події, що їх доля готовила нашій нації.

«Поцтивим рутенцям», самозадоволеним державним урядовцям, що тільки чекали на підвижку службового ступня, ситим рентієрам, молоді, котра щойно готувалась до такого життя, яким жили їхні батьки й діди, спокійним селянам за чепигами, ремісникам за станком, мільйонам істнувань з їхніми дрібними турботами, дрібними приємностями, спокійними плянуваннями, ощадностями в банках, скритках чи скринях, у найжахливіших несупокійних снах не ввижалося те, що ось мало нагрянути з невідхильною конечністю, яка з дня на день підмулювала тиху австрійську ідиллю.

Скаламучена ідилля

Глухим підземним товчком, що на коротко схвилював уми й сколихнув дотеперішнім нескаламученим супокоєм, був р. 1912. Проголошено частинну мобілізацію.

Це скоїлося саме тоді, коли я вечером найспокійніше сидів у касині і грав у віста. Якраз розділили колоду. Нагло увійшов задиханий підстаршина у службі та викликав мене негайно до полковника, що дожидав з дуже важними справами. З важким серцем прийшлося покидати товариство.

Полковник стрінув мене зі смертельно серіозною міною.

— Мобілізація! Положення незвичайно напружене. Пахне війною. Вам, пане капітане, даю наказ на завтра ранком боєво вирядити сотню та негайно вирушити до Бродів із завданням забезпечити евакуацію тамошніх урядів і кавалерії. Наказ тайний. До хвилини вимаршу ніхто не сміє знати, що ви робите і в якому намірі…

Багато не розпитуючи, я пігнався домів, щоби попращатися з ріднею. Ранком, досвіта, я зчинив у своїй сотні алярм. У величезному поспіху двіста людей переодягнулось у нові однострої, відбирало з магазину нову зброю, виряд. За короткий час боєва сотня стояла виряджена на майдані.

Десь взялася орхестра, жмінка цивілів, полево виряджені старшини. Родився якийсь, напружено немилий настрій. Полковник жарнув високопатріотичну бесіду, в якій мовилося про найяснішого пана, «батьківщину» — дорогу Австрію, останню краплю крови і т. д. Брязкнула орхестра… Заграли молитовну пісню перед боєм: «Отче, благаю Тебе…» Поплила у воздусі поважна, настроєва мельодія… Діти й жінки виряджених старшин і підстаршин почали схлипувати тії прикладати до очей хусточки. Було моторошно.

Далі я кинув приказ до вимаршу. Сотня витягнулася у кольону і, стукаючи новими черевиками, рушила з місця.

У Бродах ми пробули в гострому поготівлі два тижні. За цей час ніхто з нас навіть не роздягався. Дедалі панічні настрої дещо притихли, прийнялись. Але не зовсім, хоч життя поплило рівно, без явних причин до несупокою. Про напружене положення говорили ні собе тільки такі факти, як посилений вишкіл вояка та приділ розвідчих старшин до відділів.

Мені призначено четаря, українця. Свою справжню функцію він прикривав тим, що час до часу йшов на вправи, хоча більшу частину дня проводив звичайно у шинках та торговиці, по вулицях, у підслухах, перебраний на таку машкару, що й рідна мама не змогла би його пізнати під шмінкою та огидливим шматтям.

Мені затямилася одна незвичайно потішна пригода і оцим старшиною під час його розвідчої служби.

На австрійський бік часто-густо переходило за перепустками не тільки цивільне населення, але й російське вояцтво. В Бродах нераз роїлося від російських старшин, що приїздили сюди бричками з ікінками або веселим товариством до каварень чи ресторанів на веселі гульки, що при алькоголі зчаста кінчалися авантюрами або голосними криками підпитих весельчаків.

Склалося раз, що на Новий Рік зраня приїхав до Бродів генерал російської жандармерії у відвідини до місцевого комісари тайної агентури, з котрим він чомусь-то добре жив. Приїзд такої знатної особи не перейшов мимо ух мого розвідчого старшини.

І ось після полудня дивлюся, аж іде мій «розвідний», одягнений службово.

— Куди ж так, пане розвідчий, Бог провадить? — питаю зацікавлено.

— Іду до комісаря тайного відділу, — відповідає він якось похмуро й діловито. — Хіба ж вам, капітане, не видається дещо підозрілою візита російського генерала в австрійського урядовця?

— То пощо ти з револьвером?

— Звичайно, йду до комісаря й його гостя провідати справу на місці.

— Ти збожеволів! — викрикнув я. — Здаєш собі справу, на які неприємности наражуєш себе? — Адже комісар — людина впливова.

Але мій співбесідник тільки здвигнув раменами і пішов, глибоко переконаний у слушність та необхідність свого пляну. Коли що-небудь видається йому підозрілим, а оставили його на становищі, з якого він за всім підозрілим має стежити, то чому б тоді не вглянути йому в справу, що видається такою дуже підозрілою?

Як я згодом дізнався, він пішов прямісько під двері комісаря та гостро до них постукав. Відчинив сам комісар. На його обличчі малювалося здивування, що перейшло у вираз безсильної люти, коли довідався, яка причина цієї небажаної гостини.

— Пане комісарю, в імені поручених моєю найвищою владою обов'язків не важтеся мені в їх виповненні робити труднощів. Я мушу вглянути в кімнату, де сидить ваш гість.

Хоч-не-хоч мусів господар впустити нахабного інтруза до кімнати, де за святочним столом сидів генерал і горстка дібраних гостей. Не довелося мені чувати, від чого почав мій розвідчий виповнення своїх обов'язків, наложених найвищою владою, знаю лише, що другого дня ранком привезли його спитого на поліно.

Оповідають, що на закінчення новорічного свята обидва з генералом щиросердечно обіймалися, засипавши свої обличчя градом голосних, піяцьких поцілунках…

Тим часом кратер завмер… Лиш з глубини доходими глухі удари.

«Es muB Kriege Kommen», — йшло по людях трівожно.

«Es muB Kriege Kommen», — говорили одні до одних пошепки, наче в остраху, щоби не викликати тієї війни.

Йшов серпень 1914 року.

Симфонії гураганного вогню

— Du, Tarnawski, wird es Krieg sein? — питав мене, неспокійно кліпаючи очима, лікар-майор, жид.

— Таж буде хіба… — відказав я.

— A będa strylac? — якось півповажно, півжартом поставив він питання, поглядаючи пильно на мене.

Найцікавіше прислухувалися вісткам про війну товариші чехи. Говорили вони про майбутній заколот здержано, без коментарів, але їхні обличчя говорили про що інше. Українці та поляки ставилися до таких балачок байдуже. Було знати, що вони ніякої рахуби не прив'язують до можливої війни.

Назагал панувало серед старшин пригноблення, нервозність. Не один з них, бідолаха, може, прочував аж надто скоропостижну смерть.

З моментом вибуху війни багато вояків з усіх відділів було на жнивній відпустці. Тому все, що лиш було з війська в Золочеві, вивели за місто, а там зодягали, боєво виряджували повернувших «урльопників» і резервістів та долучували до частин, що вже боєздатні ждали на поповнення.

7 серпня вислано до Олієва один курінь для забезпечення лінії Серету. Цей курінь збили москалі на хамуз.

Два другі курені, що стояли на продовженні цієї лінії, з дня на день танули від вогню ворога, що мав сильну перевагу завдяки артилерії, якої нам саме бракувало. Взагалі, перші дні боїв скидалися радше на жахливу різню для австрійської армії, що мала у противагу артилерійським батеріям лише кріси та погано зорганізоване запілля.

Вправді вже від перших-таки пострілів по австрійському боці зчинилася божевільна метушня над скупченням сил в загрожених полосах, так що ж. Весь цей рух мав познаки явного безголов'я та безсистемної возні приспаної людини, заскоченої в ліжку.

За приклад послужить факт, що в час, коли на фронті крівавились три десятковані баталіони піхоти, в запіллю непоквапно формувалася дивізія кінноти та з артилерійськими відділами робила паради з музикою й оперетковими дефілядами. До речі, оперетковість цих дефіляд підкреслював вигляд кавалерії, котра до модерної війни ніяк не підходила своїм зодягненням. На голові кожного вояка і старшини вилискувались проти сонця чака й шеломи зі золотими прикрасами так, що й на десять кільометрів, без далековиду була така кіннота помітна…

14-го ранком вислали мене з моєю сотнею у розвідку до Бродів провідати приблизну скількість ворожого війська в напрямі на Радивилів. Доходячи до тамошнього двірця, я почув рівномірні постріли, спрямовані, мабуть, не на мій відділ, бо не чути було свисту кульок. Я обережно наблизився до станційного будинку, не маючи ще цілковитої певности, чи переді мною свій, чи ворог. Наблизившись на відстань кількох кроків до будинку, я побачив отак зо дві чети славнозвісних «ляндштурмістів», розложених на землі та пильно зайнятих рясним обстрілом того простору, в якому, по їх думці, повинен був бути ворог.

Перед кожним з них лежала величезна камінюка.

Хоч перші дні війни не настроювали до сміху, та ця незрівняна в комізмі картина трохи не зірвала мам боків. Кожний з них по вистрілі діловито набивав своє однострільне доробало, прицілювався до уявленого ворога, віддавав стріл, і так знову в колісце.

Перед ким це комічне військо пообкладалося цикльопічними каменюками, до кого й пощо стріляло, для чого воно взагалі тут торчало, ніхто з них не міг пояснити.

В напрямі на Радивилів я помітив величезну спільність ворожого війська, що виступило на окраєць лісу та нерішуче готувалося рушити далі. Поглядаючи крізь далековид на широченно розгорнену лаву противника, котрий мав, певно, вп'ятеро більшу силу, заховану ще в лісі, я щиро посміхнувся, згадуючи діловитих «ляндштурмістів».

Вперше з москалями довелося мому відділові стрінутись під Радивиловом, коли то ми ворога виперли з містечка з великими втратами по нашому боці. І тут вперше я підмітив знаменне явище. В найрясніший вогонь військо сунуло, як у дим, за своїм командантом: безкритично, як барани, воно мало лиш послух на наказ, на порух руки верховода, на його найменший знак. В цілій повноті я побачив тут оцю негативну й позитивну вартість тресури-вояка, в якій він губив усе індивідуальне та ставав безкритичним автоматом.

Він не реагував на довколішнє, він не жахався смерті, гуку, заколоту, лиш слухав і виконував наказ, що підривав його зі землі, кидав ним назад, заставляв бігти, стріляти, кричати. З часом у тих воюючих автоматах щось попсувалося. В їхніх очах пробуджувалася інтелігенція, хитрість, збайдужіння до по-тричі вигукуваних наказів. Але це прийшло згодом. В перших тижнях боїв австрійське вояцтво вперто нагадувало мені отару баранів, гнану на заріз.

Під Радивиловом вперше москалі вжили різних боєвих штучок, про які ми не мали найменшого поняття. І так ми побачили велику кількість ворога, що обліпив усі кущики, борозди, дерева. Було лиш дивно, що від такого числа вояцтва йде розмірно мала пальба.

Обстрілюючи рясним вогнем дивно непорушні постаті, ми підступали все ближче і ближче. Вже зовсім недалеко ми помітили, що противник, на якого ми гам Бог знає скільки тисяч вистріляли набоїв, це паперові манекіни, зручно попричіплювані до кущиків, дерев або повпихані просто в землю.

Поміж старшинами велося мало балачки на тему біжучих подій. Кожний був у непевності, що нерозважна балачка й усякі коментарі на тему довколішнього можуть підпасти під котрийсь там параграф воєнних приписів, що наказував того, хто ширить неправдиві вісті, що мають на меті викликати в рядах або в поодиноких вояків паніку, — стріляти без довших церемоній…

А втім, трагічний реалізм воєнної грози нагрянув так неждано і з такою силою, що на якісь там міркування чи здогади, поза механічним виконуванням наказів, заспокоюванням голоду та інших фізіольогічних потреб, — не було місця.

Справжній вогневий хрест перейшов наш полк під Радивиловом, а опісля під Олієвом.

Тут для охорони лівого крила дивізії кавалерії під командою ген. Заремби додано два курені піхоти. Хитрі москалі передбачили, мабуть, прихід піхотинських відділів на той відтинок, бо як потім виявилося, зашили вже день перед тим, ніччу, всю свою артилерію в полукіпки по полях.

Це було владжено так досконало, що ані наша розвідка, ані далековиди, ані перші блиски світанку не зрадили смертельної небезпеки, притаєної у невинних полукіпках, порозкиданих тут і там перед нашими очима. Щойно перші звуки барабанної симфонії вияснили тайну малих сірих полукіпків.

Перед моїми очима розгорнулася така крівава картина, що ледви чи довелося мені пізніше подібну бачити.

Воздух був сповнений димом, курявою, бризьками свіжої ріллі. Стояв безугавний гармідер розриваних стрілен, сердитого тріскоту скорострілів і протяжне, нелюдське ячання ранених. Всуміш зі землею літали руки, ноги, наплечники, цілі туловища. Кожна хвилина поглочувала десятки істнувань, розкидаючи кусні їх тілесних поволок далеко від себе та вимішуючи їх так докладно, що видавалося, наче химерна доля хоче встругати макабричний жарт на день страшного суду, коли то з тої саламахи руки, ноги, голови почнуть складатися на своїх власників.

Розказували згодом, що російські гармаші так напружено працювали коло обслуги гармат, а від розпалених гармат йшов такий горячий дух, що дедалі пороздягалися до сорочок.

В цих умовинах годі говорити про страх, паніку чи взагалі людські почування. У того, кого ще не роздерло в кусні або не поторощило якоїсь частини тіла, було повне збайдужіння для довколішнього. Не було тут місця на співчування, жаль, ляк. Навіть не чулося тих пекольних ревів залізних потвор. З повною апатією виконували ми або накази, або вивчені порухи для самобезпеки. Кожний рух, слово чи думка скидалися на механічну функцію, зовсім не залежну від хотіння, волі. Тим-то годі описати психічний стан людини в таких умовинах. Щоби його пізнати, треба самому бути посеред орхестри, що грає симфонію гураганного вогню.

Тим часом на нашому правому крилі відбувалися не менш кріваві сцени, що дорого обійшлися австрійцям.

Проти нашої кінноти, що рванула в наступ, російська кавалерія оформилася у велетенський чотирокутник, наїжений довжелезними списами. Даремною була ціла боєва тактика нашої кінноти. Ворожий чотирокутник вільною ходою наближувався до наших. Витягнуті у довгу лінію, в скаженому гоні допали наші ворога. Їздці дослівно нанизувалися на списи неповорушного, залізного чотирокутника, що й далі йшов наперед рівно, без упину.

В той день з дев'яти сотень 13 п. уланів залишилося в живих всього три. А треба знати, що склад тих сотень був майже в цілості український.

Бій під Олієвом був доброю, хоча надміру крівавою научкою для австрійських військових верховодів. Бо по-правді, лиш недостача артилерії при піхоті та кебети у верховної команди, котра в своїй непоінформованості не знала про виряд російської кінноти в артилерію, були спричинниками такої невиданої різні. (Відстань австрійської боєвої лінії від російської артилерії рівналася приблизно 3000 м! Проти кількох чудово обслугуваних батерій, що спішно ригали картечами, ми мали лише скоростріли й ручні кріси!)

Досвід, набутий в перших днях під Олієвом, був вихіснуваний опісля нами в польсько-українській війні.

Всяким посуненням піхоти товаришила навіть в найнедогідніших для себе обставинах артилерія, що деколи мала на меті лиш своєю приявністю підбадьорююче ділати на психіку стрільця. Кілька гарматніх стрілен, пущених хоч би у воздух, вирішувало вислід наступу.

Російська артилерія завжди перевищала австрійську. Вже з правила кожне удосконалення досяжності стрілєн в австрійців було попереджене москалями.

Ясно, що різниця в досяжності давалася нам дошкульно взнаки. Це привело до величезних втрат у людях та розбитих батеріях, виставлених на ворожий обстріл, без змоги що-небудь заподіяти гарматам противника. Щойно приїзд мерзерів вирівнав під цим оглядом шанси обох воюючих сторін.

— О, буде війні кінець, — мовляли москалі, — Австрія вже «чемоданами» кидає.

Мерзери немало залили гарячого сала ворогові за шкуру й немало його витовкли. Але до кінця війни було ще далеко…

Ще в одному випереджував нас противник: у досвіді, як вести війну. Нема де правди діти, австрійське схематичне, сухе знання не могло дорівняти досвідові москалів, набутому у війні з Японією.

Такі хитрощі, як окопи, маскування війська, десятки штучок і підходів, що мали за ціль пошити ворога в дурні, були у нас не знані, ба навіть згірдно осуджувані.

— Де ж таки, мовляв, як кротові вкопуватися в ямки. — Не лицює.

— Або маскуватися! Це ж незгідне з поняттям лицарської боротьби!

Але скоро прийшло визбутися тих «лицарських» засад нашим командантам, оплативши спершу лицарськість сотнями людських істнувань.

Треба при цьому підмітити каригідне незнання психіки вояка у австрійських старшин. З такою невидальщиною, як настрій, самопочуття, самопевність у вояцтва, ніхто тоді не числився.

Сказати тоді, не говорю пересічному старшинству, але командантам штабу чи іншим спецам від воєнного ремесла, що істнує така незвичайно важна боєздатна матерія, як психольогія вояка, то піднесли би на сміх. Так бодай сторонній міг думати, обсервуючи всякі накази чи доручення, що плили згори.

Дивуюся короткозорості австрійського проводу у війні, що на сотнях прикладів не засвоїв собі цього знання, що ним противник заєдно верхував над нами.

Пригадую собі настрій нашого вояцтва, коли раз, ідучи за прикладом москалів, обведено наші окопи (як ми вже навчилися їх копати) одним, смішно тоненьким колючим дротом, невміло намотаним на палики.

— Ого, ми вже москаля не боїмося. Ми вже так само обдротовані! — вигукували радісно вояки.

Москалі в той час розтягали цілу плутаницю з дротів, трохи не на палець грубих, перед своїми окопами.

Так само тямлю раз, коли наші становища ворог обсипав рясним вогнем шрапнелів, я наказав кожному воякові у своїй сотні приладити собі над головою в окопі дощинку, посипану зверху землею.

Треба було бачити ріжницю настроїв у моїй та інших сотнях. Очевидно, я, а може, й більша частина сотні була пересвідчена у тому, що дощина зі жмінкою землі це дуже сумнівна охорона перед шрапнелевим стрільном. Та це неважне. Важне те, що кожний вояк відчував над головою щось, що мало її охоронити перед смертоносним відламком чи олов'яною кулькою.

Кінцевий ефект мого зарядження був такий, що прийшов командант полку, відвів мене трохи убік і сказав:

— На якого лиха ти, Тарнавський, поприправляв ці дощинки? Знаєш сам, що вони нічого не поможуть. Тож пощо такі дурниці виробляти? Кажи повикидати їх геть!..

Не помогли мої переконування та вияснення, пощо я ці «дурниці» роблю. — Всякі аргументи були тут безпомічні.

Поразку під Олієвом спричинив між іншим злий операційний плян верховної команди. На ворога, вчетверо чисельно сильнішого, вискочив 13 полк уланів, не чекаючи допомоги запасу.

Очевидно, дальші намагання рятувати ситуацію лиш збільшували по нашому боці нелад та затрату духовної рівноваги. Безголов'я й безцільна суєтливість зацарили в штабах, між старшинами, навіть між вояками. Йшли різні, часто суперечні накази.

Мою сотню призначено до охорони відвороту до Сасова недобитків з двох курінів і решток кавалерії. За Золочевом получено сотню з недобитками. З-під Золочева ми дістали наказ пересунутися до Красного, з Красного від'їхали до Львова. Відсіль знову пішки до Красного.

Зрозуміле, що такі відтовщуючі курації не були нікому потрібні. В рівній мірі стомленому вкрай вояцтву, як і генеральному штабові, що потребував якнайбільше сил на фронті, а не в запіллі.

Все ж сам цей факт проречисто свідчить про те, які настрої панували посеред наказодавчих чинників.

Черговий бій звели наші частини 26-го серпня під Буськом.

Тут скупчився цілий полк піхоти. До нього приділили мадярську артилерію.

Прихід мадярських частин позначили чисельні насильства, грабунки, доконувані на місцевому українському населенні. Всі звірства, що їх допускалися схудобілі, півдикі люди (в зоольогічній жорстокості цій варварській нації дорівнює хіба лише червоний московський імперіялізм), мали за претекст уявне москвофільство нашого Богу духа винного селянства.

В дійсності це була нагода безкарно розгнуздати притаманні мадярам первісні, дикі інстинкти. Ніколи не можу, без найбільшого обурення та погорди для цеї жорстокої нації, згадувати, напр., факту спалення живцем п'яти десятків наших селян.

Склалося це в Ріпневі під Буськом. Під замітом москвофільства та шпіонажі зігнали мадяри до стодоли 500 селян, замкнули двері, обставили стодолу стійками і підпалили. Скільки одночасно з тим безвинних жертв повисло на гиляках дерев та телефонічних стовпах — Бог один знає.

З-під Буська послідував відворот наших частин під Львів, де було в намірах ген. штабу ставити опір ворогові.

Але ці пляни знівечив відворот розбитої на півночі армії Данкля. Наша задержка була би довела до захоплення москалями цілого нашого лівого крила, тим більше, що праве було прорване над Гнилою Липою так, що підмоги навіть надіятися не можна було. Тому цілий фронт поступився під Городок. Тут велися 6 днів важкі бої. Докладний опис загальної боєвої ситуації з тих днів можна надибати в істнуючих чисельних працях і споминах.

З-під Городка перейшли ми до Перемишля, а по короткому постою в Журавиці дальше на захід аж під Санч. Тут доконувалось переформування та доповнення здекомплєктованих частин. За той час москалі відусіль замкнули Перемишль.

У місці переформування я дістав дизентерію. Мене відіслали до лічниці у Санчі.

В лічниці панував неймовірний нелад. Салі були вщерть виповнені холєрниками та тифозниками.

Мене вхопила лють. Чого доброго — по дизентерії прийдуть благодаті тифу…

Ні. Я твердо рішив зректися надії «успішного» вилікування з дизентерії на неперестеленому ліжку, де мій безщасний попередник змагався з кістлявою «вуйною». Тому ніч довелося мені пробути на ґанку якогось дому, бо ж ніхто не хотів прийняти до хати людини, що на лиці має виписану діягнозу поганої недуги.

Другого дня вранці з детермінацією вкрай знесиленої людини, ледь суваючи ногами, я доволікся за допомогою чури до двірця.

Не знаю, чи мойому чурі доводилося коли-небудь чувати щось про Шекспірового героя, але він, мабуть, зрозумів, що перед його паном стояла Гамлєтова проблема: «бути чи не бути», і це йому вистарчило. Тому на двірці за час, коли я видихувався по «прохідці», він шугнув поміж вагони і не без труднощів винайшов у поїзді, що відходив у напрямі моїх частин, не сліпінг вправді, то все ж досить вигідне місце в гальмовничій будці вантажного вагону.

Очевидно, моя подорож не належала до розкошей, ані не нагадувала нічим прогульки недільним поїздом на заміську, зелену травичку.

Мої частини були саме на фронті. На місці зустрів мене полковник здивованими очима, подивляючи в духу мою ревність та геройство.

Бо й справді, рватися невилікуваним з лічниці під вогонь — треба було бути великим героєм і патріотом або божевільним. На щастя, я не був ні одним, ні другим…

Але полковник нічого не знав про того тифозника, що лежав на призначеному мені ліжку…

Ще кілька днів мучила мене недуга. Це давалося немало взнаки, бо ж при всіх її недогідностях треба було виконувати свої обов'язки. Кінець недузі поклав полковник, що одного дня споїв мене коняком. Другого дня ранком не було сліду з недомагань.

Історії сумні й веселі

А фронтове життя плило своїм звичайним руслом.

Першою річчю, що побіч ворожих шрапнелів та гранатів надосолювала, були… воші.

Тямлю один образок, що досі живо стоїть перед моїми очима.

Був чудовий соняшний день. Ворожий обстріл якось припинився, тому вояцтво повилізало зі своїх нор і парило до сонця плечі. Але більше було таких, що, роздягнувшись бодай до половини, виловлювали за обшивками кусливу, гидку комашню.

Зі свого місця, де за прикладом товаришів недолі й собі прийшлося пильненько душогубити по швах блюзи, я вздрів цікаву та незрозумілу сцену. Біля залізничого шляху, що у сотні метрів пробігав під мене, хтось роздягнений до половини, ритмічно підносив руку вгору та опускав її вдолину. Від тих дивних порушень йшов лоскіт, начеб роздягнений бив каменем до каміння.

Розцікавлений до крайного, я швидкою ходою подався до того місця.

Дивним чоловіком, що вимахував рукою, показався наш підполковник. Він, наблизивши обшивку до самого носа (був короткозорий), вибирав відтіль воші. Зловлену сердегу клав на велику кільометрову каменюку й меншою дещо з розмахом валив по доліквентці. На його обличчі стояв вираз діловитости, скупчення й кровожадної зловтіхи.

На цей вид стало мені якось смішно й сумно заразом. Як же він не нагадував тепер собою того пересадного епуруна за мирних часів! Адже ж найменшу пилинку він здіймав колись з рукава з міною крайнього здивування й відрази. Бо як могла вона найтися на його рукаві та псувати ідеальний вигляд його однострою?!

— Що ви так ворожите, полковнику? — запитав я жартома Він здрігнувся, поглянув на мене збентежено, а потім, спрямовуючи погляд туди, де пробуває Найвищий Суддя найбільших життєвих страхіть і злочинів, і показуючи півпальця, з глибоким зітхненням прошопотів: «Solche Lause! Solche Lause!»

В кутках його очей стояли сльози…

З черги прийшли бої під Магерою. Бої затяжні, кріваві.

На нашому відтинку прорвали москалі фронт завдяки підступові, що коштував нас сотні жертв у людях (тут знову ж стояли частини майже виключно українські). Один Бог знає, скільки там наших наложило головою за чужу справу. В якомусь моменті гарячкової стрілянини з нашого боку, що мала на меті не допустити підхід ворога, відкись-то пішла кличка.

— Feuer einstellen! Вогонь здержи!

Кличка була повторена цілим відтинком, і вогонь примовк. Тоді москалі нагрянули на нас і зі жахливою завзятістю перебивали заскочених вояків.

Ті, що були у час прориву й відвороту з-під Магери, були свідками потрясаючих сцен.

Тямлю одного мого доброго знайомого; надзвичайно любленого всіма, поручника. Він лежав на землі з пораненою від гранати головою. З-під страшної рани над оком видно було мозок. Але він — притомний. Зовсім притомний. В широко розкритих очах було стільки болю, стільки молитовного благання, зверненого до кожного минаючого вояка чи старшини…

— Візьміть мене, братіки, зі собою… візьміть! — молив він слабнучим голосом. — Я хочу жити… Врятуйте мене…

Над ним стояв навколішках його чура й голосно плакав.

Але не було часу довго спинюватися коло цих двох, що своїм виглядом на кусні рвали серце, в кого воно лиш було.

В кількадесяти метрах ворог — і той примус самозберігального інстинкту всуміш із нез'ясованим почуттям обов'язку і відповідальности заставляли, незважаючи на ніщо, гнати, гнати наперед себе!..

Хто то збагне, які сили руководять людьми тоді, коли світ спалахне війною…

Як потім виявилося, злощасний наказ: «Feuer einstellen!» вийшов був від… москалів.

Ці зручно гукнули його на одному кінці відтинку, а наші відділи, дальше положені від того місця, у вірі, що він походить від сусідів, передали його дальшим.

Війна створювала не лишень трагічні ситуації. Навпаки. Іноді бувало смішно. Боки зі сміху боліли.

Але воєнний гумор зовсім не подібний, що так скажу, до цивільного. На нього складаються не тонкі, нюансові ситуації, витворені в клюбовій або подружній атмосфері. Його створює атмосфера скоропостижної смерти, панічного страху, спримітивізованих почувань або гістерії й перечулення.

За приклад поставлю пригоду одного, трішки боязливого капітана, що звався негероїчно: Покорний.

Я добре пам'ятаю цю людину.

Ні, ні, героєм він рішуче не був. Треба було лиш кількох далеких і зовсім нешкідливих гарматніх пострілів з ворожого боку, щоби той бідолаха поблід на обличчі та почав кидати довкруги себе сполохані погляди загнаного у клітку звірятка.

Нещастя хотіло, що раз доручили йому зайняти становище зі своїм відділом на жидівському окомиську.

Це було звечора. Покорний взявся нерадо виповнювати наказ.

Спершу якось там розмістив вояків, а далі забрався до найважнішої чинности — вишукання собі безпечного становища, де би ніяка ворожа куля його не досягнула. Не треба згадувати, мабуть, що відтинок на окопиську був найменше загрожений з боку ворога, бо інакше ця історія була би лиш наполовину смішна.

Покорний вишукав собі найгрубший нагробник, казав вирити коло нього таку яму, що влазив у неї майже цілий, примостився у ній та й, знесилений, певно, великими цілоденними зворушеннями, захріп.

Треба ж було в його відділі кількох дотепних гольтіпаків, що добре знали не надто героїчну вдачу свого команданта. Ті-то харцизяки притаскали відкілясь там москаля, битого в часі денного бою, вклали йому в рот люльочку і поклали горілиць коло капітана так, що його рука чи нога фамілярно спочила на сплячому.

Покорний, відчуваючи на собі зайвий тягар, декілька разів мимрив сердито крізь сон;

— Відсунься до біса!.. Та відсунься ж бо, свине!

Але москаль з люльочкою в зубах поглядав мертвими очима мрійливо в небо і не думав вволити ввічливого капітанового прохання.

Цього було забагато Покорному. Він дещо прочуняв і поглянув на нахабу, що то каламутив його добрий сон. Не розглядаючи в сутінках добре цілої постаті, він збісився, бачучи, що той преспокійно собі держить у зубах люльку.

— Ах ти ж песій сину! — І Покорний кількома добрими стусанами вперіщив покійного Ваську, думаючи, що це його чура.

Але коли небіжчик важко обсунувся цілим своїм тягарем на розлюченого капітана, а з зубів йому вилетіла люлька, Покорний зі смертельним зойком спохватився… Не знаю, біг тоді Покорний чи лиш поволеньки йшов собі, але в канцелярії полкової команди з'явився без духу і блідий, певно, не згірш того нахаби з люлькою.

— Jesus Maria! Diese verfluchten Bestien haben mir Hner Toten vor meine Deckung hinge stellt! (Боженьку! Ці прокляті бестії поклали перед моїм окопом небіжчика!) — вистукував зубами у лихорадці.

З-під Магери ми вирушили на Строновичі. Тут вже Був сталий фронт. Тому й окопи були глибші й дбайливіше споруджені.

Так що ж, зате бої пішли такі, як ніколи досі. Ніччу така була крісова пальба, що противобіжні кулі на лету збивалися, видаючи при тому зі себе зеленаво-синій блиск. Гарно було б от так собі глядіти на тисячі тих святоіванських жучків, коли б вони не любили часом боляче кусьнути.

Частенько ми намагалися робити випади з окопів, але даремна справа! Ворог заєдно примушував нас вже по п'ядесяти кроках завертати назад.

У деяких частинах панували дуже мінорні настрої. І не диво. У таких умовинах лицювало лиш спокійно готовитися на певну смерть, бо ж шансів на життя було так мало!

У загальному пригнобленні відмінні настрої панували в тирольських відділах, дарма що витовкли москалі їх стільки, що крісами вбитих живі вкривали доверху окопи п'ядесять кроків навздовжки верствою настільки грубою, що спинювалося на ній артилерійське стрільно.

Тирольці підходили до війни як до великих ловів, що до них привикли у своїх горах. Нерідкі були випадки, коли двох тирольських очайдухів виходило престижійно на окопи, ставали поруч себе і змагалися у кількості цільних стрілів, маючи за ціль якогось раззяву-москаля.

Бувало, й межи москалями находився добрий цілець, що влучно шелеснув меживіч одному зі змагунів. Тоді той другий приклякав коло небіщика, прицмокував і, поглядаючи на рану, домовляв:

— Добре зроблено. О, це добре зроблено.

Треба признати, що й у наших відділах помічувалося часто подібну небоязкість і замилування до воєнного куншту. Лиш з тою відміною від тирольців, що коли поруч нашого стрільця «клапнув» сусід, він, чухаючись по потилиці, домовляв:

— Але го пацнув, най то шляк трафить.

А коли сам поцілив москаля, приговорював:

— Але-м го с… сина впік!

Вже ця сама прикмета нашого стрільця виправдує назву «тирольців сходу», що нас нею наділювали. До того ж матеріял до розвідки, а ще нічної, з українця незрівняний. Очі у нашого простолюдина, як у кота, — у пітьмі бачить.

Життєві умовини під Строновичами були жахливі. Перш за все сопух стояв у воздусі нестерпний. Сотні трупів парилося до сонця ген по цілому полі, затроюючи воздух до неможливого. Зрозуміле, ніхто й не збірався гребти їх — кулі ніч і день зичали, мов чмелі, всякому життя миле.

До того, води було обмаль. Нестерпна спрага доводила до розпуки.

Тямлю, неодалеки наших окопів било мале джерельце. Чимало мляскало язиками на згадку про недалеку джерельну водицю. Так що ж? Джерельце було на полі обстрілу — раз, а два: від кількох днів купався в ньому мертвий москалище, що своїм, як гора, здутим видом відстрашував охочих на зимну воду.

Але врешті терпець увірвався. Поглядаючи на лискучий вужик води, що весело підстрибував по ріні, мене охопила лють.

— Авжеж, що питиму воду! Хай навіть і з-під москаля.

Смерком чура прокрався до джерельця, витягнув з нього за ногу трупа, зігнав долонею запоганену воду, зачер і приніс дві менажки чудової водиці. Смак її до сьогодні тямлю…

Так само увірвався терпець на той сопух, що проганяв із повік сон, а до їди охоту.

Якось раз вечером ущухла стрілянина. Я наказав хоронити трупів.

Хлопці настягали того цілу гору. Викопали яму в місці, захованому від куль, ну, й почався той обряд, що за мирних часів рідким трагічним випадком, а у війську був явищем буденним і потрібним.

Не тямлю вже, в якому дні це було, склалася зі мною пригода, що мала закінчити перший етап мого фронтового життя.

Якось так раз стрілянина стишилася, що аж кортіло вийти трохи дальше поза лінію безпеки (очевидно, дуже умовної). Отож я й вийшов, рад розправити м'язи, ну й розглянути далековидом ситуацію. Перед нашими окопами, на підошві більшенької гори, тягнулося рідке миршаве узлісся. Далі терен підносився, а ще дальше на горі сиділи заховані москалі.

Я вискочив з окопу, підшукав собі мале підвищення, притулив до очей скла та почав нишпорити ними під верху аж до узлісся — ану ж чого доброго…

Знагла на горі клацнув один постріл… другий. Десь над вухом гостро дзвикнула куля. Потім пмовкло. За хвилину клацнуло знову, і мене вхватив наглий біль.

Щось, наче розпечена, довга голка прошила мої бодра, лишаючи по собі таке нестерпне почуття, що не було змоги розняти змертвілого рота, щоби скрикнути.

— Я ранений, — шибнула вмить думка. Я стояв далі, розбираючи на склади це нескладне слово. Стояв рівно, як і перше, заки почув діймаючий біль.

— Але де? — виповзло не менше важливе питання. — І як?..

Може, те, що клацнуло, було гарматнім пострілом, і мені стрільно відсмикнуло цілу ногу?!. — Вдаватися у міркування, чи вірна моя гіпотеза, якось таки не було охоти. Мене огорнула жадоба руками провірити цілість моїх ніг. Я спровола розхилив поли плаща, спровола нагнувся і, в гадці приготовлюючись на найгірше, провів долонями від бедер донизу руками.

Ні, ноги, незаперечно, були цілі. Були на свому місці, і нічого їм не хибувало. В дальшому обслідувати себе не прийшлося.

Десь від чубка голови по вухах, носі, бороді плила вільно хвиля зимна-презимна. А з бедер шнурками до чобіт спливали якісь скоботливі струйки та переймали долішню частину тіла гаряччю.

Від тих дивних змін, що доконувалися десь у мені, ставало мені з кожною хвилиною якось лекше й лекше. На очі налітала сонливість, біль німів, ціле тіло ставало етерично легке. Так хотілося тривати якнайдовше. — Навіть за ціну життя.

Я спохитнувся.

Дальші події пішли швидкою ходою. Хтось спохватив мене ззаду попідруч, хтось швидко потягнув до окопу. Я благаюче прохав моїх ратувальників зіставити мене моїй долі, але ж бо ні.

Спершу мене в окопах роздягли, щоби надибати місце зранення. Далеко за ним шукати не треба було. Кров водограєм заструмувала з пробитих уд.

Куля пройшла наскіс підчерев'ям, просверлила м'язи одної і другої ноги й, як на глум, не маючи вже розгонової сили, спокійно спочила у складанках штанів (кулю цю маю й досі. Вістря її сильно скривлене — мабуть, загнулося на кості). Мені наложили спішну перев'язку, щоб тільки спинити витік крови, і…

… І почалася складна історія пораненого, яких тисячами тямлять ці часи.

Пригадую собі дальше, як, не даючи видихатися по перев'язці, робленій важкими, невправними руками, поволікли мене до найближчої «першої помочі». Дорога туди ніколи не вийде мені з пам'яті.

Хильцем (москаль знову почав з гори пальбу) волікли мене якісь добряги, схвативши за обшивку, по ямах, бороздах, каменюках. Часом, коли вже надто скупчився коло нас вогонь, вони мною важко кидали, то, знову пошпортавшись, звалювалися на мене купою.

Не знаю, яких тоді довелося вжити слів, гарячої молитви до моїх добродіїв, щоби кинули мене врешті геть і самі пішли до чорта пухлого… — Не солодко приходилося боронувати простреленими ногами поорані поля. Але спасителі були глухі на мої мольби… Вони совісно дотягнули мене до якоїсь стодоли, що в ній і довкруги неї було поверх сотні таких, як я, а то й куди гірше поранених.

Всіх обслугував тільки один лікар, тому немало було таких, що для вигоди пішли дожидати своєї черги на нескору перев'язку під небесні врата. Немалим дивом було й те, що лікарські заходи доконувалося в стодолі… без світла (а був надворі темний вечер) з огляду на недалекість ворога. Справді, не доводилося до цієї пори ніколи чувати, щоби найшовся такий чудодій, що вмів би сліпма перев'язувати важкі рани.

Тут не тільки обв'язувалося, але й робилося операції… Мабуть, щасливій зірці завдячую обставину, що лікар-чудодій був моїм знайомим. Тому з протекції моя перев'язка відбувалася при світлі… сірників, палених один за одним під покривалом з кількох плащів.

З черги прийшов дальший етап долі раненого.

Рахунковий підстаршина Волод. Пітушевський, мій далекий свояк, чудом винайшов якусь однокінку, на яку поклав мене, щоби завезти до місця трохи дбайливішого лікування, як у пам'ятній стодолі.

Далі то вже чуда покінчилися. Хіба ще те можна чудом назвати, що взагалі я вийшов з цієї притичини живий.

Поклали мене на фірчину боком, а сусідом приставили якогось раненого четаря. А тому, що наші зранення припадали на протилежні боки, приклали нас до себе плечима.

— А то, братіку, неабиякі ми патріоти, — кажу до принагідного товариша, — хтось третій в нашій позиції міг би вбачати живого австрійського двоголового вірла.

Але мій дотеп не розсмішив четаря. За цілу відповідь вийшов з його затиснених зубів протяжний стогін, що його вимушувало кляте труське, однокінне доробало.

Отак ми попали до Перемишля. Тут панувала невимовна метушня. Вулицями вганяли випхані людьми авта, пішоходами бігали люди зі застрашеними видами, з неладом думок, що чинили їх крок, їх рухи суєтливістю і наполоханої комахи. І тим більше зростало загальне збентеження й паніка, чим більше зростали гомони гарматньої пальби зі сторони фронту. А гомони зростали з дня на день, з години на годину.

Тим часом ми даремне вичікували лікарської помочі. Не кажу догляду чи лікування, але бодай примітивної перев'язки.

Кінчився другий день нашого побуту в Перемишлі. Під старою перев'язкою пекло, свербіло.

На думку приходили ріжні міркування про гангрену, зараження крові. Під бандажем чулося притаєну небезпеку, що одної години могла увійти у кров та розвести по цілому тілі трійло з розпаду клітин. При тому відчувалося цілу безнадійність ситуації, власну незарадність супроти марева смерті.

Ні, рішуче вмирати в таких обставинах річ куди невесела.

Наприкінці другого дня прокинулася в нас приспана підприємчивість. Чи ж будемо отак ждати помочі з неба, коли рани під бандажами гниють і починають заносити трупом? Ми рішили за всяку ціну дістатися на залізничий двірець, щоби сісти на поїзд та їхати кудись за лікарською помічю, за свіжими бандажами, за надією на життя.

Але як до вимріяного двірця добитися? Від місця, де ми находилися, було туди бодай один кільометер… А дістати авто, дорожку чи хоча би тачки в тих умовинах неможливе. Що ж тоді нам оставало, як не пробувати дістатися туди власними силами?

Так ми й зробили. Певно, що незабавний був то вид, як двох покалічених, зарослих, брудних обшарпанців воліклося повзьма, то рачки пішоходами (оба ж ми кроком ступити не могли). Був це, певно, сумний, трагічний вид, що міг порушити дуже тверде серце. Але, на щастя, ми нікому своїм виглядом не попсували настроїв. Нікого не зворушували наші обличчя, що на них малювалися одночасно і біль, втома, спрага, голод і, врешті, зоольогічна жадоба: жити… жити…

Ніхто в наш бік не дивився… Якщо й упало на нас чиєсь око, то вмент відривалося, якби побачило на пішоході покинену станіольку від шоколяди. — Люди божеволіли зі страху, бо всюди і відусіль чулося одне: москалі йдуть…

Ці два слова замикали у собі усі страшні легенди про їх нечуване варварство, трохи не людоїдство. Усі страшні історії, нашіптувані з вуха до вуха, подавані з уст до уст.

Військовість не менше нагадувала муху в окропі. Кому ж тоді було думати про дві повзаючі порохами істоти, коли кожний думав про себе?

…Врешті ми вже на двірці. За нами стояв один, гм, кажім, пройдений кільометер. Перед нами рейки, забиті валкою коло валки, виповнені вщерть раненими, здоровими військовими, цивільними, старцями й немовлятами.

Ах, я й забув, розказуючи про чуда, згадати про ще одне: ми найшли у цій саламасі місце у вагоні.

Місце? — Ні, клаптик місця. Такий клаптик, на якому можна сісти, підобгавши під саму бороду коліна. А довкруги на таких самих клаптиках сиділи подібні до нас недобитки.

Хто нагромадив сюди тих півтрупів і пощо — не збагну. Усі вони були так же, як і ми, поверховно, наприхапці перев'язані. І від усіх однако несло духом гниючої рани.

Заки ще поїзд рухнув, наповзло таких бідолах стільки, що весь вагон включно з коридором і виходком був до тої міри набитий, що годі було на свому клаптику місця ворухнутися, не кажу з потребою вийти на сторону чи що там…

Поїзд рухнув. Хтось сказав, що їдемо в напрямі Будапешту. Але для всіх було це байдуже. Чи ж не все одно, куди їхати?

Були тут такі, що їх вже нічого не цікавило. Вони корчилися в передосмертних судорогах, товкли безпритомно кулаками по плечах і головах своїх сусідів, стогнали тоненьким, грубим та хрипливим голосом під ритмічний гамір коліс, що вистукували їм монотонні, заупокійні мельодії.

Більше притомні і життєздатні благали хоч краплинку води на спечені гарячкою уста. Інші прохали вивести їх на сторону… Але хто ж міг уволити їхнє прохання? Кожному однаково хотілося пити і хто там міг рухнутися в тій тісноті, щоби потребуючих відвести для потреби. Тому мольби за краплиною води протягалися в довгі години, а потребуючі робили під себе.

Не було кому навіть відчинити вікон. Воздух, нагрітий десятками розпечених тіл і занечищений смородом ран і виділин, каменюкою придушував груди.

Плили довгі години. Мені ставало все більше й більше млісно. Хвилями я западав у півсон. Рана нила до нестями. Від цього я прокидався, щоби півпритомними очима обкинути незмінну картину, що своєю примарністю збільшувала фізичні страждання.

Під своїм розхрістаним одягом я бачив, як з-під пов'язки виповзують на тіло сині, зелені, жовті коліри розкладу та затроєння. Мене кидало заєдно в жар, то знову переймало ледяним холодом. Видавалося, що приходить вже край, що вмираю, і ось за хвилину прийдеться збільшити число цих знерухомілих тіл, що їм не хотілося вже ні пити, ні йти на потребу…

Так за чотири дні заїхали ми до Будапешту. Тут розділили мене з товаришем четарем. Я прийшов до свідомости тоді, коли війнуло свіжим воздухом.

На двірці стояла велитенська товпа, що вітала та вигуками співчувала з пораненими героями. Мою «героїчну» особу підхопили чиїсь дужі руки й понесли до автокаритки. За хвилину я опинився в купальні просторого жидівського шпиталю, де роздягненого увіпхнули у ванну, повну прозорої літної водиці. І ще за хвилину зодягненого в чистенький шпитальний халат поклали в запашну чистеньку постелю, нагодували кавою і булкою з маслом і полишили собі. Я пірнув у рівний глибокий сон.

Спав дуже довго. Найменше добу. Але зате прокинувся, почуваючи себе знаменито.

Другого дня почувався настільки добре, що наказав чурі одягнути себе.

Але я перецінив свої сили. По дорозі до вікна почорніло в очах, і чура мусів мене відвести назад до ліжка.

Третього дня зраня я повторив свою спробу і, бажаючи вийти надвір, зайшов уже до сходів, що вели на подвір'я. Тут намагався якнайдовше ходити по змозі рівно. П'ятого дня я шкандибав по місті, пристаючи щокілька кроків, щоби зібрати сили до дальших десяти метрів. У своїх виправах мені просвічувала одна лиш думка: якнайбільше ходити, щоби не допустити до зросту м'язів. Як то вже не ломали наді мною руки сестри шпитальні, як відраджували таких проходів, я був непереконаний.

Півтора місяця я отак лазив вулицями Будапешту, аж, до краю знуджений безділлям, заявив шпитальній обслузі, що без огляду на їхні погляди на ту справу й побажання я нині, саме нині забираюся відсіль геть і не вдержить мене тут ніяка сила.

Сказано — зроблено. По словних сутичках зі шпитальним персоналом і його фаховими запевненнями, що не смію рушитися не то зі шпиталю, але з ліжка, я подався до двірця. Другого дня був уже в Юденбургу, в кадрі.

Тут військові лікарі приписали мені тритижневий побут у Бадені на лікувальних купілях. До Бадену виїхав я того таки дня.

Баден. Небо по пеклі фронту з чистилищем у Будапешті. Тут я скоренько найшов собі компанію виздоровців, що перейшли усі перипетії, що й мені їх довелося перебути. Була це громадка невелика, але чесна. Ніколи я піяком не був і ніколи не розкошувався Бакховим хмелем. Ні перед тим, ні по тім. Та тут… але не хочу попереджувати подій.

По приїзді до Бадену я зголосився до тамошнього військового шпиталю, що його командантом був полковник генерального штабу. В шпиталі був заведений строгий порядок і військова дисципліна. Навіть старшин, що чимось незначним прошкробались, ставлено тут до звіту. Це, зрозуміло, не було конче всмак багатьом виздоровцям, що вспіли під фронтовим гураганним вогнем набрати трохи іншого погляду на військову дисципліну, як місцеві мальовані старшини-цуцики, що чванькувато пишалися одностроєм. Ті, що вже перейшли вогневий хрест і перейшли сюди лікуватись, хотіли вже зовсім чутися, як під Божою полою, по всіх невигодах фронтового життя в затиші запілля. Тому дуже нерадо піддавалися шпитальному ригорові, що змушував їх вставати, їсти і лягати в означеній правильником годині. На тому тлі приходило частенько до галабурд між виздоровцями і командантом шпиталя.

Зараз по моїм приїзді втягнуло мене кілька старшин у свій веселий гурток, що поклав собі за основне завдання, скільки влізе, пити, пізно вертатися з міста до шпиталю, заєдно мати на «пеньку» з жидком-майором.

Коли вже часом надосолило заєдно відгризатися від шпитальних властей, ми без нічийого відома виходили до міста, там просиджували з фляшкою вина (не одною, очевидно) далеко поза північ, а потім знову ж непомітно верталися до своїх саль, купивши дрібною монетою у стійки на брамі мовчанку. Але командант на наших штучках скоренько спохватився.

Щоби зловити нас на горячому вчинку, він ставляв по нашому виході попід двері до саль всяку дискретну посуду, поскладану одну на другу, так що напотемки «під газом» годі було виминути перешкоду. На страшенний бренькіт, що йшов від такого потрученого сигналу, вибігав зі своєї кімнати і з годинником у руці та злорадною посмішкою на губах «гостинно» приймав «дорогих гостей». Ранком був звіт.

Раз при такому звіті мій товариш по фляшці запитав лікаря-отамана:

— А ти ж був на фронті, що так оце гороїжишся?

Три тижні, немов у Бога за дверима, проминули, як батогом тріс. Кликали обов'язки.

З Бадену виїхав я назад до Юденбургу. Тут дали мені до вишколу один курінь, що по деякому часі (9 травня) виїхав зі мною на фронт.

12 травня ми вже були під вогнем ворога у Славьку. Відсіль москалі робили відворот на Тухлю в напрямі на Болехів — Галич. Впродовж наступу з нашого боку йшли заєдно перестрілки, що завжди нам давали перевагу.

Під Галичем ми перейшли Дністер і посувались в напрямі Завалова на Семиківці до Стрипи.

Стріча з У. С. С

В Завалові я вперше стрінувся з У. С. С.

Вправді ще перед тим довелося читати в часописах про Український Легіон, але коли маю бути щирий, ніколи не думав я, що це справді серіозне військо. — От штучка Австрії, подумана на те, щоби мати пропагандивний матеріял посеред мас Великої України, коли доведеться переступити Збруч. Але вже в Болехові, на підставі різних оповідань, пришилося мені трохи змінити думку про українську формацію. Все-таки не було змоги, навіть при ближчому зіткненні з У. С. С. у Завалові, краще придивитися їм та фахово оцінити їх боєздатність.

Тямлю лише, що приглянувся я тоді зблизька нашим лєгіоністкам.

— Бідні дівчата! Сиділо би то в хаті, не сіпалося (думав я тоді). Таж ні кріс, ні наплечник — речі не подумані на жіночі ніжні раменця. Що вже казати про всі невигоди маршу, бігу, нічлігів… І пощо то тільки завзяття і посвяти, коли тут йде про такі далекі справи для наших національних інтересів!

Повторяю, що це були мої тодішні міркування, що їх я потім основно змінив.

Одної ночі, саме тоді, коли на нашому правому крилі йшли бої над Золотою Липою, в якій значно потерпіли й У. С. С, невдалеки боєвої лінії, під якимось придорожним хрестом я познайомився з Вітовським.

Ніч була літна, тепла. Здалеку доходила метушня бою: поодинокі постріли, тріскіт скорострілів, крики. Коло нас була відносно тиша.

Нічна, приспана природа, запах вогкої розпареної за дня гарячим сонцем землі всуміш з відгомонами недалекого бою створювали несамовитий настрій. Ми з Вітовським довго сиділи, мовчки прислухуючися цим жукам та снуючи думку за думкою. Потім нав'язалася між нами розмова, в якій я ближче пізнав цього милого старшину.

Вітовський був чоловік наскрізь ідейний, запальний. Вже з тону його бесіди можна було пізнати людину, яка про себе мало думає, лише підпорядковує свої думки, амбіції та особисті інтереси якійсь вищій ідеї. Наша балачка тривала до самого світанку. Вранці ми розпращалися.

Мої очі з приємністю проводили його гожу мужеську стать, що бадьорим, військовим кроком зникала в ранній імлі.

Донині залишилася в тямці темна ніч, проведена на куренні папіросок і розмові з Дмитром Вітовським.

Від того дня доводилось частіш приглядатися У. С. С. Була вже осінь, дощі, болото. Найближче до нас стояв відділ Дідушка. З ним самим я познайомився, добре пам'ятаю, під копицею гречки, що хоронила нас від вітру та слоти. Ми розмовляли, заїдаючи з апетитом часник. Їсти часник у цьому часі було в моді. Їли його всі, навіть ті, що колись на саму згадку часникового духу кривили носом. А їли тому, що військові страви були здебільша дуже безвиразні у смаку і мляві до тої міри, що хто допав цього «неблагородного і вульгарного коріння», періщив його за одним махом по дві головки, закусуючи «комісняком»…

Не найкраще виніс я вражіння від розмови з Дідушком. Він видався мені людиною зарозумілою, чванькувато-самопевною, притому чималим хитруном. У його хитреньких, метких очках я вичитав багато з того, що потім він доказав своїми вчинками. Але вояк був добрий. Цього йому відмовити не можна. Колись по роках я мав нагоду пригадати Дідушкові пам'ятну розмову зі смачним часником під копицею гречки. Але це було в інших, куди інших обставинах.

В короткому часі я пізнав більше старшин У. С. С, людей симпатичних та ідейних. Між ними М. Галущинського, що був зв'язковим між українською формацією і військовою австрійською владою. На його плечах лежав великий тягар відповідальности та преріжних обов'язків. З уряду мусів він встрявати у безліч конфліктів та неприємних історій, що виникали поміж У. С. С. і Корпусною Командою. Треба признати, що він немало прислужився Українському Легіонові завдяки свому тактові. Зате не можу райдужними красками змалювати постаті Гр. Коссака, що в тому часі був командантом У. С. С, і мушу признатися, він ніяк не припав мені до вподоби. Це, очевидно, моя особиста антипатія, що рішуче не може вменшити його вартости.

Фронт перенісся над Стрипу. Тут зладжено постійні окопи з очевидним наміром на довшу задержку. Москалі докладали великих зусиль, щоби викинути нас зі становищ. Вони часто робили несподівані випади, в яких тратили багато вояцтва, зовсім безуспішно. Або засипували нас барабанним вогнем, що тривав часом і по три дні.

У. С. С. понесли тоді значні втрати. Пригадую собі геройську поставу нашого Легіону при однім з таких випадів ворога. Безнадійне положення, що витворилося на тому відтинку й грозило прорванням фронту, врятували У. С. С. своїм завзяттям і безприкладною відвагою.

Було це під Семиківцями над Стрипою. Москалі значною силою відкинули мадярську частину, що кинулася у паніці до втечі. Відворот сумежних частин потягнув за собою і мою частину. Вона поквапно вилізла з окопів, щоби погрозити москалям зап'ятками. Я навіть не намагався задержати втечі, бо ситуація була доволі безвиразна й не хотілось попасти у полон або губити даремно людей.

Тим часом У. С. С. непорушно сиділи в своїх окопах, причому кропили ворога рясним вогнем і не виявили найменшої охоти послідувати за прикладом сусідів відділів. Пробігаючи повз них, я крикнув:

— Що ви, побожеволіли, хлопці? Втікай до лиха один з другим, бо москалі вас видушать, як рудих мишей. — Та мої слова були горохом до стіни.

Особливо вбилась мені в тямку одна сценка, що застановила мене зовсім іншими очима глядіти на Український Легіон.

Щоби здержати навалу москалів, що лявіною котилася на наші окопи, двоє стрільців схопили скоростріл і вискочили з окопу, щоби бічним вогнем перетяти ворогові дорогу. Але що на лінії стрілу терен легко підносився, а добігти до вигіднішого місця було неможливо, то стрільці без хвилі вагання спорудили інструмент, що аж здивував мене своєю дотепністю. Один із них злегка нагнувся і при допомозі другого насадив на свої плечі скоростріл. Другий як стій наложив ленту — і як затріскотить першому над головою! Не знаю, чи цільно стріляв той прилад, але признаюся, що тоді вперше доводилось бачити таке дивовижжа та подивляти стрілецьку вигадливість.

З кінцем січня 1916 року мене приділили до Коша У. С. С. Немає сумніву, що це сталося завдяки старанням Галущинського в Боєвій Управі. Я спинився у Свистільниках Рогатинського повіту, де тоді стояв Кіш і Вишкіл У. С. С, що їх я згідно з наказом мав перебрати під свою команду. Після 4–5 місяців Вишкіл перенесли до Розвадова. Тут я пробув решту 1916 року до половини 1917-го. Факт перенесення мене невимовно врадував. Знайомі обличча, рідна мова, пісня, змога обмінятися гадками створювали атмосферу, до якої я давно вже тужив.

Вишкіл починався від школення новобранців. Було тут багато таких, що, не оглядаючись на те, що при бранці комісія признала їх не спосібними до служби, зголошувались добровольцями до Легіону, бажаючи за всяку ціну стати українськими стрільцями. Були юнаки, що не переступили 18-го року життя і нераз, хоч і вгиналися під крісом і наплечником, силкувалися на бадьорі настрої. Словом, було багато боєво недоброякісного матеріялу, що входив, як і решта стрілецтва, у склад вояцтва з ідейних мотивів, про які, може, і не здавала собі справи Австрія у цілій повноті.

Знову ж Боєва Управа зі свого боку всіми силами намагалася втягнути у склад У. С. С. стрілецтво, написане сюди ще 1914 р. (Як відомо, в 1914 р. зі Стрия відпущено домів кільканадцять тисяч хлопців, що зголосилися до У. С. С.) Багато з них голосилося тепер до Коша У. С. С, а деякі тікали просто з австрійських відділів. Великі заслуги для збільшення чисельности Легіону поклав сот. Гірняк, котрий моментально засвоював втікачів з австрійських відділів для У. С. С. і тим самим трохи не вдвоє збільшив чисельність Легіону понад контингент.

Словом, рух у вишкільних відділах був великий. Слава Українського Легіону розходилася широко по краю: розносили її преса, виздоровці та геройські подвиги на фронті.

На перших порах свого побуту при Вишколі У. С. С. я мало вглядав у вишкільні праці старшин. І без мого надмірного догляду праця над новобранцями йшла добре і вповні задовільно.

Зате в Розвадові треба було темпом праці збільшити, бо тут загальний нагляд над Вишколом мав Принц Оскар, син Вільгельма II. Тож зрозуміле, що мені хотілося представити нашого вояка у якнайкориснішому світлі. І треба признати, що це мені вдамося.

Візитації по вишкільних групах переводив полковник Вараді, мадяр, що мав багато симпатії для наших стрільців і, як можна було висновувати з його слів, був великим прихильником української справи, а то й державносте. Очевидно, його міркування на тему наших справ, що виходили поза суто військові межі, можна було збагнути лише з тону бесіди і наставлений до поодиноких явищ, яких він був свідком посеред У. С. С.

Назовні свою прихильність до нас він виявляв тим, що носив на шапці стрілецьку відзнаку та що часто перебував у товаристві наших старшин. Його приязнь та спочутливе відношення до українства пояснювали впливами капітана Гези, мадяра українського походження. Наскільки в тому було правди, не знаю.

Часом мадяри, що належали до вишкільної групи, тої самої що У. С. С, влаштовували для українських старшин прийняття, на яких намагалися зі всіх сил впоїти нас добрим мадярським вином так, щоби винести на руках до фір, що вже заздалегідь ждали наготовлені до того транспорту. Ми, очевидно, з куртуазії, коли вже приходила година від'їзду, нібито безнадійно п'яніли і давали себе спокійно винести на руках. По таких прийняттях були мадяри невимовно вдоволені та з правдивою приємністю перехвалювалися, мовляв, геть до одного повпивали своїх гостей…

Згадуючи минуле, не хочеться нині вірити, скільки то енергії витрачувалося на те, щоби обійти сотнями крутих штучок розпорядок військових влад щодо обмеження числа стрільців у Легіоні до числа 2000. Проте заходи сот. Гірняка та Галущинського давали гарні висліди. Фактичний стан Легіону значно переступив завдяки їм намічені межі.

Очевидно, ці обмеження треба приписати сусідським опікунам, що невгомонно шушукали проти нас у Відні. Вже цей факт проречисто говорить про те, які то великі впливи мали вони в урядових кругах, коли зуміли аж до тої міри параліжувати імперіялістичні пляни Австрії. З другого боку, ці урядові круги не найкраще представляються в освітленні цього ж факту.

Життя у Свистільниках було трохи одноманітне, хоча робилося все, щоби вихіснувати вільний час від зайнять старшин та інструкторів. Тому влаштовувано було ріжних нагод свята, гутірки, виучувано стрільців пісень, притягаючи до того й місцеве населення. Можна уявити собі, як охоче та щиро горнулося наше селянство до стрілецтва. То вже певна річ, що села, до перебували тоді У. С. С, донині зберігли велику снідомість та пієтизм до тих ідеалів, котрі присвічували українському стрілецтву.

Куди живіше розгорнулося національне та товариське життя у Розвадові. Тут часто уладжувано паради та імпрези на більшу скалю, що мало на меті оснідомляти стрілецтво та дооколичні місцевости, де населення з таким самим серцем ставилося до стрілецтва, як раніш у Свистільниках.

У Розвадові мали У. С. С. окремий адміністраційний апарат і самостійну харчову самоуправу. На тому тлі часто доходило до конфліктів з полк. Бєрнацким, україножером, що був командантом вужчої групи, до якої належали і стрілецькі вишкільні частини, (Командантом цілого комплексу вишкільних груп був, як я вже згадав, принц Оскар. Бєрнацкі, який часто, аж зачасто вглядав у справи Вишколу У. С. С, своє вороже відношення до нас виявляв переслідуванням адміністраційно-харчового відділу.)

Основу до частих напастей він находив у скаргах на малі пайки хліба німецьких підстаршин, приділених до кожної вишкільної сотні на те, щоби впоювати у наше вояцтво німецький мілітарний дух.

Приділ німців до нашого Вишколу став подією.

Тямлю, як дуже неохоче прийняло цю зміну вояцтво. Це ж було явне вкорочення автономії У. С. С. І старшини, і стрільці бойкотували інтрузів. Одні та другі вдавали, що не розуміють німецької мови.

Та ось сталося диво. До двох тижнів німецькі інструктори, замісць вивчити стрільців німецької команди, самі вивчили прекрасно українську та нею стало від цеї пори послугувалися.

Ненависть Бєрнацкого збільшила пригода зі мною, що закінчилася звітом і малими неприємностями.

Одного разу приїхав Бєрнацкі на інспекцію та, відкликавши мене на кілька кроків від фронту, почав за якусь там дрібницю голосно лаяти. Його нетактовний і непрактикований в австрійській армії спосіб вияву свого невдоволення розлютив мене. Де ж таки зводити колотнечу зі старшиною на очах вояків. Я вислухав його крикливої лайки і далі почав і собі кричати тим самим тоном.

— Тихо, тихо, пане полковнику, знизіть свій голос до спокійної бесіди! Говорите не до глухого! — почав я репліку. І так далі і далі.

Як потім я довідався, Бєрнацкі приїхав вже з готовим пляном зробити якусь авантюру. Безпосередна причина до того лежала у донесенні, висланому до принца Оскара, в якому я спростовував фальшиві доноси німецьких підстаршин на наше постачання.

У Розвадові повстав т. зв. Орден Залізної Остроги. Комтуром вибрано обозного поручника Цяпку, що виводив свій рід від якогось Скоропади, а часами аж від гетьмана Скоропадського. Не знаю, чи робив він це з жартів, чи так вмовили в нього. До речі, постать комтура нагадувала Дон Кіхота зі старих штихів чи гобелінів і надавала своєрідний, гротесковий характер цілому орденові.

Особисто я не ставився поважно до ордену й не приймав участі в малих чи великих лицарських зборах або пасуваннях, переконаний, що до того треба підходити, радше як до буршівських витівок. — Але не дивота. Молодість має свої права…

Згодом майже цілий орден опинився на фронті, а як стали свистіти понад головами кулі, втихли й гучні лицарські зборища, бо для того не було часу, відповідних них хоромів, ні змоги.

Досить часто приїзджав до нас на візитацію сам принц Оскар. Він любив справджувати вишкіл вояцтва. Часом вишукував зумисна якесь болото, казав туди лягати стрільцеві і відти прицілюватися. Коли стрілець мимоволі показував нехіть намокати брудною баюрою, принц Оскар лягав поруч нього і спокійно поправляв позицію, вияснював йому дещо, аж поки сам не вимастився так, що ледви можна було його пізнати.

Очевидно, такі жести могли бути виховним прикладом для стрільця та інструкторів. Але все-таки наш стрілець болота не любив.

Так само неохотно ставився він до муштри, коли вона задовго, на його думку, тривала. Він любив виправляти півгодини, а годину співати пісень.

Взагалі, в тому часі я не помічував у нашого стрілецтва завеликого запалу до воєнного ремесла. Бракувало йому того властивого, напр., німцям замилування до педантности, смакування в подробицях воєнного «мистецтва для мистецтва». Зате ці недостачі доповнювала палкість, ідейність і, як виказувалося у скрутних хвилинах у вогні, повна погорда для смерти, очайдушність.

Зрозуміле, що тонкостей української вдачі не знали зовсім німецькі інструктори при У. С. С, ані навіть здобільша родовиті німці, старшини штабу.

З другого боку, годі не осуджувати цієї від'ємної риси нашої національної вдачі. Поверховість, брак зацікавлення суттю річи, неохота вглибитися в справу хоча би шляхом смішної дрібничковости були і, може, що довго будуть бороздити у наших організованих та індивідуальних починаннях. Приглядаючись з деякої віддалі українцеві поруч із німцем, аж накидуються думці неславні фрази, приліплені до нашої ментальносте: «моя хата скраю», «якось то буде», «ще час, не горить», «може, колись при ліпшій нагоді» і т. п…

Ріжно міркувалося, маючи оттак перед очима український боєвий матеріял. Одного я лиш певний. Вмілий вишкіл, не стереотипний, засвоєний від чужих армій, але примінений до національних прикмет, гостра дисципліна були би в спромозі замінити його у вояцтво, що випередило б своєю боєздатністю навіть німців.

Та годі, недоставало до того часу, інтелігентних начальних сил, гроша, ну, і… державности. Годі ж бо думати про раціональний вишкіл вояка у тих умовинах, які створювала нам перед і під час визвольних змагань наша мачошина доля.

Німецька форма вишколу не зовсім підхожа психіці нашого вояка. Схематична фабрикація «еinеr den kenden Maschine» противилася його індивідуалізмові, ще коли до того клали Maschine на першому місці, менше дбаючи про те, думає вона чи ні.

Не збіраюся відбирати вартости такому школенню вояка. Ця метода виявилася у німців незрівняна у скрутних хвилинах. Тоді вояк був лише машиною, мало думаючим «роботом», що заєдно набивав кріса, стріляв і біг на приказ. Але повторюю, щоби довести до ступня потрібної машинізації українця, треба примінити до того методів, опертих на глибоких психольогічних студіях. Та це поле стоїть у нас ще облогом.

З того часу я виніс такі помічення:

Малоінтелігентний матеріял піддається погано обрібці, даючи все-таки більшу запоруку боєздатности. Інтелігентніші одиниці скорше приймають навчання, зате менше можна на них покладатися на фронті. Вмілий вишкіл скоріше машинізував нашого вояка, як німця.

Вишкіл навіть такого понятливого матеріялу, як наш, повинен тривати по змозі якнайдовше. Короткий вишкіл дає воякові вміння орудувати зброєю, але не впоює у нього мілітарного духа і почуття безоглядного послуху.

У. С. С. мали велику перевагу над іншими формаціями. Ту перевагу давала ідейність наших стрільців, а в зв'язку з тим амбіція. Приналежність до У. С. С. сповнювала грудь кожного українця гордістю. Жовто-блакитна відзнака на боці шапки-мазепинки була для нього знаком якоїсь вищости над тими, хто її не мав. Думки про виріжнення у звіті частин У. С. С. були мрією і приємністю не лиш їх командантів і старшинства, але в рівній мірі хвилювали нездарного обозника і закопченого кашоваря. Щоби осягнути, напр., у вишколі чи на фронті у стрілецтва якусь трудну річ, пистарчило натякнути на їхню національність та добру славу Легіону, а хлопці землю з-під себе дерли, щоби не посоромитися перед іншими формаціями.

Наше старшинство, теж ідейне й амбітне, мало все ж замало вишколу, щоби станути на висоті свого завдання. Головно ті з з молодших річників (а таких було багато) стояли під оглядом фахового знання значно нижче від австрійських резервових старшин, що, окрім однорічної школи, мали за собою по кілька вакаційних вправ. Ще півбіди, коли такий молодик попав до вишкільних частин, де мав нагоду в скорому часі доповнити поверховну військову освіту. Але що вмів старшина, котрий, ледви розбираючися у військовій абетці, попав на фронт? Він не знав, що має діяти по лише з повіреними собі людьми, але й зі самим собою.

Та все-таки велика ідейність, інтелігенція та амбітність нашого старшинства вирівнували недостачі їхнього військового вишколу.

У Розвадові мене підвищили до ступня отамана (майора).

Кінець «тюрми народів»

Тим часом по той бік фронту назрівали події, що мали принести для імперій прикрі наслідки і внести несподіваний для нас зворот у теперішню ситуацію.

Тямлю, одного дня йшов я собі преспокійно до харчівні, коли до мене знагла підбігло кількох старшин і наоспіх заговорили:

— Нові вісти!.. Щось незвичайне! Революція в Росії!

— Ого! — по Росії! — вихопилося мені, якби за підшептом віщої ворожки. Мабуть, я сам не здавав собі тоді справи з правдивости моїх слів…

Не треба й згадувати, яке величезне вражіння зробила ця новина на мене й моє окружения. Скрізь бачилося групки старшин, що, живо розмахуючи руками, робили сотні здогадів і найфантастичніших політичних комбінацій. Бог зна чого тоді не доводилося наслухатися від схвильованих старшин, які переганяли себе в самопевності та «єдиноправильності» своїх концепцій.

Зокрема для нас, українців, ця звістка насувала безліч рефлєксій. І не диво. Революція в Росії отвирала широко двері на світ прихованій національній стихії, яка струмувала глибоко в підземеллях імперії й притаєним кипінням здавна сповіщала про свій недалекий вибух.

Незабаром мене, за «поміччю» Бєрнацкого, перенесли. Віддали мені команду куріня в 35 п. піхоти, який стояв тоді на фронті. По трьох днях після приділу я одержав приказ повести свій курінь до наступу на лінії Куропатники — Бишки. Ворог, як було відоме, хоч і значно подався на інших фронтах узад, тут ставив сильний опір.

Попереднього дня якийсь інший курінь намагався зрушити ворога з місця, але даремне. Москалі виявилися дужчими, і курінь у розтічі накивав п'ятами.

Завданням мого куріня було викинути противника з його становищ. Наступ був приготований слабим вогнем артилерії. Почався о год. 8½  ранком.

Вже перші наші порухи викликали на тамтому боці живу реакцію. Нас засипав град гарматніх і крісових стрілен. Густа пальба звільна переходила в гураганний вогонь. У воздусі повисла величезна кількість розпеченого металю, що свистів, експльодував, виповнював простір їдким, чорним димом і пекольним гармідером. Від землі йшли вгору гейзери груди і залізних скалок. Здавалося, що це не малий відтинок фронту, лиш ціліський світ виповнився заметіллю стрілен, диму і зойкливих кульок. Кому доводилося побувати в таких ситуаціях на фронті, той добре знає вражіння, начебто небесний фірмамент тріскав на кусні і кожної хвилини грозив страшною, космічною катастрофою.

Денне світло притускло, зруділо. Все довколішне потонуло якби в перламутровій рідині. Люди скидалися на якісь примарні сновигаючі потвори, що мінилися всіми красками опалю. Картина була рідко нереальна, як вирізок з галюцинацій тифозника.

Під черепом бігали і гинули блідо поплутані гадки поруч із повільним, незвичайно послідовним думанням боєвого механізму. Я видавав прикази, позирав крізь далековид, вдумувався в положення, комбінував. Частенько бігав до телефону, що ген із запілля кликав до мене голосом полк. Павліка дратуюче монотонним запитом «ну і як там?». Розлючено гукав я тоді у чорну трубку:

— Пане полковнику, не хвилюйтеся. Як буде щось нового, зголошу сам! — У мені варилася лють, що якийсь там добродій сидить собі десь вигідно, думаючи про відзначення або аванс і тільки щодесять хвилин здіймає зацікавлено слухавку з апарату й за посередництвом довгого на два кільометри дроту зв'язується з тим пеклом. Але моє «я» виразно було розкроєне на дві половини. Одна з них заховалася десь глибоко в закамарок мізку і там зоблагалася, завмерла. Я думав, жив і відчував лише одною, тою мілітарною професійною половиною химерно розкроєного «я».

Чи зможе хтось, кому не судилося чути такої чортівської коломийки, вчутися у цілу скалю дивних відчувань, що сповнюють тоді душу людини? — Мабуть, ні.

Розпучливий, вогневий гураган ворога не врятував його становища. Довго намагалися ми пролізти крізь дротяні засіки. Немало наших загинуло на грубих, колючих дротах, повішені на них і по сто раз пронизані кулями.

Проте далося вишукати кільком воякам затишніше місце, куди не так часто залітали кусливі оси, і прозубрити дріт. В прогалину я провів значну кількість своїх сил, і під час, коли одна часть відвертала увагу ворога крісовими відкликами на вогонь, друга наблизилася під сам ворожий окіп. Короткий, побідний крик, хвилина божевільної метушні, і ворог у паніці танув у ранній млі, залишаючи по собі вбитих, ранених і полонених.

Бій покінчився другого дня, і полк. Павлік почув у трубку телефону:

— Ми виграли, вбитих по нашому боці понад півсотні й один старшина. Багато полонених.

У своїх окопах москалі залишили безмір усякого добра. Було тут і питво, і награбовані ціннощі, була добра їжа, був одяг і зброя. Вояцтво, незважаючи, що тільки що заглядало смерті у вічі, кинулося, як галич, на ці статки. Ой, тріщали австрійські наплечники від консерв, папіросів, ласощів і горілки! Деякі погиналися під вантажем трофеїв. Якийсь невдаха, що не вспів найти щось ліпше, насадив на свої плечі кавалерійське сідло і, щасливо посміхаючись, хвалькувато поглядав довкруги по товаришам, мовляв, глядіть, моя знахідка більша від вашої. Навіщо йому було того сідла, коли за годину могла його поцілити ворожа куля, — Бог один знає.

Тої самої ночі, коли на моїм відтинку йшла завзятуща борня, сусідний курінь 88-го полку, зложений зі самих чехів, перейшов добровільно до москалів.

Мені стало ясно, чому, коли я напередодні нашого бою випадково проходив повз чеський курінь, між ним і противником стояла дивна тиша. І ще більше мене тоді вразило, що чехи преспокійно, роздягтись до половини, милися під оком москаля. А як з другого боку гримнув якийсь постріл, роздягнутий сердито кричав:

— А тихо ти там будеш, дурню якийсь!.. — Не бачиш, що тут люди?!

І, на диво, стріли вмовкали. Очевидно, вже тоді між обома сторонами було порозуміння.

За вдачний бій мене наділили хрестом залізної корони, а за те, що я подав одного старшину, німця, до відзначення, німці зі свого боку відзначили мене хрестом «Eisernes Kreuz» другої кляси.

Від часу цього бою австрійці безупинно наступали на п'яти москалеві. Фронт посувався на південний схід. Від часу до часу ми зводили малі сутички, розчислені ворогом на те, щоби могти справніше робити відворот. У міжчасі до мого куріня 35 п. піхоти приділювано іноді по 2–3 сотні У. С. С., які стояли на фронті побіч мене.

Під Чортковом пересунули мене з 35-ки на становище команданта тих сотень У. С. С, що тоді були на фронті. Відворот спинила мала сутичка над Збручем. Опір ставили, мабуть, вже не москалі, а українські частини з тамтого боку, не бажаючи пустити австрійських військ на територію України. Згодом того «ворога» відперто поза Збруч, а ми цілу зиму пересиділи в окопах. За той час у Берестю йшли переговори між Центральними Державами і Україною про мир.

Революційні настрої, що охопили Україну й Росію, просякали наглядно через лінію фронту і переносили до нас подих тих дивних подій, що мали розвалити дні могучі імперії: механічний зліпок та тюрму народів.

Душу українця по австрійському боці біжучі події сповнювали якимись дивними прочуттями, надіями. За час зимового безділля з'явилися з «ворожого боку» (проти нас стояли, як я згадав, українські відділи) емісарі, які мали на рукавах жовто-блакитні перепаски, щоби вести якісь переговори чи, радше, балачки, що з них живо воскресали мрії, придавлені вантажем історії впродовж трьох сотень років.

Не треба й згадувати, що «ворожі» емісарі виходили від нас добре під хмелем: ми, чим могли, вгощали дорогих братів, з якими нас розділила мачошина доля на два ворожі табори, що стріляли на себе, проколювали собі взаїмно груди, звали себе лютими порогами, справді, яка то доля химерна й жорстока!

Назагал по обох боках панувало переконання, що розвалом Росії австрійські війська увійдуть в Україну і за допомогою У. С. С. Австрія захоче створити буфорну Українську Державу або навіть зовсім незалежну, що з неї матиме всі можливі користі та «угідські догідности».

Ось тепер врешті Легіон У. С. С. сповнить місію, яку йому призначувала у своїх плянуваннях Австрія, думалося мені.

Але ані я, ані ніхто не зміг збагнути, які то несподіванки криють перед нами грядучі дні та назріваючі події.

Короткий час мого командування У. С. С. був тим цікавий, що часто доводилося стрічатися з Вітовським, тоді моєю правою рукою. Знаючи, що не побуду довго на свому теперішньому становищі, я старався підготовити його до самостійного ведення Легіону. Під час таких «лекцій» ми заводили довгі балачки, ще вибігали далеко поза межі, дозволені нашими одностроями. Вітовський, вдача палка, ідейно фанатична, змальовував міцними словами міражі з недалекого прийдешнього, барвисто, переконливо, поетично. В його голосі бренів тоді шляхетний патос людини, ще слово кожне нагріває дочервона в горнилі свого серця і оформлює його в майстерні глибокого знання. І якийсь час потім мене дійсно звільнили з обов'язків команданта У. С. С.

Перенесення приготовила подія, що розсварила мене зі шефом бригади. Було це так: здохла в якомусь відділі бідолашна конина. Мабуть, на носатину. До команди У. С. С. звернулися з канцелярії бригади з домаганням післати одного чоловіка з гострим ножем до помочі ветеринареві при секції. Таке домагання мене дійняло до живого. Я метнувся до телефону получився з канцелярією бригади, викликав шефа кап. Йона і заявив йому, що доручення вислати з ножем стрільця не виконаю.

— Чому? — здивовано запитав той.

— Мої стрільці не гицлі, і поки я їх командантом не дозволю, щоби хтось робив з них козолупів, — відповів я схвильовано і повісив слухавку.

Наслідки цеї короткої розмови не дали на себе довго ждати. На моє місце прийшов сот. Микитка, а я дістав приділ знову до 35-го п. піхоти. Ця маловажна подія стала безпосередною причиною до мого перенесення. На ділі причини були куда глибші.

Збираючи свої манатки з нашого Легіону, я потішався тим, що моя задиркувата постава супроти шеф бригади мала таки свій наслідок. З канцелярії бригади прийшло до канцелярії У. С. С. доручення вислати стрільця до здохлої коняки, але вже… без ножа.

Переговори в Бересті тривали до 1 березня. Вислід переговорів, який означив між іншим і характер австрійської армії, в якому вона увійде на територію Великої України, був уже по обох боках фронту відомий.

Декілька днів згодом австрійська армія рушила за Збруч.

У зв'язку з тим мене іменували референтом для українських справ при штабі дивізії. І так довелося замінити вперше від початку війни становище вояка на півцивільну синекуру. З-над Збруча я поїхав просто до Кам'янця-Подільського. Тут визначили мені докладніше мої обов'язки — я мав усувати всякі можливі непорозуміння, що могли би повставати між місцевим населенням і австрійськими військами, які вже почали воєнну акцію проти червоної армії.

Тризуб чи двоголовий орел?

У цьому місці мушу згадати про цікаве психольогічне явище, підмічене мною на самому собі.

— Не маю наміру закривати свого тодішнього австрофільства, що дуже повільно замінювалося на нинішну національну свідомість. Ані не соромлюся того; виправдає мене кожний, хто увійде в обставини, що формували мою ментальність. Нині вправді легко можна гудити повільність еволюціонування моєї національної думки, але не забуваймо, що нині думаємо категоріями, вирощеними на підложі наших визвольних змагань і величезних осягів у напрямі культурного та політичного самовизначення українства. З тодішнього становища тип, який я уявляв собою, не був ні рідкістю, ні не підпадав під осуд. Австрофілами були здебільша всі галичани: більшими або меншими, залежно від їхнього виховання і середовища, в якому перебували. Зокрема ж старшини австрійської армії!

Отже, я відкрив тоді у своїх учинках первні, які немало мене здивували, — я став зрадником австрійських інтересів на хосен держави, яку ми з Вітовським вимріяли у довгих розмовах, держави, що на наших очах тендітним кільчиком виростала з-посеред хаосу розваленої російської імперії. Очевидно, нині, повторюю, смішно вбачати в події, що її зараз розкажу, предмету трівоги, духового конфлікту або просто зради. Але ж бо не забуваймо, що на мені в рівній мірі ваготів однострій австрійського старшини, присяга, як і австрофільство, що в'їдалося нам через кілька поколінь в мізок, кість і кров.

Австрійське військо в міру свого походу углиб української території захоплювало осередки й місцевости, де було нагромаджено багато всякого добра по військових і фабричних магазинах. Склади й магазини, не бережені українськими міліціонерами, Австрія реквірувала як нічиє добро на свій хосен. Мені невимовно жалко стало величезних богацтв, що їх мали вивезти на чужину з моєї держави. Моєї? На цьому місці тріс шев мого австрійства. Я аж тепер зовсім ясно освідомив собі, що інтереси Австрії не тожсамі з інтересами України, тому треба вибирати: або — або. Або всупереч впоюваним засадам, присязі, обов'язкам, наложеним старшинським одностроєм, робитиму все, до чого штовхає мене якийсь нерозсудливий, але стихійний, внутрішній голос, або буду далі тим, чим був досі: вірним сином Австрії на зразок того, що його описували шкільні читанки зі штампом двоголового вірла. Я вибрав.

На мою вимогу приділено до моєї диспозиції одну чету У. С. С. під проводом рухливого та інтелігентного старшини пхор. Дмитра Палієва. Цю чету я висилав звичайно туди, де ще не було зорганізоване місцеве Вільне Козацтво, що перебрало би у свої руки всяке майно, що його чимало було по ріжних магазинах і фабриках.

Не у всіх місцевостях вспіли потворитися відділи української міліції. Не всюди на брамах складів міліонового добра стояла сторожа. Чимало нашого добра довгими залізничними валками почимчикувало, популярно кажучи, чортові в зуби. Тому я порішив випереджувати австрійські реквізиційні комісії. Маючи, на основі приділених мені обов'язків, повну свободу рухів, я розпитував у дядьків, де тут недалеко на лінії маршу австрійських військ лежить якийсь більший склад військового або цивільного майна, брав підводу і, переганяючи машеруючі відділи, гнав туди що сил. Тут входив у порозуміння зі свідомішими українцями, і коли австрійські відділи входили у місцевість, де був такий магазин, заставали під ним міліціонерів з жовто-блакитними перев'язками на руках, т. зв. формації Вільного Козацтва. Пізніше я війшов у порозуміння з комісарем для цих справ, визначеним губерніяльним комісарем у Кам'янці, і ми удвійку роз'їздили підводами або автом по околиці, вириваючи Австрії дослівно з-під рук великі добра.

Нераз ненадійно ми наїздили просто в обійми большевицьким відділам, що хоч і дралували перед австрійцями, все ж з правдивою розкішю відіслали би нас до царства небесного. Але завжди щаслива зірка виводила нас з таких невиразних ситуацій.

Раз, тямлю, приїхали ми з комісарем до якогось містечка. Але що тут ще були большевики, він порадив мені остатися в якомусь шинку (я був в однострої), а сам побіг до міста, обіцяючи за малу хвилечку вернутися назад. Сів я за столом і жду. Аж тут чую на подвір'ї гомін. Визираю вікном — лишенько! Большовиків гурма валить просто до коршми, — вгледіли мене харцизяки. Тут мені вже і кришка, думаю. Не загинув лицарською смертю на фронті, то тут прийдеться з рук поганих жидів і московської босячні до вічности переставитися. Та ще й де? У коршмі плюгавій. Тьфу, собаче щастя! Пращаюся в гадці зі світом і діточками. Але небезпека так скоро проминула, як і прийшла. Хтось зізаду гукнув «австрійци», і спричинники моїх передсмертних міркувань як крізь землю провалилися.

Таким способом, між іншими, ми врятували в Дунаївцях величезний магазин сукна й скіри та в Новій Ушиці не менше великий магазин одягів. Мій «сопутник» звичайно віз зі собою оберемок відозв від Українського Уряду, в якому був зазив до цивільного населення зберегти повний спокій під час перемаршу австрійських військ, бо вони мають на меті лиш очистити наш край від большевицьких банд, а потім спокійно вернутися туди, відкіля прийшли.

Дедалі справа охорони майна була вже наладнана і виконувана, мабуть, окремими відпоручниками, так що моя запобігливість стала зайва. Тому я перенісся на зади машеруючих відділів і там намагався запобігати ріжним насильствам військових над цивільним населенням.

Одного разу застряг я в якомусь селі довше, як було треба. Австрійські відділи пішли далеко наперед, а свою чету я вислав у напрямі Бару приготовити варту біля магазинів. Збираюся ото до відходу з одної гостинної хати, аж на воротах придержує мене дивний вид. Серединою вулиці жене ціла батерія в такому гоні, що земля дрижить. Придивлююся вершникам — большевики. Не мав я вже часу десь скритися, тож стою й дивлюся, що з того буде. Але батерія пробігла, й нічого мені не дісталося, крім кількох поглядів, що в інших обставинах нічого би доброго не віщували.

Можна уявити собі, яку дивну шахівницю регулярних, здемобілізованих і повстанчих військ уявляла собою територія України. Батерію, що мене обсипала порохами і лютими поглядами, приловили згодом мадярські частини і спрямували її обслугу безцеремонно до пекла.

З Ушиці пересувалися австрійські війська на південний схід через Бар. 54 австр. дивізія, до якої мене приділили, була у свому складі здебільше українська, тому мало було випадків непорозумінь з місцевим населенням. Тут я мав багато часу й використував його на балачки зі селянством та на роздачу брошурок, виданих Українським Урядом, що мав їх аж піввоза.

Зате сумежна, 55 австр. дивізія, у більшому мадярська, поводилася з українським населенням, як не мож гірше. Тож не диво, що куди вона пройшла, будила нехіть не лиш до австрійських військ, але й до Української Держави, якої інтереси буцімто йшли вони захищати. Очевидно, запобігти насильствам і грабункам іншої дивізії я не міг ніяк. Хіба лиш принагідно, як довелося наскочити під час грабунку або бійки на мадярів, я «інтервеніював», але так, зовсім просто, зі щирого серця. Не один мадяр не міг дочислитися у свому роті зубів по такій інтервенції (я мав руку важку, як три вкупі).

Кілька днів я задержався в Барі. Тут Паліїв усадовився зі своєю четою та перейняв над містом команду. Він з місця видав низку наказів, які мали на меті між іншим надати український характер місту. І так за кілька днів на всіх крамницях з'явилися українські вивіски.

Взагалі, Паліїв працював незвичайно енергійно і з розмахом. Тямлю, на одному засіданні місцевої «Думи» (самоуправної міської установи) він наказав заперестати урядувати в російській мові. Коли його наказу радні не прийняли, він розігнав радних, замкнув «Думу», а її комісарем назначив українця.

Приділену мені чету з Палієвом залишив я в Барі, а сам переїхав до Жмеринки, де примістилася команда дивізії. Комендантом міста був ген. Лясоцкі, поляк. А що він мав на своїй голові безліч військових справ, тому доручив мені на час мого побуту цивільні. Мабуть, на моє домагання, не тямлю добре, спрямоване до військової влади, приділили мені до помочі Вітовського.

Оба ми замешкали у одного судді, українця (неофіта), що мав пишну на вроду жінку, р'яну кацапку. А що ріжниця віку була значна (він 40, а вона 19 літ), а Вітовський був і молодий, і теж вродливий, тож нема дива, що пані дому кидала на нього залюбки оком та що не обійшлося у них без якихсь там глибших почувань.

Вечорами по праці ми ходили іноді на танцювальні забави, куди нас навипередки запрошували. Зате від вчасного ранку на цілий день було стільки праці, що очі лізли з лоба. Найбільше часу ми присвячували паспортовим справам. Воєнна і революційна хуртовина розігнала синів Ізраіля, як мишей, по всіх закутках краю й закордону. І ось ці миші почали обережно вилазити зі закамарків, прочувши, що відносини сяк-так наладнуються і можна буде далі риболовити у водиці, скаламученій загальним безладдям. Приходилося видавати сотні паспортів жидовій, що рушилася зі замороженою до того часу торговлею. Багато з них їхало в Галичину з товарами, яких там було обмаль.

Так пройшло нам десять днів.

Дня 27 березня я дістав призначення на команданта табору австрійських поворотців з полону у Києві. Напередодні мого виїзду у Київ я стрінув фельдфебля Пітушевського, далекого свояка, який у пам'ятний день мого поранення був одним із тих, що порятував мене у скрутній хвилині і винайшов підводу до Перемишля. Врадуваний стрічею, знаючи його меткість і добре відношення до мене, я з місця заявив йому, що від цеї хвилини нехай уважає себе за мого помічника в моїх нових обов'язках. Другого дня вечором ми сиділи у вагоні поїзду, що гнав у напрямі Києва.

Цілий поїзд був напханий по краї жидами. Вони, побачивши мою блакитно-жовту відзнаку на шапці, стали глумливо мугикати «гоп мої гречаники» та посміхатися з «хахлацкава язика». Робили це настільки тонко й обережно, що я не міг інакше на те зареагувати, як лиш затиснути зуби, щоби не вилаятися останніми словами військового словника.

Свідомо чи несвідомо говорить неправду той, хто впевнює нас, начебто погроми жидівства у Великій Україні дали причину до жидівського українофобства. На брехню вказують чисельні факти ворожости тамошніх жидів до української державности ще перед погромами. Дуже часто я мав нагоду переконатись як то жиди з питомим собі нахабством провокували паші національні почування. Тому не дивота, що терпеливість українців перебирала іноді мірку. Спричинниками погромів були самі жиди.

На год. 10-ту ранком ми були вже у Києві. Мене неприємно вдарив вид гидкого двірця. Як я довідався, на його місце мали ставити новий, але вибух війни цьому перешкодив. Просторі вулиці і гарні забудований робили б зовсім європейське вражіння, якби не бруд, а головно лушпини зі «сємячок», що вистелювали вулиці та тротуари. Мені відомо, що деякі європейські міста брудні. Знаю, напр., що вулиці Парижа встелюють пізним вечором по кістки покидані папери. Алє є ріжниця між покиненою нервово у поспісі газетою або реклямовим листком і лушпиною бездумно, безцільно масами пожираних «сємячок». Яка ж це осоружна й варварська звичка!

З двірця з моїм «ад'ютантом» поїхали ми зголоситися до австрійсько-шведської місії Червоного Хреста. Місія ця своїми засобами підпомагала влаштування табору для полонених. В місті дали мені докладні вказівки і гроші на перші починання. Місце на табор визначено 4 км за містом.

Мій фельдфебель ледви дочекався поза першими дімками передмістя площі, визначеної під табор. Був це велетенський шмат землі, на якому таборив влітку київський гарнізон. Для старшин тут вибудовано невеличкі дімки, а вояцтво очевидячки жило в наметах.

Там я застав аж 14-тисячну товпу полонених, голодних, знетерпеливлених до краю, без даху над головою.

Я впав у розпуку. Скільки тут роботи, скільки клопотів треба вложити в цю армію дожидаючих, щоби накормити її і списати, сяк-так запевнити примітивні вигоди в часі вичікування на висилку домів. Ну, й сама висилка, розподіл на групи, тисячі дрібничок, що їх годі заздалегідь передбачити.

З готелю, куди ми спершу заїхали, перенеслися ми з Пітушевським на Шулявку, щоби бути ближче табору.

Тепер розпочалася праця. Для канцелярійної роботи зразу-таки назбиралося стільки охочих старшин, що можна було ними гать гатити. Склавши адміністраційний апарат аж до куховарів включно, я розбив полонених на групи та поназначував їм командантів.

Хоч і наладнали ми цей апарат, роботи для нас з Пітушевським не меншало. Навпаки. Щодня прибували до табору нові громади, щодня треба було встрявати у безліч справ, від яких, як кажуть, волосся з голови лізло. За невгомонною роботою не було часу стежити за біжучими подіями, що проходили у Києві.

До обов'язкових занять додали ми собі з Пітушевським ще одно, надобов'язкове, що його накидувало нам почуття національного обов'язку. Знаючи, що між полоненими найдеться чимало українців, я доручив Пітушевському при вписах вилучувати полонених українців, придержувати їх у таборі по кілька днів довше і гуртами висилати до Січових Стрільців, що саме формувалися в Києві. Переконливим аргументом для деяких, котрі не виявляли надмірної охоти до такого кроку, були реторичні питання:

— Хочеш, хлопе, йти на італійський фронт? Знаєш, що тебе там чекає? Не ліпше своїм служити? Не досить ми вже для Австрії набідувалися? Думаєш, що як пообривають тобі на італійському фронті ноги, то дістанеш зо два морги грунту?

Назагал мало було таких, що до них аж таких треба було вживати аргументів. Більшість охоче сповнювала свій обов'язок. Вистарчало їм лиш подати адресу С. С., і вони зникали з табору полонених, потягаючи за собою десятки інших.

І ось вдруге доводилося мені допускатися явної зради супроти Австрії. Лише ця справа була більше небезпечна, як попередна, і грозила мені та Пітушевському кожної хвилини відкриттям наших махінацій, ну, і всіма наслідками, що з того факту слідують.

Поза значною частиною українців, більшість бувших полонених була збольшевизована. Вони голосно політикували в тоні, що нічого доброго не ворожив державі, яка вимагала від них дальшої військової служби. Я з полекшою відсилав цей вибуховий матеріял тритисячними порціями на двірець.

Зі Січовими Стрільцями мав я досі небагато спільного. Хіба лише те, що відсилав їм з Пітушевським трохи не щодня по кілька десяток, а то й сотень вояцтва. Наслали ми його туди, як я нині обчислюю, тисяч кільканацять щонайменше.

Одного дня, маючи трохи більше вільного часу, як звичайно, скортіло мене навідатися до канцелярії С. С. побачитися зі своїми людьми й дізнатись новин, бо ж за останні тижні геть відбився від поточних подій.

Пішов. Прийняли мене тепло, дружньо. Гутірка давно перейшла межі того часу, що я його собі вичислив до мінути на гостину. А це, а те, а що думаєте, а чи знаєте? Між іншим прохали мене поради, що робити зі С. Стрільцями в зв'язку зі захопленням влади гетьманцями. Я щиро дораджував їм держати сили скупчені і не важитися через гетьманський переворот легкодушно розпускати вояцтво. Бо всяка демобілізація не лише розхитує на довгий час здисциплінованість вояцтва без огляду на його ідейність, але нищить увесь той капітал праці, який вкладається в організацію армії. На завваги, що, мовляв, гетьман ніякий авторитет для широких мас, і що його політика йде явно по лінії інтересів московського імперіялізму та що інтервенція німецьких збройних сил проти Центральної Ради — це грубе насильство на політичній думці більшости та її ідейних інтересів, я відповів:

— Ясно, що гетьман такий, який він є, може бути явищем шкідливим, суперечним інтересам і потребам нашої нації. Але, панове, чи, маючи в руках кріс, ми не зможемо опанувати людини, як кажуть, слабої волі? А втім, пощо нам доконувати перевороту революційною методою, витрачуючи при тому безмір енергії, коли гетьман, що силою обставин засів на кермівному становищі, в озброєній жмені може співати такої, якої буде треба не москалям, а нам? Лише не випускати кріса з рук! Лише не пускати стрільців — домів, бо скликати їх буде тяжче, ніж гукнути: розходіться по хатах, брацтво!

Але моєї ради, як виказав дальший біг подій, не взяли під увагу.

Тут довелося знову стрінути Дідушка, що з ним востаннє бачився колись під копою гречки, заїдаючи часник.

— Чи тямите, — кажу до нього, — як ми разом смакували колись часник під копою?

— Е, це було і минуло. Тепер що іншого, — відказав він, відвертаючись до мене спиною, думаючи, певно, що я якось, може, захочу вихісновувати його теперішнє становище.

Дійсно, було то що інше: він заступник команданта Києва, я ж звичайний собі старшина в протертому однострою.

Вертаючи до хати, я мав нагоду снувати далі свої рефлексії. Знамените тло до того творив вид київської вулиці. Хідниками й їзднею вешталося німецьке вояцтво, старшини, вояки, відділи. Іноді проходила більша колюмна піхоти або дудніли панцирні авта і важка артилерія. Скрізь видно було шоломи, кріси, краску однострою «союзника». Києвляни обмінювалися з німцями непривітливими, холодними поглядами. Між одними й другими висіла тяжка атмосфера нетерпеливости, що родить бурю й громи.

О, гриміло здоровенно іноді, коли то «союзники» робили виправу по золото України — пшеницю. Село тоді виволікало з-під стогів і зі стодол гармати та скоростріли. Гриміло іноді у вузьких й темних провулках Києва, куди ненароком загналися німці одинцем. Ніхто з них живим не вертався звідтіль. Зникали вони так, що навіть їхніх трупів відшукати було годі. Тому й звикли вони ходити по двох-трьох, виминаючи оглядно непевні, вузькі вулички, відкіль визирала притаєна несподівана смерть.

Мене непокоїло безглуздя ситуації, витвореної гетьманським переворотом. Український монарх без власного війська та без попертя українських кругів! Одинока його опора — це німецькі штики та московсько-жидівська фінансієра…

Нічого доброго такий стан не віщував.

За плечима гетьманської влади організувалася «добровольческая армія», що мала згодом стати денікінським тараном, що безщадно торощив основи під яку-небудь українську державність. Знову зацарила московська мова, ворожість до українства, як за давніх «добрих» часів. Лиш цей поворот старих форм, давніх тенденцій, політичних, незабутніх метод «по сєму бить» перемазано нездарно на жовто-блакитні коліри.

…Йшов я отак людними вулицями Києва і дивився широко отвореними очима на факти, яких розуміння і вияснення їх причин було мені не під силу. Одне я відчував і розумів з'ясовано, окреслено: нинішня форма правління побудована на хибних основах, і розвалить її сила нефальшованого ідеалізму та геройства. Не зналося тоді, що й силу нефальшованого ідеалізму на довгі літа звалить саме ця двоголова царська гидра, лише перемазана тим разом на червоний колір.

Назустріч листопадовим дням

З Києва я дістав приділ до чеського полку, що стояв у Слобідці коло Бірзулі. Перед перенесенням туди мене наділили ступнем підполковника. Мій полк мав завдання удержувати порядок серед місцевого населення та запобігати звичайним витівкам місцевих «товаришів». Побіч звичайного озброєння, додали мені 4 гармати та збільшили нормальний склад чотирома сотнями і відділом скорострілів. Відтинок, визначений для обслуження полком, мав приблизно 70 км і сягав до Дністра. На цьому становищі я пробув зо три місяці — до жнив. При цілій монотонії моєї служби доводилося виконувати чинности, іноді доволі далекі до мого фаху та компетенцій.

Дивне розуміння військової влади місцевим населенням та його рішуча, вимагаюча постава примушували мене розсуджувати посварених дядьків, зводити докупи закукурічених подругів, видавати Соломонові присуди у справах крадежі, побиття, зведення і т. п. Щодня досвіту подвір'я моєї кватири було заложене «клієнтами», яких я мусів годити, осуджувати, упевинювати, карати, виправдувати. Віра у непомильність мого присуду була велика. Добре розв'язана справа-дві з'єднали мені славу, якій я завдячував втроє більше «клієнтів» щоранку на подвір'ї перед моїми вікнами. Нині смішно мені з моєї ролі Соломона. Але не в одній речі допоміг я тим чином бідним людям, що згідно з відвічними сумними українськими традиціями готові до останньої сорочки на хребті або зуба в роті «шукати своєї правди».

Бо такі ми є…

Біда була з «карательними отрядами». Поміщицтво жорстоко мстилося на селянстві за здебільша уроєні провини супроти себе. Нераз мною трусила лють на вид жорстоких знущань кацапчуків і змосковщених малоросів, що випирали нагаями душу з господарів своєї землі. Свавільство розбещених панів перебирало мірку. Нераз в окрузі, відданій мені під нагляд, без мого відома скликала карна експедиція «збор» і на місці-таки, розтягнувши дядьків на землі, періщила їх аж до крови, аж до затрати свідомости. Часто поміщики, чуючи за собою силу влади, організували на власну руку карні експедиції, що справляли справжні садистичні оргії по селах.

Годі нині дивуватися колишній неохоті національно несвідомого селянства до Української Держави, що воно доповнювало тоді ряди большевиків, щоби мститися за свою наругу та кривду. Безперечно, я не хочу звалювати цілої вини згаданих подій та їх наслідків виключно на гетьмана Скоропадського та його уряд, але з чистою совістю тверджу, що ці «карательні отряди» були причиною того жалюгідного непорозуміння, що штовхало наше темне селянство нищити увесь наш національний збройний зрив та спроби закріплення української державної влади.

Щоби бути справедливим, годі поминути мовчанкою той стан посеред мас, що його спричинила рахітична і безвільна Центральна Рада. Безлад, що зчинився по краю внаслідок безголов'я в самому уряді, настільки відомий, що не потребую його описувати.

Центральній Раді не доставало двох річей: розуміння висоти своїх завдань і армії. При більших зусиллях можна було обидві речі осягнути. Коли б їх осягнено, не було би всіх переворотів і не було би на Україні большевизму.

У вересні чеський полк, яким я командував, відіслали на італійський фронт, а мене пересунули до 16 п. п. Взагалі в цих місяцях мені доводилося лиш заєдно перестрибувати з полку в полк, з місцевости у місцевість.

Шіснацятий полк був у свому складі майже виключно мазурський. Стояв він у Гайсині, а мій курінь у Теплику. Мої завдання були подібні до тих, що їх я повнив попередньо, лиш приходилося ще приспособлювати жнива до експльоатації військовістю, значить дбати про загальний спокій та лад і класти збільшену увагу на охорону збіжжя на пні.

Під час побуту у Теплику до мене наспіла звістка про важку недугу мого батька, тому я негайно виїхав до Галичини. По кількох днях я вернувся назад до свого куріня на те, щоби, відпочивши як слід після дороги, одержати телеграфічну звістку про батькову смерть. І знову виїзд до Галичини, і знову поворот. Тепер призначили мене до 35 п. стрільців у Могилеві. Відсіль по кількох днях до 19 п. стрільців коло Вапнярки. І тут недовго загрів я місце. Мене знову, але вже востаннє, призначили вдруге до мазурського 16 п. в Гайсині. Там наспів пам'ятний маніфест Карла.

І по настроях у війську, й інформаціях, що приходили з краю, знати було, що Австрії кінець. Побіда Антанти стала безсумнівна. В армії почало ферментувати. Австрійські військові частини, що їх командування висилало на італійський фронт, відмовляли послуху. Революційна атмосфера на Україні та зручна большевицька агітація робили своє. Маніфест Карла викликав посеред старшинського корпусу ріжні настрої. В одних на обличчі малювалося пригноблення й смуток, другі раділи, вже не закриваючи своїх почувань. Старшини-поляки заєдно збиралися у гуртки та оживлено радили над тим, як би то якнайшвидше перейти на службу своїй новій батьківщині.

Дехто зі старшин, користаючи із замішання, зникав одного дня з полку, щоби більше не з'явитися. Так зробив і командант мого полку, який пропав безслідно, не забуваючи захопити зі собою… полкову касу.

Правда, щиро не хотілося ставати на чолі мазурського полку, і я заєдно продумував над тим, як би то чкурнути слідами мого попередника. Але це не була легка справа, бо в самім полку зайшли під впливом бурхливих подій зміни, що нівечили мої пляни безцеремонної утечі.

Річ в тому, що полк зовсім збольшевичився. Старшин уже ніхто тут не слухав. Нас пильно стерегли вояки, бажаючи задержати лиш на те, щоби за нашою допомогою вибристи відсіль та дістатися домів. На ділі командантами полку стало кількох краківських голодранців, що дуже добре порозумівалися з шумовинням решти полку. Воно нічим не ріжнилося від московських большевицьких банд, яким я згодом мав немилу нагоду приглянутися.

Відношення здеморалізованого вояцтва до мене було ще настільки можливе, що давало мені змогу на власну руку укладати пляни доставления цього небезпечного ферменту безпосередньо до його батьківщини, виминаючи шлях через Галичину, де, як мені було відомо, панували такі відносини, що прибуток ворожого елементу в числі шести сотень озброєних від стіп до голови вояків був зовсім небажаний. Я визначив трасу: Винниця, Шепетівка, Дубно, Луцьк, Ковель, Краків. Намір удалося без більших труднощів перевести. Кілька днів пізніше, шість сотень 16-го полку я передав кадрі у Кракові та з відповідними розписками, документами, що розв'язували мене з австрійською боєвою армією, подався на Львів. Вправді у Кракові вже я щось трохи довідався з часописів про бої з поляками, та все ж не надіявся стрінутися з такою несподіванкою у Львові, що мене поставила в невимовно прикре становище: Львів був уже в польських руках.

Домбє

На львівському двірці я стрінувся з одним знайомим старшиною, що найшовся в тих самих приблизно умовинах, що й я. Ми умовилися з ним перейти боєву лінію, щоби продістатися до своїх. Свій намір хотіли перевести тої-таки ночі. Стрічу намітили в одній каварні, звідтіль мали вирушити на переправу. Ми пішли на кілька годин до міста. За той час я заєдно крутився вулицями, розглядаючи метушню озброєних частин, нелад, суєтливість та несупокій цивільного населення.

У наміченій годині з'явився я в каварні. Знайомий ждав. Ми замовили якусь їжу, щоби підкріпитися на довшу дорогу. Оба мовчали, думаючи кожний своє. Знечев'я у каварні зчинився рух, і поміж столиками з'явилися якісь озброєні недоростки, які простували просто до нашого столика. Поміж ними був якийсь, коли судити по однострою, старшина.

— Показати документи, — різким, образливо-урядовим тоном звернувся до нас старшина.

Ми повитягали свої папери.

— Це неважне. Ходіть за мною, — сказав він, при дивляючися мені скоса. У документах, видно, вичитав таке, що не могло його настроїти до мене приязно.

Не помогли переконування. Ми пішли простісінько до Бригідок. Тут нас зі знайомим розлучили. Переспав я ніч, в яку згідно з моїми розчисленнями мав я бути кільканацять кільометрів поза Львовом. Моя келія була одна з тих «ліпших», що навіть для такого ігноранта у кримінальних справах, як я, зразу ж кидала яркий сніп світла на тюремну інституцію.

Крізь повибивані шибки віяло морозним вітром. По долівці бігали роями щурі, що плуталися мені попід ноги. Бігав і я, щоби погрітися, хоч і місця на те не було багато. Гамірно було, бо щурі пищали, а я кляв голосно й гидко, думаючи, що саме так міг бігти десятий кільометер поза Львів. Згодом число мешканців келії збільшилося на двох «нічліжан», що їх я не міг бачити через темряву. Лаялись голосно, сочисто. Балакали по-українськи. Та все ж я спершу був дуже обережний, підозріваючи, що це провокатори. Згодом мої підозріння зникли. Виявилося, що це були старшини, полонені на польсько-українському фронті. Один з них, тямлю, називався Тузяк. Далі почали ми вже утрійку бігати, аж поки котрийсь вигадливий не допав причі та, поломивши її, не спалив у печі, що піднесло ледви помітно сибірську температуру. Від товаришів цеї полярної ночі я довідався дещо про початок і перебіг перших боїв у Львові.

Ранком нас розділили. Мене повели до якогось нібито слідчого судді.

— Маєте гроші? — поставив він своє перше «слідче» питання, переглянувши побіжно документи.

У моїй голові швиденько схрестилося кілька ріжних думок: дати все — не дати нічого — частину дати.

Я мав значну кількість заощадженого гроша, частину, зашиту в штанах, частину в торбинці на грудях.

— Маю, — відповів я спокійно, вибираючи третю думку, як найдоцільнішу для того, щоби зберегти хоч часть своїх ощадностей. Я витрусив усі дрібняки з мошонки на стіл.

— Маєте ще? — запитав він, швидко рентгенуючи поглядом мій одяг.

— Маю, — і без вагання посягнув по нагрудну торбинку, де була зашита менша квота, подаючи її таким довірчивим рухом, начеб за хвилину він мав її в цілости мені віддати.

— Прощайте грошики, — сумовито зітхнув я на вид присвійливого руху «слідчого».

Конвоєнти, що прийшли по мене, виводили з кімнати мене і кілька тисяч корон, зашитих у штанах.

Мене прилучили до великого відділу в'язнів, що стояв готовий до вимаршу. Було це 200–250 селян, залізничників та інтелігентів. Відсіль погнали нас на головний двірець, де зашили всіх у товарові вагони, дали кожному по шматку гливкого хліба та повезли кудись. Куди, ніхто не знав.

Ніччю валка спинилася у Кракові. Казали нам висісти, уложили чвірками та пішки повели до Домбя. Ніякого «погляду» на цю славнозвісну місцевість не можна було мати, бо прийшли ми туди, як надворі ще була глупа ніч. Під бараками нас наоспіх розділили по ріжних приміщеннях. Мене з Тузяком дали до окремої кімнати. Не розглядаючися і не продумуючи ситуації, в яку попали, майже не роздягаючись, ми шубовсьнули під діраві коци, на тверді, як наша доля, причі.

Ранком мій товариш жвавенько звинувся, і за хвилину ми мали у великих порціях, хоч і не ароматичну мокку, та все ж паруючу юшку, що її евфемістично назвали кавою. По сніданку я розглянувся по свому новому пристановищі. Око до зануди ховзалося лиш по дошках, чорній папі та колючих дротах. Поміж цими лаштунками, бездільно звісивши голови, похожали таборяни, доповнюючи своїм видом картину сірої одноманітности.

Згодом я ближче пізнав тутешні умовини життя та відносини.

Табор був поділений на дві групи бараків. У першу вмістили інтелігенцію та старшин, у другу селянство та вояків. Харчевим старостою у старшинській харчівні був суддя Сабат. Маючи досвід ще з австрійської армії та безсумнівні таланти в тому напрямі (колись він був харчевим інтендантом), чудес доказував у компонуванні «меню» і страв з таких недоброякісних засобів, як пашні бураки, конина та пенцак. На жаль, не мав я доброї нагоди вповні користуватися тими вибагливими стравами, що їх по-мистецьки комбінував наш староста. Мій шлунок вже давніше авантюрувався при кожній моїй спробі переконати його, що чорний важкий хліб або інші воєнні ласощі — речі від біди стравні, і чей же їдять їх інші люди. Він був виразно пацифістично настроєний і з настирливою впертістю домагався домашньої кухні або бодай взірцевої дбайливости. Тому я частенько мусів нишком нишпорити по свому сейфі, популярніше кажучи по вшитках у штанах, де цілі та ненарушені спочивали зашиті мої дві тисячки. З важким серцем приходилося зубожувати цей сейф щокілька день на десятку-дві, щоби харчами, закупленими за солоні гроші у старшинській кантині (була тут така), заспокоювати сибаритські вимоги пана шлунка.

Треба признати, що, поза харчами, поводилося тут старшинам не найгірше. І було би навіть непогано, коли б не страшенна нудьга, що доводила до крайної розпуки. Розбивав її нарід, як лиш міг. Мої знайомі др. Загайкевич, Кормош і Білинський завзято грали у віста. Інші виповнювали час, як хто й чим міг.

Прийшло Різдво. На Святий Вечір пішли ми, старшини та цивільні інтелігенти, до бараку, де зібралося вояцтво, поколядувати. Др. Загайкевич промовив до кількох сотень таборовиків. Говорив, що не треба тратити надії, хоч і невесело живеться серед дощок та дротів. Треба вірити, що побут у цих умовинах потриває недовго і все, чим ми живемо і до чого змагаємо, осягнемо внедовзі. Ось-ось і мрія нашої безщасної нації здійсниться…

Загально панувало серед нас переконання, що Антанта вгляне в українсько-польський спір і вирішить його на нашу користь. Ми дожидали з дня на день тої хвилини, коли відчиняться брами табору і ми поїдемо до нашої батьківщини як громадяни Української Держави.

Але ця хвилина якось не приходила. Я почав продумувати над тим, яким би побитом виховзнутися відсіль. Одного дня, коли таборове життя остобісіло мені дорешти, я зголосився до лікаря, заявляючи йому, що далі в цих умовинах не можу видержати, бо маю хворий шлунок, що домагається скоріш курорту, як домбянського табору.

Видно, я мав щастя. За кілька годин після лікарського обслідування мені вручили речі, відібрані перед виїздом сюди (грошей лиш незначну частину), та переїздову карту до Баден біля Відня. Потім хвилина пращання з таборовиками, скрип непривітної брами, і я вільний.

У переїзді через Чехо-Словаччину мене обвіяла горяч праці. Чехи втішалися здобутою свободою по довгих літах неволі і працювали. На обличчях зустрічних малювалися радощі, гордовитість і самопевність.

У Баден упав мені в очі оживлений рух, що панував усюди: на вулицях, у ресторанах, на двірці. Але не був це звичайний, щоденний рух. Він скидався радше на метушню муравлища, коли до нього якийсь пакосний хлопчина увіпхне гілку.

Таке вражіння, але втричі сильніше, зробив на мене Відень, куди я переїхав по двох днях побуту в Бадені. Вулицями тягнулися довгі процесії вояцтва, обідраного, зарослого, брудного. Цивільні й військові несли суєтливо якісь клунки, штовхалися, кляли, кричали. На пішоходах було так глітно, що, гляди, кожного менту брязчала видавлена шиба якоїсь крамниці. Скрізь під ногами валялися відпадки, папери, старі шмати.

— Невже ж це той самий Відень, що лиснів ще не так давно блеском цісарського маєстату та золотих комірів і еполетів? — запитував я себе, протираючи очі.

До речі, ніде не було видно старшинських відзнак, галевих одягів, медалів. Я й себе оглядно здеградував, балсаючи заховати бодай цілий комір. Кількох старшин, що ще не могли погодитися з існуючим ладом, чи пак безладом, вийшли з товпи з пошматованими комірами.

У ресторанах, вправді, задержався давний шик і чистота, але те, що подавалося зі шиком, як же не нагадувало давних віденських потрав ні якістю, ні кількістю! Подане на десятку тарілочок з десяткою ложечок, вилок і ножів видавалося йно лиш увертюрою до того правдивого трапезування, на яке був спроможний навіть мій хворий шлунок. Що ж говорити про почування нормального «фресера» з пересічним вовчим апетитом при цьому столику?!

Розвідавшись у місті, що істнує тут ліквідаційна комісія для військових справ при міністерстві, я пішов негайно туди, бажаючи якнайшвидше вернутися домів, щоби втихомирити розхитані нерви та випочати бодай тиждень після всіх переходів останніх місяців.

Ліквідаційним референтом для справ Східньої Галичини був полк. Варивода. На мій запит, що буде з емеритурою, полк. Варивода відповів, що може мені виплатити 15.000 корон як зачет на емеритуру, що її виплачуватиме вже сукцесійна держава Східньої Галичини.

Але я не згодився на це предложення з остраху, щоби цей зачет не почислився за відправу від претенсій до емеритури. Полк. Варивода в коротких словах поінформував мене про хід воєнних подій у Галичині, дав переїздовий білет з пашпортом і попрощався тепло, бажаючи успіхів. На його устах при тому грала якась нерозгадана посмішка.

На двірці була тьма людей. Не менше і по вагонах, їхало вояцтво з італійського фронту, їхали кудись цивільні. Всі вони крикливі, коли йшло про місце, та стурбовані й задумані, коли вже всунулися в якийсь закуток.

Моя валка їхала до Станиславова через Будапешт. Подорож нашим поїздом була повна пригод і всяких «милих» несподіванок.

У Мукачеві до валки включили більший відділ якогось війська. Як я згодом довідався, був це відділ Української Держави.

Ця легкодушно подумана виправа скінчилася трагічно. Мадярські війська ставили опір, на який цей відділ не був приготований. У результаті мадяри відділ роззброїли, і ось роззброєними стрільцями вантажили вагони, залишаючи для себе лиш велику гору зброї. Оповідач цеї історії, українець, сумовито показав мені поглядом з вікна вагону купу крісів, що лежала на пероні.

За Лавочним бачили ми вже наші війська, що обсаджували залізничі двірці. Їх одяг уявляв собою ріжноманітну мішанину військових одностроїв з цивільними кожушками, мештами, маринарками, плащами ріжних красок і кроїв. Більшість ріжнилася від цивільного населення лиш тим, що на плечах носила гордо кріси, а на мотузочку при поясі набійниці.

Поїзд тим часом «поспішно» волікся, поганяючи рештками палива. Під Сколем машиніст виліз із паротягу, розвів драматично руками та заявив, що кому хочеться їхати дальше, хай не лінується потрудитися до поблизького ліса по дрова.

Зрезигновані подорожні великою гурмою потягнули у ліс… Але й це не поправило скоробіжности поїзду. Під кожним прикрішим горбком подорожні мусіли висідати з вагонів та чимчикувати пішки.

…І ось ми докотилися до тодішньої столиці Західньої України — Станиславова.

За Україну, за її волю…

У Станиславові я зголосився у команданта двірця, й цей призначив мені в готелі кватиру. Другого дня ранком я привів до деякого ладу свій знищений одяг і вибрався зголоситися до Державного Секретаря Військових Справ Вітовського, що мешкав у одному з готелів при Липовій вулиці. Станиславів робив дивне вражіння. Донедавна тиха провінціяльна містина стала осідком Уряду Держави, що оце будувалася серед кривавих змагань. Місто прибрало чисто український характер. Вулицями скрізь бачилося вояцтво. Цивілі діловито кудись спішили. Знати було нервозність та гарячковість праці над творенням нової Держави.

Вітовський дуже зрадів, побачивши мене. Ми звиталися сердечно, як рідні брати.

— Як з неба злітаєте для нас, — сказав він на радощах. — Саме треба, як умерти, команданта відтинку під Львовом. Від цеї хвилини можете себе уважати ним, лиш… — він поглянув на мій одяг критичним оком. Я посміхнувся, розщіпнув блюзу та показав свою сорочку, з якої лишилося лиш трохи брудного цундря.

— Боже милий, — сплеснув руками Вітовський та метнувся згаряча до другої кімнати.

За хвилину я мав виготоване наручча чистенького білля, а трохи згодом чепурну блюзку, як вилиту на мене.

Та поки що ми з Вітовським гарячково перекидувалися словами, в яких коротко змалювали свої переживання, радощі, побоювання, погляди на прийдешнє, обговорювали теперішнє положення. Але не пришилося нам так довго базікати… Телефон, післанець, якась телеграма — усе ждало негайної полагоди.

— Бачите, — розвів руками Вітовський. — Отак щодня, щоночі, щоднини. Голова ходором ходить. Вибачайте, може, ще колись поговоримо.

І він вибіг прожогом з кімнати, кинувши мені короткий погляд, в якому світила гарячка перепрацьованої, та все ж повної невичерпаної енергії людини. Неупорядкування відносин, нерозмежування компетенцій накладали на Вітовського як міністра війни безліч ріжнородних обов'язків, між іншими таких, що до уряду міністра війни зовсім не належали.

— Відкіля він черпає стільки енергії? — задивувало мене. Нині, згадуючи Вітовського, я добре свідомий того, що він був з тих, що то про них говориться ad maiora nati sunt.

Коли б не злощасна доля, що постигла наші визвольні зусилля, та передучасна смерть Вітовського, його прізвище стало би поруч прізвищ наших найвидатніших світочів.

Вечором того дня я зайшов на вечерю до старшинської харчівні на Липовій вулиці. Тут було гамірно, весело. І не дивота. Фронт далеко, а добре знаємо настрої вояцтва у запіллі.

Нині чую часто злобні натяки на те, що, мовляв, старшини бавилися, а Львова здобути не було кому. Я особисто в тому вигідному положенні, що можу сказати про те своє слово без остраху, що хтось закине мені, що й я не відмовляв собі веселощів та добрих настроїв у запіллі. У запіллі я був лиш два дні, саме в часі, що про нього розказую.

Кожне запілля в українській, еспанській або французькій армії має ту прикмету, що старшина чи звичайний вояк піддається свідомості безпеки, свободи, можливості забави. Усе це дуже різко контрастує з фронтовими життєвими умовинами, в яких йому доводиться пробувати через довгі місяці.

Чи можна тоді дивуватися, що вояк, який завтра має їхати на фронт, нині буде цілими пригорщами горнути до себе ці розкоші запілля? Інакше справа мається з тими, що гайнували в каригідний спосіб народне майно. А чи тип злочинця не є вартістю інтернаціональною, і чи не подибуємо його у найбільше патріотичному середовищі?

Назагал панувала в Станиславові атмосфера конструктивної праці.

Зі Станиславова на Потутори — Підвисоке я поїхав санками (це була друга половина лютня) до Золочева на чотири дні, щоби побачитися з жінкою та дітьми й бодай раз виспатися досита.

За цих чотири дні до нашої хати приходили процесії місцевих поляків, зачувши, яке становище займаю в українській армії. Всі вони шукали у мене, як звичайно в таких випадках, помочі у ріжних справах. Значна частина петентів була моїми добрими знайомими з австрійських часів, тому годі було відмовитися від послуг в ім'я передвоєнної знайомости. Я робив, що міг. Ось, наприклад, у справі в'язнів, яких приміщено у вогких негігієнічних кімнатах на Замку. На мою інтервенцію частину в'язнених, головно старших віком та менше ворожих і шкідливих для Держави перенесли до великої салі «Сокола», де вони мали від цеї пори такі умовини, яких щиро бажаю всім політичним в'язням і мешканцям таборів відокремлення.

Зі Золочева по чотирьох днях я виїхав до Бібрки, де 13.11.1919 р. обняв «Групу Схід», якої назву згодом перемінили на II Корпус. Мій відтинок уявляв собою величезний каблук, визначений місцевостями: Рясна Польська, Збоїска, Малехів, львівська Різня на схід від Підзамча — Чортківська Скала — Сихів — Сокільники — Скнилів.

Перше, що впало в мої очі на фронті (що я тому винен, що моє око професійного старшини було закохане в гарному зодягненні вояцтва?), це була ріжноманітність одягів у відділах, що просовувалися передо мною.

Мене це вразило так само неприємно, як тоді, коли вперше довелося стрінути на границі нашу армію.

Боже, яких тут одягів не було! Хай скаже той, що має бодай яке-небудь відношення до військовости, яке пригноблююче вражіння робить на чоловіка вид машеруючої частини, що в ній бачиться щодругого стрільця, зодягненого в якусь купецьку кацабайку, і щочетвертого в довгому по кістки кожусі, до того ж в якійсь волохатій кучмі на голові. Мені хотілося на цей вид так голосно завити, як хотів би це зробити дирігент хору, в якому один голос тягнутиме на кварту чи квінту інакше від другого.

За якийсь час я звик до цього виду. Тим більше, що під цею незугарною какофінією одягів били сотні геройських сердець, горіючих великою любов'ю до своєї Батьківщини.

Маленько було війська на мому відтинку. Харчовий стан вояцтва начислював всього дев'ять тисяч, а боєвий — сім.

Коли зважити довжину відтинку, обсаджену цею кількістю стрільців, то стане ясно, що ситуація була дуже невесела. Нормально такий відтинок повинен би бути обсаджений чотирма десятками тисяч добре узброєного і вишколеного війська. Гармат було доволі, але їх якість, пожалься Боже! Були це здебільша старі, здекалібровані страхопуди, що їх уже й Австрія відставила як непридатні.

Коли вже наше гарматне узброєння уявило собою трагікомічну картину, то треба додати ще факт, що гарматнього стрілива було на весь час облоги якраз стільки, скільки потрібно на одноразовий обстріл ворога у нормальних воєнних умовинах на те, щоби перейти в наступ. Проте ті недостачі рівноважили гарматії, повні посвяти, запопадливости й високої кваліфікованости.

Розглянувшись у ситуації, мені вперто по голові ходили тривожні думки не про наступ, лише, чи зможемо ми вдержати навіть слабий протинаступ ворога з таким муніційним засобом. На підставі інформацій, уділених мені Начальною Командою, проти нас стояла щонайменше двократно сильніша польська армія. До того, вона була у кращій ситуації, як облягаючі. Поляки могли перекидувати свої відділи, напр., з-під Рясни під Сихів у двох-трьох годинах. Інакше справа малася у нас. Маневрування відділами було надзвичайно важке. Треба взяти під увагу, що всі шляхи йшли до Львова доцентрично. На терені мого відтинку не було ані одної пригожої дороги, яка лучила би поодинокі позиції. Через те пересування артилерії з одного відтинку до другого стрічало непоборні труднощі, а пересування військ забирало б цілі дні маршу.

Склад штабу, за виїмком його шефа, от. Паппа де Яноші, був бездоганний.

Коли я їхав до Бібрки, Начальна Команда запропонувала мені на шефа штабу моєї групи двох старшин. З прізвища я не знав ні одного, ні другого. Вибрав я от. Паппа, який приїхав до Бібрки. До нашої армії попав він так: по розвалі фронту в Сербії вертався він до Львова, де мав свою хату та де жила його рідня. Але що Львів замикав перстень українського війська, він зголосився у Стрию до служби в Українській Армії. Його, як, зрештою, всіх, що тоді голосилися, радо приняли, й оце я дістав його на шефа штабу.

Дивна людина був оцей Папп. Донині не можу збагнути, чи він був у порозумінні з ворогом і заєдно лиш пакостив нам фальшивими стратегічними потягненнями, чи був типом легкодушного старшини, яких чимало можна стрінути у кожній армії.

Тямлю іронічну посмішку, що з'являлася на його устах, скільки лиш разів він почув, що десь там ворог збив якийсь наш відділ. Вже ця посмішка не могла будити до нього довір'я. Як виявилося, був це менше як пересічний австрійський старшина, а його фахове знання не виходило поза межі знання резервового капітана. Крім того, був він по фаховій освіті гарматчик, тож про вимоги піхоти не мав поняття. Оперативні прикази, які він висилав бригадами, часто-густо були такі недоречні, що викликували явний спротив у всіх штабах бригад.

Якийсь час я цьому терпеливо приглядався, а вкінці, коли мав досить його шкідливої роботи, попрохав Нач. Команду, щоб його забрали геть. На місце Паппа прийшов полк. Шаманек, з яким мене доля зв'язала на довгий час. Був це старшина ген. штабу австрійської армії, німецької національности. По розвалі Австрії зголосився він у нашому Представництві у Відні на службу до Української Армії.

Говорити про Шаманека я можу лишень словами найвищого признання. Думаю, що не лиш я так характеризуватиму цю постать, що золотими буквами записалася в нашу історію, зокрема історію наших визвольних змагань. Якщо німці заподіяли чимало шкод нашому народові в часі свого пам'ятного побуту на Україні, то кількох синів германської нації зуміли своїм відданням нашій справі змазати ті провини. До цих людей треба в першу чергу причислити Шаманека.

Був це старшина незвичайно роботящий, видатний фахівець у воєнному ремеслі, і, що найважніше, прив'язаний до нашої справи цілою силою своєї шляхетної душі.

Його роботящість могла бути рідким прикладом для старшин на відповідальних становищах. Коли ситуація на фронті була поважна, він день і ніч умів просидіти в канцелярії над картою з телефонічними слухавками на вухах, працюючи без віддиху коло виготовлення боєвого пляну, а коли лиш на це позваляв йому час, їхав на фронт. Тут він приглядався найменшим подробицям, про все розпитував стрільців і старшин, підходив під першу лінію, обсервуючи поведінку ворога.

За великі особисті прикмети любили його всі його співробітники, хоч який він був для них вимагаючий. Любив його й я так, як любить вояк вояка за його військові блискучі прикмети.

На II Корпус складалися в початках три бригади. Четверта, т. зв. Золочівська Бригада, займала фронт від Рясни по Чортківську Скалу. Друга, т. зв. Коломийська Бригада, на лівім крилі IV Бригади, сягала по Сокільники. Третя, Бережанська Бригада, продовжувала ліве крило другої.

Згодом у склад Корпусу увійшла на якийсь час І Бригада У. С. С. Усі три бригади мали одно спільне недомагання: вони творилися наоспіх посеред постійних боїв, а тому й їх організація була дуже незвершена. Тим часом обставини були того роду, що навіть мріяти не можна було про те, щоби поодинокі бригади витягнути з фронту та їх серед запільної тиші переорганізувати.

Кожда з наведених бригад мала свої прикмети й хиби. Годі нині ствердити, котра була ліпша. Всі вони видавали зі себе якнайбільше того, чого вимагала від них справа, що за неї боролися. Усі команданти, чи IV Бригади от. Шухевич, II от. Тінкль, III полк. Вольф чи VII Львівської (яку після Миколаївських боїв було приділено до мого корпусу) полк. Бізанц, записалися в мою тямку великими особистими та військовими прикметами. Всі вони, рискуючи життям, являлися в кождій потребі на більше загрожених становищах, даючи своєю відвагою та геройською посвятою приклад своїм підвладним.

Артилерійським і муніційним референтом був от. Лянг, галицький кольоніст, людина тямуща, енергійна і роботяща. Він чимало поклав заслуг для нашої скромної муніційної та збройної господарки.

Шефом оперативного відділу був сот. Кох, якого завжди згадую як людину дорогу мені та близьку особисто. Сумніваюся, чи й можна, пізнавши його ближче, мати для нього які інші відчування, як правдиву симпатію й прив'язання.

У першу чергу, згадуючи його, мушу відмітити його великий український патріотизм, дарма що побіч того був, мабуть, не меншим патріотом німецьким. Таких шляхетних куріозів мала наша армія кількох. Уродженець Східньої Галичини, він говорив українською найчистішою літературною мовою! У поведінці товариський, весельчак. Вічно усміхнений, бадьорий. Любило його страшенно стрілецтво. Для старшин був найщирішим друзякою.

Як військова сила був, але то справді, небуденний талант. Можна лише жаліти, що наші обставини були такі, що він не міг виявитися у них на весь ріст. Звали його Madchen flir alles у військових справах. І слушно. Чого Кох не вмів, чого Кох не зробив, чого не затямив! Кох все вмів, знав, до всього брався, був завсігди готов до найбільше невдячної роботи, щоби виконати її якнайкраще. Глибока інтелігенція, феноменальна пам'ять, правдиво германське розуміння обов'язку й дисципліни робили його придатним до найважчих завдань у ділянці воєнного ремесла.

Він був майстром своєї справи.

Я певен, що коли б наші криваві зусилля не покінчилися сумною невдачею, він був би нині займав чільне становище в Українській Державі.

У старшинській харчівні приявність Коха зазначувалася сальвами сміху, що до нього він побуджував своїми дотепами всіх без винятку.

Моїм ад'ютантом був чет. Дмитро Паліїв. Тут мушу сказати дещо й про нього, на що він, зрештою, вповні заслужив своїми особистими прикметами.

Мав він побіч інших додатніх рис дипльоматичний хист і чималу зручність у виконуванні таких доручень, де потрібний був такт, швидка орієнтація та найбільша зарадність. Через ці прикмети й був для мене незаступним помічником, що віддавав мені неоцінені прислуги. Його чесність та почуття обов'язку дозволяли мені складати на його руки часом дуже важні справи, з яких він завжди вив'язувався якнайкраще.

Вже з моїм приходом недостача муніції давалася дошкульно взнаки. Приходилося обстрілюватися дуже обережно та здобувати стріливо шляхами, яких історія європейських регулярних воєн сливе не знає.

Був у нас поворотний старшина поручник Гинилевич з незаперечним комерційним хистом. Цьому хистові ми завдячували безнастанний приплив стрілива, що його він викуповував у селян. Їхав він звичайно глибоко в запілля, часто аж поза Збруч і там перебігав села, скуповуючи крісові та гарматні набої в ріжних кількостях. Крісовий набій платився по короні, а згодом і більше.

Я свідомий того, що такі речі для прийдешніх поколінь, коли вже трагізм тих часів та їх живі ще нині краски притускнуть і затруться, будуть, може, й смішні. Правда, скільки комізму в ситуації, де армія скуповує крісові набої в селянства на штуки на те, щоби вести «війну»?

Але пробі! Тоді не було смішно. З досади хотілося плакати. Безсила лють брала, коли бачилося ідейність та вишколеність вояцтва, талановитість командантів, хоч і як їх мало було, словом, багато даних для успішного ведення боїв, а тут дрібна торгівля набоями, захланність селянства, нерозсудливі потягнення уряду.

До речі, як же ж легко могли ми мати тоді десятки вагонів муніції, коли б на місці нашої кермуючої верстви, складеної з цілого апарату політикантів-аматорів, було двох-трьох думаючих людей!..

І що далі? І що далі?!

Тим часом воліклися дні облоги Львова якось так пиняво, нецікаво. Наші спроби робити наступ поляки параліжували доволі швидко. Видно, були добре поінформовані про місця скупчення наших сил. А втім, не була це для них важка справа, коли зважити величезне розрідження нашого стрілецтва. На справжню концентрацію треба було бодай два дні. А помічувати ворогові наші рухи не було важко з Високого Замку, коли навіть допустимо, що він зовсім не мав своїх агентів поміж стрілецтвом, а то й старшинством.

Правду кажучи, наступ у наших умовинах був майже неможливий з-за того (поминаючи все інше), що нам з причини недостачі гарматнього стрілива годі було перевести серіозно артилерійську підготовку. Хай скажуть обізнані з воєнним ремеслом, чи можна нині робити наступ без артилерійської підготовки, та ще з нашим скупим засобом крісового стрілива?!

Нині часто доводиться чувати: «Ex, Львів можна було здобути, лиш…»

Щоби розважити справу здобуття Львова, треба добре знати обставини, заки скажеться в тому останнє слово.

Перш за все, наш боєвий матеріял рекрутувався переважно зі сільського елементу, основно необізнаного з містом. До того знаємо, яка то важка боротьба з ворогом, що обсадив будинки. Кожна кам'яниця стає тоді твердинею, що її треба здобувати великим накладом людського та воєнного матеріялу. Одного й другого, повторюю, мали ми смішно мало.

Як би тоді виглядало здобування дільниць, бльоків і будинків стрілецтвом, котре просто розгубилося би посеред вулиць та проулків?

Приступаючи врешті до такого наступу, треба було в першу чергу збомбардувати гарматнім вогнем якусь частину міста, щоби мати точку зачепу, що від неї можна би було розпочати акцію.

А втім, допустім на хвилю думку, що ми могли підготовити артилерійським вогнем наступ. Ми знищили до тла, напр., східну частину Львова. Розпочинаємо наступ. У. С. С, як більше міський елемент, визначуємо на поліційні відділи, що мають нишпорити та хитрощами опановувати доми. Решта відділів рівномірно посувається на захід, здобуваючи кам'яницю за кам'яницею. Ми маємо у своїх руках Львів. Ворог знищений. Але й нас половину перетереблено.

І що ж далі? Для обсади Львова, як показали листопадові дні, цего в більшості активно ворожого міста, треба було щонайменше 10-тисячної залоги. Корпус, що осаджував Львів, начислював 9.000. Сили Корпусу ледви вистарчали би на обсадження Львова. А де фронт? А чим посуватися на захід?

Нелегкі були проблеми…

Оці проблеми стояли перед нами весь час облоги Львова, і розв'язати їх не було сили. Бо фронт під Львовом в'язався нерозривно зі загально українською ситуацією й з усіма фронтами. В тім випадку не рішала побіда на якомусь одному відтинку, бо це загальної ситуації не змінювало. Треба було українським урядам рішатися на т. зв. кайзершніти у високім стилі. Треба було творити одну суцільну українську армію з одним авторітетним командуванням та покінчити з «двома Українами», між якими трохи не приходило до отвертого бою. Але люди, що кермували тоді долею народу, на те не були спосібні. І все йшло по лінії найменшого опору, по тій лінії, що її створили перші дні розвитку подій.

Одного дня наші гарматчики на підставі розвідчих звідомлень так довго «мацяли» артилерійською пальбою, аж одним цільним пострілом влучили у вагони зі стріливом та спричинили ворогові чималий бешкет.

Тямлю, скоїлося це якраз після обіду. В одній хвилині по звичайному гарматньому пострілі воздухом струснув величезний гук. Не розбираючи, відкіля гук походить, я метнувся прожогом до телефону спитати, чи не скоїлося якесь нещастя на нашому боці.

От. Шухевич успокоїв мене, вияснюючи причину вибуху. Притому запитав, чи можна покористуватися панікою, яку певно спричинив по стороні ворога вибух, та робити наступ. Я з місця заявив йому, що на наступ рішучо не погоджуюся.

— Стратите людей та будете тікати, — відповів я коротко, залишаючи ближчі пояснення ліпшій нагоді. Міркував я тоді так: Наш фронт сильно ослаблений. Вояцтво широко порозкидано по лінії. Постягати для наступу потрібну силу — значить витратити чимало часу на таку операцію. Збірану групу треба було знову пересунути від нашої лінії аж під місто, що так само зайняло би багато часу. За той час паніка у ворога вщухла би, й він знову став би вповні боєздатною силою, готовий ставити рішучий відпір наступові. А втім, думав я заєдно: займемо Львів, і що ж далі?..

Внедовзі по цьому випадку прийшла невдача III Корпусу. Ми зіслабли. До голови приходили думки не так про наступ на Львів, як про те, щоби за всяку ціну вдержатися. Тим більше, що ворог дістав сильну підмогу у вишколеному вояцтві з Познаня. Проте ми ще якийсь час держалися, аж поки не прийшов край. Познанці рушили нас з місця. Начальна Команда наказала відворот у такому порядку: усі три корпуси вирівняною лінією роблять відворот на південь. І і II Корпус переходять лінію Дністра. І Корпус має перетяти в околиці Нижнева залізничу лінію, II пройти близько Жидачева, III вдержатися в нафтовому басейні.

Але цей плян залишився лиш пляном. Здійснити його було немислиме. Відступ відбувався далеко не так.

Вдруге повторюю, що скупчення всіх сил близь басейну, забезпека тилів Чехо-Словаччиною та Карпатами були би дали більше шанс виграної, як роздування фронту аж по Сокаль.

Відступ тривав майже безугавно по Чортків. Відступ регулярний, без паніки, так само як регулярний був наступ противника. Довша зупинка послідувала над Серетом. Відсіль, з-під Чорткова, розпочалася наша офензива.

Обидва тодішні команданти ген. Павленко і ген. Греків приписують собі неслушно ініціятиву в наступі. На ділі було так: перед своїм уступленням з дотеперішнього становища ген. Павленко видав наказ на лінії Серету прикласти супроти ворога тактику оборонно-зачіпну, зн. робити від часу до часу малі випади для спинення сили польського наступу.

Годі припускати, щоби в цьому приказі містилися якісь натяки на наступ. Мій здогад підтверджує факт, що одночасно наказано в тилах поспішно копати рови для дальшої оборони. Праці коло окопів і справді розпочалися (хоч ними вже ніколи ми не покористувалися). Льогіка фактів переконує, що ген. Павленко мав наміри дефензивні, а не офензивні.

Того ж дня, коли звільнено ген. Павленка від командування, а нач. вождом іменовано ген. Грекова, ніччю бригадам Бізанца і Вольфа, після короткого порозуміння з полк. Шаманеком і мною, пощастило малим наступом навести на ворога велику паніку.

Ворог, не приготований на атаку з нашого боку, зробив у страшенній паніці відворот аж до Чорткова, де зчинив посеред своїх нечуваний сполох. Психольогічне заломання ворога збільшила наша артилерія, яка гураганним вогнем почала обстріл Чорткова. Ситуацію, витворену ненадійно і зовсім майже неорганізовано, слід уважати за початок т. зв. чортківської офензиви. Не можна теж говорити тут про заслуги Грекова, бо перші його накази вже лиш регулювали розвиток дальших подій. Врешті, коли йде про строгу правду, накази Грекова були попереджені приказами Шаманека переслідувати ворога безнастанним вогнем.[1]

Хто дещо знається на організації військовости, на чергуванні приказів вищих та нижчих приказодавчих органів, для того справа буде ясна. Найпізніше прийшли накази Начальної Команди…

В тому часі наділили мене генеральським ступнем.

Одного дня мій особистий ад'ютант Паліїв стягнув з мене блюзу і за декілька хвилин вивів мене в генерали, нашиваючи відзнаки. Радіти, бути гордим з того приводу не було часу. Події котилися темпом американської фільми. Праця навалювалася таким вантажем на всіх старшин, що деякі під нею вгиналися з недоспаних ночей, праці над мапою або від роз'їздів конем і безупинного напруження невипочатих нервів.

Мої обов'язки стали теж на один ступінь важчі та більш відповідальні, як були досі.

Офензива, що її започаткував наступ на Чортків, була хіба безприкладна в історії новітніх боїв. Армія без набоїв перейшла в наступ і довгі тижні гнала перед собою чисельнішого та стократь краще озброєного ворога.

Треба було бачити на власні очі одчайдушність наших стрільців і старшин під Бучачем, Струсовом, Бережанами, щоб пізнати, який прекрасний боєвий елемент представляє собою українець, галичанин.

Чудес відваги й холоднокровности доконувала перш усього наша артилерія. Бувало, вона перед розстрільною піхоти йшла в бій та рішала його в нашу користь. Такою артилерією ледви чи могла почванитися котра-небудь армія.

Наступ йшов тими самими шляхами, що перше відворот. Знову розтягнувся фронт по Броди на півночі, а ціллю наступів був знов отой вимріяний Львів. Скупчення всіх сил до рішаючого удару на Львів було неможливе: противник постійно хотів нас окружити з півночі, на що ми, очевидно, відповідали ще більшим окружаючим протиманевром. Були це дуже важкі «перегони за крило», які виконував І, а почасті і наш II Корпус. Тим чином, ми таки дійсно опинилися крилом біля Бродів.

З Нач. Команди йшов заєдно один приказ: «вперед»… Але здається в Нач. Команді не було нікого, хто би думав категоріями «і що дальше?». А те «дальше» прийшло дуже скоро. Нашій армії недоставало набоїв, а поляки тим часом поспішно стягали на фронт резервові дивізії, які саме надпливали з Франції. А всі ті ворожі частини не стояли у спокійній обороні, лишень якраз у день нашого наступу самі почали свою протиофензиву. Значить, вив'язався т. зв. «recontre», її якому наші перемучені відділи не мали змоги вдержатися. Затривожений Шаманек усіма силами намагався випередити цю намірену польську протиофензиву. Й тому налягав на наступ. Не знав бідолаха, що у ньому стрінеться з потивником око в око.

Наш наступ ставав чимраз повільніший…

Аж врешті фронт задержався на Гнилій Липі, на лінії Рогатин — Янчин. Справу дальшого розвитку подій вирішив бій під Янчином. За невдачу, що нас тут стрінула та потягнула за собою наш відворот, роблю до деякої міри виновним Шаманека, що вперся звести цей бій. Я хоч і відраджував йому вдаватися у зайву битву та радив радше криловий наступ лівим берегом Гнилої Липи від полудня на північ, все ж, знаючи вартість Шаманека як старшини, маючи велике довір'я до його воєнного таланту, погодився на його неуступчиві переконування й прохання.

Добра зірка Шаманека примеркла цим разом. Стомлене, майже без ніякої муніції стрілецтво кинулося вправді мужньо до бою, але не під силу йому було вже подолати ворога, знаменито озброєного та з великими резервами у запіллі. Цей наступ був і так великим тріюмфом нашої зброї, коли зважити нерівність сил обидвох сторін. По польському боці впроваджено в бій дивізії, що прибули з Франції.

І знову відворот… Але який інакший від першого! Це вже відступала армія, яка мала за собою геройські побіди та була спрагнена нових побід.

Без паніки, крок за кроком відступала вона на схід, готова кожної хвилини перейти у протинаступ, як лиш трапиться перша нагода. Але чуда не діються…

Окружені відусіль ворогом, даремно ми надіялися на прибуття ззвідки-небудь набоїв. Танула й надія здобути Львів…

У ваші руки, генерале, передаю УГА

3 початком липня, коли штаб мого корпусу стояв у Копичинцях, приїхав Диктатор Петрушевич у товаристві д-ра Макуха. Метою його приїзду, як виявилося, була розмова зі мною. Без вступів почав він її запитом, чи не погоджуся обняти команду над армією в цій трудній ситуації. Донині тямлю свої слова, якими я відповів на цей запит:

— Пане Диктаторе, я вояк, якого першим обов'язком слухати прикази своїх наставників. Якщо ваша пропозиція є приказом, погоджуюся. Але перенимаючи командування над армією, ставлю до вас одну вимогу. Я не бажаю, щоби з вашого боку стрінуло мене те, що стрінуло незаслужено Павленка чи Грекова.

…До речі, я й донині не знаю, за що усунено Павленка з командування над армією. Однак думаю, що сталося це так само безосновно або за малозначною причиною, як з Грековом.

Диктатор Петрушевич відповів:

— Передаю у ваші руки, пане генерале, Українську Галицьку Армію. Що ви з нею зробите, куди поведете її, це вповні від вас залежне.

Розмова наша не тривала довго. Покінчилася на цих кількох реченнях, бо Диктатор спішився до нарад над тим, кудою найдогідніше перейти урядові Збруч.

Перед нами залишилися такі можливости: переговорювати з поляками в справі перемир'я та довести до того, щоби вони залишили за нами той клаптик Галичини, що був ще в нашому посіданні. Друге — перехід за Збруч та спільна акція з Придніпрянською Армією проти большевиків. Третє — порозуміння з большевиками, четверте — капітуляція.

Останню можливість я з місця відкидав. Залишилося три перші.

В порозумінні з Диктатором Петрушевичем вислав я делегацію в складі от. Шухевича, сот. О. Луцького й сот. Гузара до поляків. Ця делегація дістала доручення виєднати у них якнайбільше уступок та запевнення, що по нашім відступі за Збруч вони не будуть нас переслідувати.

Придніпрянська Армія з тяжкою бідою вдержувала останній клаптик землі довкруги Кам'янця-Подільського. Я числився з тим, що заки Гал. Армія перейде Збруч, то й ту територію можуть захопити большевики, й ми стрінемося з ними вже віч-на-віч. Тому я дав свою згоду, щоби до большевиків у приватному характері поїхав сот. Цьокан, визондував усі їхні настрої та провідав, як вони поставляться до нас, коли перейдемо Збруч.

Висланий сот. Цьокан вернувся від большевиків з писулькою, на якій олівцем (була це, мабуть, телефонограма, вислана з глибокого запілля) були накинені за пунктами зобов'язання, що ми їх мали би виповнити на випадок порозуміння з большевиками. Зміст писульки, наскільки це зберіг лося в моїй тямці, передаю:

1. УГА має видати Петлюру в руки большевикам.

2. Большевицька армія візьме УГА у свій склад на те, щоби з нею створити спільний фронт проти поляків.

3. Большевики запевнюють УГА в тому, що командний склад, організація У. Г. Армії та все до подробиць залишиться у дотеперішньому вигляді без ніяких з їхнього боку зусиль внести туди які-небудь зміни. УГА буде посилена муніційним, апровізаційним і т. п. матеріялами для збільшення її боєздатности.

4. Тут йшли менше важні деталі, що торкалися технічного переведення злуки обидвох армій.

Під тим усім був нечіткий підпис і червона печатка з большевицькою емблемою. Очевидно, вже перша точка, видно, найважніша для большевиків, опрокидувала можливість дальшої акції в напрямі порозуміння.

Тим часом мої парляментарі від поляків не вернулися, заставляючи мене з дня на день у крайній нетерплячці відкладати остаточне рішення.

Я гаряче бажав позитивного висліду цих переговорів та запевнення у невтральності Польщі, що давало би мені багато більше можливостей, як що-небудь інше.

Так само щиро цього бажав і Головний Отаман Петлюра. Може, й щиріше за мене. Він же куди переді мною виявив свої бажання у тому напрямі. Адже ціла історія ще з Грековом була наслідком тяги Петлюри до концепції злуки армій УГА із Придніпрянською. Відомо, що Греків тому зійшов зі становища команданта УГА, що ніяким чином не хотів перейти під команду Петлюри, маючи до того причини, точніше мені тоді не відомі.

Проте мої вичікування парляментарів або звістки від них були недаремні.

Незважаючи на переговори, поляки заєдно вели з нами сутички, які з дня на день вводили нас у чимраз прикріше положення.

На лемент і розпучливі мольби висланників Петлюри допомогти їм бодай чим-небудь я вислав за Збруч дві бригади. Одна пішла наперед, друга залишилася в Гусятині для охорони залізничої сотні, яка мала будувати залізничий шлях на схід, щоби там можна було пересунути через Збруч наші вагони, навантажені майном, на випадок відступу з армією на Велику Україну.

П'ята бригада мала за завдання посуватися на схід та загрозити праве крило большевицького фронту, що впоясував півколом Кам'янець.

Одначе не довелося цій бригаді виконати пляну. Невдалеки Чорного Острова місцеве населення не лише приняло її крайно вороже, але й роззброїло її та вибило частину вояцтва. Бригада мусіла зі значними втратами зробити відворот до Підволочиськ. Така зустріч наших частин зазбручанським населенням вигострила нашу чуйність та недовірчивість на настирливі домагання Петлюри злити обидві армії в одну і знеохотила нас до переходу за Збруч. Зате наша підмога, хоч і невелика вона була, то все ж чимало долила заохоти Придніпрянській Армії та нагнала страху большевикам. Внаслідок того вдалося військам Петлюри відкинути ворога у напрямі Ярмолинець.

За той час, коли наша увага мимохіть була спрямована на схід, ситуація з польської сторони ставала для нас усе більше безнадійна. Наші парляментарі застрягли десь, не даючи про себе вістки. Врешті, коли я побачив, що положення наше не дає ніяких інших вислідів, як лиш великі втрати на нашому боці, я рішився на крок, який подиктувала мені совість не команданта армії, лиш людини, українця, відповідального за тисячі істнувань найкращих синів галицької области України. Я велів старшинам зробити поміж стрільцями анкету, в якій вони мають висказати своє бажання: залишитися на місці та до останньої краплини крови боронити клаптика вужчої батьківщини чи перейти Збруч і допомогти наддніпрянським братам у їхніх змаганнях з навалою червоної Москви? Оце своєрідне голосування виявило подавляючу перевагу за тими, що бажали дальшої боротьби. Тоді виявилася вперше сконкретизована думка: через Київ до Львова.

Район переходу Збруча устійнив для нас вже Петлюра. Згідно з моїм пляном після переходу армія мала дістати кілька днів дуже заслуженого відпочинку по важких переходах, заки далі мала взятися за криваве діло.

Не буду ширше описувати настроїв, що огортали кождого з нас, коли Збруч був за нами.

…За нами остала нездійснена мрія, перед нами нерозгадане обличча невідомого. Можливо, що наші почування були чимось, що в обличчі ідеї соборности було загумінковим сантиментом, хоча по правді мали вони глибшу раціональну основу. Сяк чи так, десь там у душі нило за погребаними надіями, за довгим шнурком сірих могилок від Львова по Збруч, у яких спочили наші приятелі, товариші по зброї. Чомусь більше до голосу приходило похоронне, гнітуче прочуття, як надія скорого повороту на нашу землю в ролі її здобувців та господарів.

…Прочуття говорять іноді більше правди, як найбистроумніші заключения.

З цілої УГА найгірше вийшов наш І Корпус, який замісць відпочинку мусів іти в огонь на підмогу Армії УНР. Він простінько з-над Збруча пішов на підтримку «Запоріжців» і С. С-ів.

Начальна Команда УГА та уряд ЗУНР найшлися одного дня поруч себе у Кам'янці-Подільському. В ім'я історичної правди скажу ось тут декілька терпких слів, хоч нині я такий далекий до хвилювання та особистих ураз, як далекий той час, що про нього говорю.

Обидва уряди так розмістилися у місті, що Петрушевич найшовся у західній його частині, а Петлюра з урядом УНР у східній. Міцна військова охорона, що нею обидва уряди пообкладалися, давали слушну основу думати, що до взаїмного довір'я далеченько. Так воно й було. Врешті, мої тодішні здогади підтвердили дальші факти, що зовсім проречисто свідчили про взаємне недовір'я та неприхильність.

Настрої обидвох урядів легко пересякли в обидві армії. Напр., старшини УГА не шукали в місті кватир, лиш спали по канцеляріях в остраху перед чимось непередбаченим, що може зродити така напружена атмосфера.

Зараз по нашому приході до Кам'янця я вислав Шаманека з перекладчиком Кохом (Шаманек не володів добре українською мовою) до штабу Дієвої Армії УНР, щоби він там провідав про ситуацію на фронті. Вразила їх обидвох відмінна від нашої ментальність старшин штабу Придніпрянської Армії. Не диво. Вони, австрійські старшини, привикли до зовсім інших стратегічних метод воювання, як придніпрянці, виховані на царській та революційній школі. Нарікали вони на «розмах», з яким штаб Придніпрянської Армії приготовлявся до наступу.

— Завтра займемо це, післязавтра перекинемо війська туди, а потім спинимось тут… — посувався округлим войовничим рухом долоні полк. Тютюнник по карті, перескакуючи 150–200 кільометрові простори.

— На день 150–200 кільометрів, — прицмокував Шаманек, здаючи мені звіт. — Будемо, пане генерале, свідками найбільшої події у розвитку військовости. Піхота 200 км у добу! Го-го! — Не міг надивуватися, беручи справу нібито серіозно.

Відношення між обома арміями витворилося не надто миле. І то починаючи від штабів, а кінчаючи на стрілецтві. Тут вперше виявилася наглядно трагедія нації, розірваної поміж дві ріжні держави, і впливи діяметрально ріжних культур. Недавні кордони залишили на обидвох арміях своє незатерте п'ятно.

Рефлексії, що чей же лучить нас усіх одна спільна мета, для якої повинні бити в один такт наші серця, зовсім не здіймали з душі тягару турботи за добро й прийдешнє нашої справи. Ставало страшно, що це діється власне в обличчі ворога, що ні своєю силою, ні віддалю не настроював до оптимізму. Ось… ось і наслідки довголітного поневолення могли призвести до події, що не світила би золотом на сторінках наших визвольних змагань.

З фронту від старшин наспівали вістки, що ще більше напружували ситуацію.

По селах кружляли якісь демагогічні типи, витворюючі ворожі настрої супроти Галицьких Військ. У наших частинах приловлювали теж чимало демагогів, які докладали багато зусиль, щоби розкладати УГА з нутра.

— Бідна ваша армія, бідна. Навіть їсти не маєте що!..

— От ви перейдіть до нас, до петлюрівців, ото матимете гроші й їжі! — нишком агітували чиїсь емісари.

Часті звістки зі всіх частин про цю демагогію примусили мене звернути увагу Петрушевича на цю обставину. Я порадив йому між іншим прохати Петлюру, щоби він старався запобігти шкідливій роботі агентів, бо розклад Галицької Армії, напевно, не посилить нашої боєздатності, лиш навпаки послабить її в обличчі большевицької загрози. Та Петрушевич побоявся, мабуть, цю справу предложити Петлюрі. Аж як я видав наказ, що кождий, хто веде яку-небудь, небажану Начальною Командою пропаганду, буде арештований та строго покараний розмірно до його провини, розкладова робота частинно припинилася.

Поза тим дух степу, розпливчатість частин на фронті, нехіть наддніпрянського старшинства і козацтва до педантности й солідности складалися на те, що деколи годі було робити батальні чи стратегічні пляни: найкраще зложений плян розбивався часом на змінливих настроях козацтва або фантазійності його старшин. До плюсів Придніпрянської Армії треба в першу чергу причислити самостійність та велику ініціятиву поодиноких козаків. Тому-то в моментах, коли галичанин-стрілець розгублювався в ситуаціях того роду, як, напр.: фронт перерваний, страчено зв'язок поміж його крилами, розбиття на малі групки, потреба швидкої дії, непредвидженої наказом і т. п., придніпрянець розвивав усі вроджені прикмети степового боєвика. Він не тратив голови, його не бентежила виїмковість положення, він інстинктом відгадував, кудою метнутися, в якому напрямі бігти, стріляти, де шукати своїх.

Так само командний склад, поминаючи отаманів-шарлятанів, мав багато фахово дужих та ідейних старшин, котрі, як це виявилося в найбільше невідрадних умовинах, зуміли з десятькратно сильнішим ворогом дати собі раду. У перших порах нашого побуту на Великій Україні, як я уже згадав, було не найкраще.

Як же болючо було нераз глядіти на картини, коли то наші бідолашні стрільчики йшли селом. Обідрані, знеможені, погано озброєні, а селянство, молоді, ситі дядьки й парні, під звуки гармошки вистукувало весело закаблуками, посміхаючись під вусом над тими, що ледь ноги за собою тягнули за якусь там Україну. Нераз я думав собі, що коли б цій темній, безідейній масі дати свідомість галицького селянства, ми без труду мали би півтораміліонову армію з простору далеко не цілої України.

Коли були якісь симпатичні відрухи з-поза регулярної армії на боротьбу з червоною Москвою, то трохи не з правила кінчилися скандалічно. Не раз, не два зголошувалися до Петлюри очайдушні типи, що показували велику готовість організувати загони. Для того «отамани» (вони обов'язково мусіли зватися «отаманами») вимагали лиш більшої сумки «валюти». Петлюра доволі легковірно виплачував оту «сумку» на озброєння та виряд загону. Тоді пан «отаман», схопивши гроші, часом два і три міліони карбованців, зразу ж набував десь неймовірно фантазійний одяг, що рябів всіми колірами райдуги, почепляв до боку страшенно криву шаблюку, до шапки дивовижно довгого шлика й прямував до… шиночку, щоби у веселому товаристві при алькоголі гайнувати як день, так ніч легко надбані грошенята. Приловили такого драбугу, дали прочухана, з'являвся на його місце другий, третій. Скільки то таких гульвісів довелося мені оглядати!

Наше стрілецтво, що вийшло з австрійської школи, з його розумінням ладу, дисципліни, почуттям обов'язку та відповідальности дуже зле почувалося в таких умовинах. До того ж, голосно говорилося, що Петлюра без потреби зрезигнував з Галичини.

У непевності, що може прийти до якогось поважнішого загострення в цій насиченій незадоволенням атмосфері, я одного разу поїхав до Петлюри та представив йому дійсний стан.

— Боже мій, зрозумійте, що з поляками я лиш так хитро… Як зросту в силу, зверну вістря меча проти Польщі… Повірте!

Ясно, що такими фразами трудно було успокоїти розгорячковані уми стрілецтва.

Годі мені затаювати, що безліч недокладностей та військового дилетантизму вражало мене, як, зрештою, усіх старшин з австрійської школи, у штабі Петлюри. Тим-то й сам Петлюра не видавався мені надто симпатичним. Маю вражіння, що він відплачувався мені такими самими почуваннями.

Нехіть Петлюри до мене збільшилася від часу, коли він помітив, що прикази воєнних операцій, котрі йшли до нас з його штабу, у нашому штабі Шаманек перепрацьовував, примінюючи їх до обставин і спроможностей (бо йшли до нас відтіль прикази часто такі, що годі було їх примінити в даних умовинах).

Згідно з плянами, випрацьованими в Нач. Штабі Дієвої Армії, малося спрямувати УГА, Запоріжську Групу та С. С-ів на Київ, а решту армії як охорону крила — на Одесу. Маю вражіння, що в цьому пляні повторилася анальогічна історія до тої, яка склалася у Галичині зі здобуттям Львова. Сантимент до «золотоверхого» притупив змисл вичуття дійсности та відповідного до неї діяння. Розбиття наших слабких сил на дві армії гірко пімстилося на дальшій ході та висліді наших визвольних змагань.

Бо Київ не лиш не уявляв собою точки опертя для воєнних операцій, але до того був знищений большевиками та позбавлений воєнного майна. Тим часом полуднева приморська частина України була знаменитим тереном, на якому можна було скупчити свої сили та розпочати відсіль по внутрішньому зміцненні повільні, обчислені потягнення. Тоді, коли Київ фактично не представляв собою ніякої вихідної точки із шахівниці большевицьких, денікінських та повстанчих сил, то Одеса, приморська полоса, фльота могли нас зв'язати зі світом, влекшити доставу воєнного матеріялу та дипльоматичні зносини з цілою Европою. В Італії були під той час наші готові сформовані відділи, що їх з-за недостачі догідної комунікаційної сполуки годі було доставити на Україну. На причорноморські райони й слід було кинути обидві наші армії. А це тим більше, що такий похід потребував би охорони одного, північного крила, так як полудневе було забезпечене Дністром і Румунією. Одиноке, що промовляло проти наступу в напрямку Одеси, була довша дорога. Зате була вона певніша.

Після відкинення большевиків поза Проскурів виринула у нас проблема, кудою нам податися: на Київ чи Одесу? В Проскурові в Гол. Штабі Армії відбулася спільна нарада обидвох штабів під проводом Петлюри. На цій нараді Штаб УГА заступав думку походу на Одесу. Зате Штаб Придніпрянської Армії заявлявся за походом на Київ. Ще після переходу за Збруч на новій спільній нараді в Кам'янці-Подільському Шаманек і Кох від мого імені налягали на зміну напрямку та наступу на Одесу. Внесення відкинув знову-таки Петлюра. І тепер Петлюра прихилився до другої концепції. Рішення запало. Йому ми підчинилися.

За серце України

Розпочався бравурний похід на Київ.

Большевики уступали наразі легко, без більших сутичок. Була надія скоро захопити Київ.

Положення було би зовсім нескладне та настроювало би до найкращих надій, коли б збоку не пробивався примісько на нас Денікін. Я приблизно обчислив, що при рівномірному, без більших задержок посуванні наших військ на північний схід, нам неминуче прийдеться зударитися з ним невдалеки Києва.

Ми підсунулися під Винницю й зайняли її. Сюди перенеслася наша Начальна Команда, і відсіль вже дальше не рушилася. Дедалі ворог почав ставити завзятий опір. Серед кривавих боїв наші війська заєдно посувалися крок за кроком, витискаючи большевиків.

В тім часі польська армія зайняла лінію Збруча, а на півночі лінію на висоті Шепетівки. Поляки не вмішувалися активно до подій, що проходили тоді на Великій Україні, лише, так би мовити, зі спокоєм і зловтіхою приглядалися, як послаблювали себе діючі сили у взаїмній боротьбі.

На Київ йшла т. зв. Група ген. Кравса (І і III Корпус та Запоріжці); ліве крило в напрямі на Коростень хоронив мій давний II Корпус, що його після мого іменування командантом армії перебрав полк. Вольф. С. С. берегли наш фонт від поляків.

Фронт нашої армії видовжився від Коростеня по Білу Церкву. На цей 300-кільометровий відтинок було нашого війська всього 30.000. Тобто один стрілець на десять метрів без резерв!

Внаслідок цього надмірного видовження фронту швидкість нашого наступу почала маліти. Якби наші війська були більше скупчені, ми мали би змогу зайняти Київ бодай на десять днів перед приходом денікінців. Та все ж випередили ми їх бодай на день.

30 серпня, був я саме тоді у Винниці, прийшла від команданта Групи Київ ген. Кравса, якому підлягали І і III Корпуси УГА та Запоріжська Дивізія, телефонограма про захоплення нашими військами Києва. У відповідь я негайно післав наказ, безумовно, не входити до міста, лише обсадити всі мости й шляхи, залишаючи головні сили поза містом. Проте генерал Кравс, не оглядаючись на мій наказ, впровадив більшість своїх підвладних частин у місто.

Зараз-таки по опануванні Києва ген. Кравс видав наказ влаштувати парадний в'їзд військ до міста, для підкреслення торжества хвилі. Про цей наказ спершу я нічого не знав, аж опівночі прибігли до мене Паліїв і Кох з проханням якнайскорше збиратися до виїзду, бо в полуднє у Києві парада, на якій я мушу бути.

Цю звістку я прийняв не найкраще.

— Якого біса забаглося їм тої паради? Ситуація така трудна й непевна, а Кравсові вскочила до голови парада! — бурмотів я упересерді на їхні намови.

— На параду рішуче не поїду, бо знаю з досвіду, що паради в таких випадках мають те до себе, що з них виходить завжди якась авантюра. До паради даремне мене намовляєте, — не поїду, — старався я прийняти невблаганну поставу, хоча у глибині духа признавав їм врешті слушність.

Багато красномовности моїх милих інквізиторів було треба, щоби я дав себе наклонити на отту злощасну параду!

Пішли швидкі приготування. На двірці вже ждала окрема валка, у якій побіч сальонки для штабу були дочіплені вози для перевозу наших коней, авта і т. п. О шостій ранком наш поїзд вирушив та цілою силою пари погнав до Києва. Хоч як скоро ми їхали, то все ж заїхали дві години пізніше від пори, на яку було назначено параду.

В Козятині мене повідомлено, що на стації стоїть поїзд Петлюри. Він вертався з-під Києва до Кам'янця. Я уважав своїм обов'язком зголоситися до нього, перебалакати з ним та розвідати, що він думає про ситуацію.

Наша зустріч відбулася в вагоні Петлюри.

Тривожило мене в першу чергу наше відношення до денікінської армії, й від того почалася наша розмова.

— Київ ми взяли, пане Отамане. А що ж Денікін? Чи не вдалось би встановити між ним і нами демаркаційну лінію? Бо ж воювати на два фронти для нас не під силу.

Петлюра поглянув на мене протяжно і, вкладаючи в тон бесіди роблену самопевність, відповів:

— Не турбуйтеся, пане генерале! Денікіна я не боюся. Ручу вам, що 60 відсотків денікінської армії перейде до нас.

— Це можливе, — відповів я, — але що робити тепер? Адже Денікін стоїть перед Києвом!

— Старайтеся не входити з ним у конфлікт. А втім, він має на плечах большевиків. На правий беріг Дніпра переходити не важиться. Ось почекайте, скоро вишлю до нього послів у справі переговорів. Словом, не хвилюйтеся. Немає потреби…

Головний Отаман від'їхав на південь. Ми ж швидко помчалися до Києва, що то приховував для нас стільки болючих несподіванок.

Рівнобіжно до паради, яку готували наші, готувалася подія, котра мала стати її сумним фіналом.

Як мені згодом доповіли, варта, що стояла по обидвох боках одного з мостів на Дніпрі, побачила ранком відділ денікінського війська, що прямував у її бік. Передом несли білу хоругов. Наказ Головного Отамана уникати всяких непотрібних зачіпок та боїв здержав нашу варту від атакування ворога. Мирна постава денікінців і біла хоругов відсунули набік усякі підозріння щодо ворожих намірів надходячих частин.

А тим часом «приязний» ворог спокійненько вступив на міст, пройшов його, минув остовпілу варту та попрямував просто у бік Думи. Заки варта похватилася запобігти хитрому крокові ворога, відділ був далеко…

Парада була у повному розгарі. В якомусь моменті на Думі появився жовто-блакитний прапор. Несподівано побіч нього затріпотів у воздусі трибарвний російський. Але недовго довелося йому там красуватися. Один з-поміж наших козаків Запоріжської Групи швидко прискочив до прапору, зірвав його та потоптав ногами. Це дало знак до великого замішання й сутички з денікінцями, що нагрянули з усіх провулків та заатакували товпу й відділи війська, що брали участь у параді.

Якраз коли ці події розгорталися на майдані під Думою, мій потяг заїхав на київський двірець. До нас прибіг шеф штабу І Корпусу от. Куніш зі звісткою, що під Думою зчинилася з денікінцями буча й ген. Кравс переговорює з ними в Думі та закликає, щоби я, коли приїхав, так само туди спішно прибув.

Хоча й не хотілося встрявати у цю справу, — моя особа у такій безвиразній ситуації не була там зовсім на місці, — проте я казав вивантажити авто, сів до нього зі Шаманеком, Кохом і Палієвом та намірився їхати до Думи.

Коли ми заїхали на Бібіківський бульвар, стрінув нас відділ нашої кінноти, що гнався нам назустріч у повному чвалі. На цей вид ми спинили авто, вискочили з нього і здержали цей відділ, У тому ж моменті горі Бібіківським бульваром ішов відділ піхоти, який на вид кінноти й собі пішов урозтіч. Нам удалося спинити обидва відділи та привернути серед них лад. Від команданта кінноти ми довідалися про причину відступу.

— Денікінські війська, — розповідав командант, — розпочали наступ і захопили Думу, де саме примістився наш Штаб Групи. Наші відділи, не обзнайомлені із пляном Києва та не приготовані на ненадійну боротьбу з ворогом, кинулися врозтіч…

Обсадивши обома відділами Бібіківський бульвар у напрямі Хрещатика і Фундуклеївської вулиці, я велів нашому шоферові завернути на залізничий двірець, щоби, чого доброго, не попасти в руки ворога. Бо якраз того ще бракувало, щоби начальний вожд і начальник штабу дісталися в полон.

На стації застали ми наші вагони, але паротягу вже при них не було. Почалася довга година розшуків за паротягом та машиністом, година хвилювання не так мого, як моїх трьох товаришів.

Я розумів їх. Вони тремтіли на думку, що ворог може захопити в свої руки начального вожда армії враз з його найближчими прибічниками.

На стації, у вагонах містився Штаб Групи з от. Кунішом. У міжчасі полк. Шаманек прислав йому наказ покинути й спорожнити з наших військ Київ та за містом привернути здезорганізовані частини до порядку, а артилерії обстрілювати Хрещатик і мости. За мент відозвалися гармати.

Врешті машина знайшлася. Зате прийшла нова довга година шукання вільного шляху: всі рейки були густо забиті тисячами вагонів. Здавалося вже, що неволя нас не мине. А треба згадати, що більшість залізничного персоналу це були москалі, які співчували не нам, лише денікінцям або большевикам. Їх тактика зводилася до того, щоби те майно, яке було а Києві, зберегти для своїх і водночас утруднювати саботажами пересування наших військ. Не дивота, що вони раді були задержати нас «гостинно» у Києві якнайдовше.

Тому я сказав своїм співтоваришам «паради»: на випадок наскоку на нас ворога боронимося револьверами. А коли доведеться піти у розсипку, прямуємо до найближчої батерії.

Зрозуміле, що ми були приготовані на все.

В якійсь хвилині я поглянув на Шаманека. Здивувала мене немало краска його обличча. Він був зовсім зелений. А зуби його вистукували швидко-швиденько мельодію найбільшого жаху. Цей бідолаха до кінчиків нігтів, пройнятий своєрідним розумінням військової чести, трохи не вмлівав на думку, що ось-ось вожд армії може бути сороміцько схоплений у полон. Глянув я на Палієва, він і собі блідий, як стіна. Не знаю, як я виглядав, але ці обидва подобали на зліплених із воску.

Знепритомнілий Шаманек, у міру як проходили безуспішно хвилини, повторяв безкровними устами, щораз то швидче: «Який скандал!.. Який скандал!..» Думаю, що коли би нас зловили у полон, він був би цього сорому не пережив.

Один з-поміж нас заховав повну рівновагу духа й природну краску обличча. Це був вічно розсміяний, коханий пустун Кох. Він у найскрутніших моментах умів підшукати якусь веселу мельодію, яку підсвистував собі з найбільшою увагою. І тепер він свистав із великим чуттям якогось вальса, перериваючи його мельодію від часу до часу, щоби сказати до себе півголосом:

— Но-но, заноситься на добру історійку. Тож-то буде скандальчик, аж гей!

Думаю, що ця сцена на тлі такої трагічної обстановки немало мусіла в собі мати комізму. Шаманек і Паліїв півмертві, я лютий до непритомності заєдно повторяв до них обидвох: «От вам і парада! Хотіли — маєте! Маєте параду!» Ну, й Кох з якимсь легоньким вальсом на усміхнених устах.

Врешті машиніст натрапив на вільний тор, коло машиніста станув Кох і Паліїв з револьверами, і ми поїхали назад у напрямі на Пост Волинський. Одиноким трофеєм, що ми його привезли з Києва, була прекрасна сальонка.

Заїхавши на Пост Волинський, першу стацію за Києвом у напрямі Фастова, Шаманек пробував получитися з київським залізничим двірцем і Штабом Корпусу. Але ця штука вже не вдалася: двірець був у ворожих руках. — Виїзжаючи зі стації Київ на Пост Волинський, ми не вважали Київ зовсім втраченим. Річ у тому, що на півночі від Групи Кравса діяв проти большевиків другий Корпус у районі Коростеня. Вольф мав якраз у той день — 31 серпня Коростень узяти. Отже, Шаманек уже в дорозі розчислював, після евентуального успіху під Коростенем, залишити там тільки відносно малу частину війська, а головну (спеціально т. зв. Групу полк. Бізанца, себто 3 і 7 Бригаду) стягнути під Київ і тут по сполуці з Групою Кравса ще раз вдатися в бій, оскільки штаб Гол. Отамана на це позволить.

Тим часом на Пості Волинському довідався Кох від Бізанца телефоном, що наступ на Коростень не вдався, навпаки, що большевики грозять протинаступом, так що стягнення частин II Корпусу під Київ показалося неможливим.

Тоді наш поїзд подався на Васильків. Тут встановлено сполуку зі штабом І Корпусу, який у міжчасі під обстрілом денікінців залишив уже стацію. Крім того, вислав полк. Шаманек один курінь 9 Бригади, що якраз стояв у Василькові, в напрямку на Пост Волинський (для евентуальної охорони штабу І Корпусу). Щойно тоді я рішився завернути.

Наш поїзд від'їхав у дальшу дорогу до постійного місця осідку — Винниці.

Наші війська розпочали відворот. Не треба доказувати, що київські події значно підкосили сили двох корпусів УГА та їх здезорганізували. Треба було довшого часу, щоби довести їх до сякої-такої боєздатности. Армія в такому стані не була спосібна ставити чоло навіть слабшому противникові. Другий наш корпус був спараліжований большевиками на житомирському відтинку. Та не було мови про те, щоби звільнити відтіль які-небудь сили. Ми їх просто не мали.

Цю трудну ситуацію зрозумів і Петлюра та рішився вислати делегацію до денікінського командування у Києві переговорювати в справі перемир'я. Ця делегація під проводом ген. Омеляновича-Павленка, доповнена старшинами УГА, виїхала вправді в Київ, та скоро відтіль вернулася. Денікінці не хотіли переговорювати з представниками Придніпрянської Армії, стоячи, очевидячки, на становищі «єдіной нєдєлімой». — У тому ж часі Нач. Команда як така післала галицьку делегацію до денікінців (от. Бубела, сот. Паліїв, сот. Бемко) з приказом: виєднати спільну залогу в Києві, поділ добичі та звільнення українських галицьких полонених, що все ще були у Добр. Армії. Заходи делегації були безуспішні: услів'я ген. Бредова були невиповнимі.

Переговори ген. Павленка з відпоручниками добровольців у Фастові теж не довели до пуття: обидві сторони не мали наміру поважно переговорювати.

Денікінці посунулися на південний захід від Києва та задержалися на лінії Попельна — Сквира, де змонтовано проти них наш фронт.

Ані одна, ані друга сторона не проявляла агресивних намірів. Бо тим часом з полудневого сходу надходила нова небезпека: большевицька армія, що окружена з одного боку денікінцями, з другого Українською Армією, пробивалася між ними від Одеси на північ у напрямі на Коростень. Большевики проломили по дорозі опір Придніпрянської Армії, що оперувала в напрямі на Одесу, й уже безпосередно загрожували Галицькій Армії. Рішатися на боротьбу з нею було годі. Тож не диво, що вона лише мовби передефілювала між обома фронтами й біля Коростеня получилася з головними силами Червоної Армії.

Приходили для нас важкі дні. У районі Уманя вже йшов гарячий бій придніпрянців з добровольцями. 26. IX ми довідалися з переловлених приказів добровольців про напрям їхнього наступу: Калинівка — Винниця — Жмеринка — Могилів-Под. У той сам час захопили денікінці Балту та вдарили на У. С. С. Розпочалася війна з новим противником. Перемир'я, що його у міжчасі заключив Уряд УНР з поляками, не вийшло, очевидно, на хосен У. Г. А.

Під кінець вересня Петлюра видав свій універсал, взиваючи до війни з Денікіном. Але цей заклик не найшов послуху. Замісць мобілізації деякі частини почали доносити про досі небувалу дезерцію. Фронт почав хитатися.

Разом з невдачами на фронті прийшла непоконана потуга, якої ми при найбільшому геройстві та посвяті не могли подолати, — тиф.

На цьому місці я хотів би перестати оповідати вам про події, що пішли дальше. Чи можна передати слабою, щоденною мовою крик конаючої людини, яка у тифозній безпритомності бреде про свої надлюдські терпіння, про кохану матір, далеку любку чи нездійснені бажання? Я волів би зовсім пропустити цей період у свому оповіданні. Скільки ж разів вертаюся тямкою до нього, стільки разів переживаю знову велику трагедію, якою став фінал наших визвольних змагань!

Видається мені, що коли б я був навіть геніяльним майстром слова, опис того, що доводилося мені тоді бачити, чути й відчувати, переходив би мої спроможности. Адже те, що звемо нині чотирокутником смерти, було не що інше, як трагедією тисячів молодих істнувань, яким приходилося складати життя не на полі слави, не від зброї видимого ворога, вмирати не з вірою в побіду… Більшість нашого вояцтва у голоді, холоді, серед найгірших умовин, про які лиш можна подумати, прощалася з життям, поконана страшним невидимим ворогом, що безпощадно в'ялив та нищив життя від нутра, день по дні, година по годині. Згарячковані очі тифозників бачили довкруги себе десятки, сотні подібних собі, що нині-завтра мали померти, як і вони, десь на возі, на сніговиці, посеред поля, відбившись зі знесилля від свого відділу, або на клаптику зігнилої соломи в якомусь шпиталі чи принагідному бараку, без лікаря, санітарів, без найменшої допомоги, їх очі бачили не світлу побіду, навіть не поразку по геройських зусиллях, лиш страшний розклад армії, такий безнадійний, такий безмежно сумний. І покидали вони життя, сповите бездонним терпінням, безнадійністю й смутком. Їхні бідні, вихуділі, зчорнілі тіла вкрили густо-густо тую землю, що за неї не могли вже постояти.

Про трагедію, що стрінула тоді нашу армію, можна, на мою думку, сказати менше чи більше слів, але вони ніколи не віддадуть ні в сотій часті того, що уявляла собою дійсність. Бо чотирокутник смерти вмістив у собі стільки трагедій, скільки було у ньому людей ідейних, готових до найбільших посвят для своєї безталанної батьківщини. А таких було стільки, скільки вмістив у собі чотирокутник смерти. А їх найбільшою трагедією була та, власне, свідомість, що їхня смерть не причиниться до висвободження батьківщини, лиш навпаки, їх трупи отворять до неї вільний доступ ворожій галичі, що обсіла її зо всіх боків.

Кажу, рад би я не переживати навіть в уяві минулого. Та що ж? Треба би тоді замовкнути зовсім та не кінчати розпочатого оповідання. Бо трагічна доля людей була трагічним кінцем армії, а кінець армії означав упадок української державности. Все це речі дуже сумні.

— Знаю, знаю, що ви хочете сказати. Нехай живі не тратять надії? Я не стратив її, молодий друже. Та сама надія, що сповиває ваше серце, загріває й моє, старече. Та сама глибока віра кріпить мене й вас. Та не забувайте, що ось ця пара очей бачила те, чого цілою душею не бажаю вам бачити. Ось чому здрігаюся перед тим, заки закрию їх долонею, щоби оживити померклі краски минулого, я — вояк, що без тривоги заглядав колись у вічі смерти.

Оповідатиму дальше. Але ледви чи буде моє оповідання зовсім стисле. Згарячкований ум, спрямований всеціло на шукання найдогіднішого виходу для зовсім уже небоєздатної армії, що над нею нависло марево тифозної гарячки, не в'язав, а то й не сприймав уже далеких фактів, які в'язалися безпосередньо з пекучим питанням: «І що ж далі?»

Кошмарі

З початком жовтня перегрупування наших частин здобільша покінчилося. II Корпус мав хоронити українську територію від большевиків і стояв у районі Бердичева; І і III Корпуси ставили опір Денікінові у районі Козятина; С. С. сторожили перед поляками відтинок Полонне — Шепетівка.

Було вправді три фронти, але були вони все ж таки прогалиною, кудою ворог без більших зусиль міг увійти вглиб нашої території. Не диво. Людей, що їх можна було поставити на становищі з крісом, було дуже мало, та й ті були або вкрай перевтомлені та невиспані, або проявляли перші ознаки страшної епідемії. А вже під Винницею ситуація стала безвихідна. Про боротьбу з пошестю не було й мови. Значна частина лікарів вигинула на тиф, а ті, що зосталися в живих, при найліпшій волі не могли нічого вдіяти, тому що їх було смішно мало (ледви кількох на цілу УГА), ну, й дошкульно бракувало ліків.

Бажаючи дещо скупчити надміру видовжений фронт та зреорганізувати армію, я рішився увійти в переговори з Денікіном, щоби на 2–3 дні затримати вогонь та тим чином влекшити перегрупування війська. Війська? — Очевидно, якщо військом назвати довгі-довгі валки возів, виповнених недужими, і над сили худих, виснажених коней, що рештками сил волікли за собою вози по грузьких, розбитих шляхах, на яких сніг, болото й вода сягали вище кісток нечисленних піхотинців. Начальний санітарний шеф армії полк, лікар др. Бурачинський зголосив мені тоді при нагоді звіту про епідемію:

— Пане генерале, шпиталів ми не маємо, це тільки магазини трупів. — Він говорив сумну правду.

Ніхто з недужих не хотів відставати від своїх, щоби гинути собакою десь у «шпиталі». Кождий, хто лиш почув, що недуга підкошує під ним ноги, намагався приміститися на возі, десь у куточку, навіть дужо невигіднім, щоби лише не відбитися від своїх.

Чимало сучасна кінематографія дала монументальних фільмів, що глибоко зворушують глядача мистецьким оформленням ріжних життєвих проблем. Проте видається мені, що коли би те наше «військо» зняв тоді на фільмову ленту, людство мало би фільму, якій найгеніяльніший режисер не зміг би дорівняти своїм твором. Вид довгої валки возів, переповнених примарними постатями, неприродно покорченими то з болю, то з недостачі місця, під сірим сніжним небом вдаряв на всі струни людської душі зі силою, якій не дорівняє вимовність та зворушливість ніякого грандіозного мистецького твору.

От. Лисняк виїхав до Гайсина, де тоді стояв командант денікінської групи ген. Слащов. Він мав завдання розпочати поки що переговори. Щоби не збуджувати підозріння у ворога, що поза приїздом місії окривається якийсь законспірований намір, я наказав от. Лиснякові порушити спершу справи виміни в'язнів і вбивання денікінцями наших полонених старшин і стрільців.

Щодо угоди, я прохав його справу потрактувати можливо делікатно. Значить так, щоби денікінців не впевнювати в тому, що ми находимося в безвихідному положенні та що нам дуже залежить на перемирі. Найкраще буде, дораджував я йому, коли він, користуючись такою нагодою, як гостина (в таких випадках парляментарів завжди приймається «дипльоматичним сніданком»), старатисьме у приватній розмові розвідати, як денікінці віднеслися б до нас, коли б ми з доброго дива забажали з ними «заприязнитися».

Повновласть вести переговори, яку я дав Лиснякові, містила, наскільки собі пригадую, таке:

Повновласть, силою якої уповажнюється от. Лисняка, сот. Левицького і сот. Куріцу вести переговори з представниками армії ген. Денікіна в справі виміни полонених і вбивання старшин та стрільців УГА, що попали в полон тої армії.

Нач. Штабу УГА Шаманек полк.

Нач. Вожд Військ ЗОУНР Мирон Тарнавський ген. четар

Рішаючись на такий важливий крок, як передвступні переговори з ворогом, я кермувався такими міркуваннями.

Армія уявляє собою рухомий шпиталь з малим відсотком малобоєздатних сил, що тануть до того з кождим днем. Ворог може «накрити» нас масою своєї армії дуже легко. Позад нас польська армія, що стояла на мостових причілках над Збручем в районі: Полонна — Проскурів — Кам'янець-Подільський, у русі на наше запілля, всупереч забороні Антанти та договорам з Петлюрою. Перед нами альтернатива: або віддатися в руки поляків, або денікінців. Зрозуміла річ, що ми, галичани, куди воліли в цій крайності вибрати денікінців.

Петлюри про свої переговори я не повідомляв з таких причин: перше, я надалі уважав себе командантом УГА, згідно з умовою з Петрушевичем, не підчиненим ніякій вищій владі, за винятком Диктатора Петрушевича, тому й міг робити все, що мені видавалося відповідним. Друге, мені були добре відомі давніші зв'язки Петлюри з поляками. Не було й сумніву, що Петлюра вжив би всіх сил, щоби нас наклонити до переходу на польську сторону. А цього саме не хотів ні я, ні ціла наша армія. Неменше добре я знав, як поставиться Петлюра до нашого рішення перейти в крайному випадку до Денікіна.

За кілька днів до Винниці приїхав Диктатор Петрушевич, кількох цивільних і військових помічників та Головний Отаман Петлюра з командантом Дієвої Армії ген. Сальським. Заки скликали ширшу нараду, говорив я з Диктатором сам на сам і представляв свої пляни.

Тоді саме я повідомив його про делегацію, яку вислав до денікінців, та з'ясував мотиви, які спонукали мене до цього кроку.

— Хтозна, може, й краще було цю саму місію післати до большевиків, — сказав він, розважаючи мої слова.

— Неможливо, пане Диктаторе, — відповів я. — З большевиками ми втратили боєвий контакт і не маємо фізичної змоги перекинутися на їх бік. Тим часом Денікін за день-два просто накриє нас, роззброїть та поступить з нашим шпиталем, як лиш сам захоче. Щоби до большевиків наблизитися, треба не мати більшої части армії на возах та треба мати міцну охорону відвороту проти Денікіна.

— А коли б ми це мали, не було би потреби взагалі думати про якісь там переходи чи перемир'я.

Далі я запевнив Петрушевича, що на крок з місією я не рішився виключно сам, без порозуміння з моїм окружениям. Перш заки вислати місію, порозумівся я з командантами поодиноких відтинків фронту, які заявили мені, що можуть вдержати фронт найдовше два або три дні, бо на сотню мають всього по 12–17 людей перевтомлених і невиспаних. Так само нараджувався я зі своїм штабом. Мій крок був так як би виявом збірної волі УГА. А щодо Штабу Гол. Отамана, то я не повідомив його про свої починання тому, що в його поведінці вбачаю охоту послабити УГА до тої міри, щоби вона не могла робити перешкод у переведенні його плянів відносно поляків. Адже це доказує вже хоч би цей факт, що він користає з кождої нагоди, щоби вирвати якнайбільш відділів УГА та піддати їх під свою команду. Фактів таких від часу переходу УГА назбиралося на доказовий матеріял чимало.

Вкінці я запевнив його, що про вислід місії та черговий свій крок негайно його повідомлю.

Петрушевич був вповні згідний з моїм рішенням та переконаний про правильність мого вчинку. Більше він у тій справі не докинув ні слова.

Згодом я скликав на нараду найвизначніших старшин мого штабу і в приявності Диктатора та його помічників відбулася дискусія над ситуацією, в якій найшлася УГА. Диктатор намагався річевими аргументами заспокоїти наше хвилювання з приводу ситуації армії. Зате мої старшини вияснювали конечність якихось радикальних починів, бо армія не видержить першого наступу. Нарада скінчилася нічим. Після того відбулася друга нарада, вже в приявності Петлюри і Сальського.

Дискусія на тій нараді була дуже різка. Приявні галицькі старшини (др. Білозор, сот. Кох, Цьокан, др. Коцовський) дуже гостро атакували відношення Придніпрянського уряду до Галицької Армії, згадували про ширення деморалізації в УГА партійними емісарами і т. д. Головний Отаман опрокидував ті твердження та запевнював, що скоро все поправиться, що зі закордону наспіває поміч у зброї, одязі тощо, що треба лиш тиждень-два видержати на позиції.

Тим часом вернувся Лисняк, який заключив з денікінським командуванням тридневне перемир'я. Як я пізніше довідався, він, по офіційних переговорах, у часі приняття, звичаєм австрійських старшин, які не знали дипльоматичних хитрощів, просто з мосту запитав ген. Слащова:

— А як би ви поставилися до нашої готовости перейти в ваш бік? Яке було би ваше відношення до нашої армії?

Слащов без хвилинки надуми витягнув з кишені кусень паперу та нашвидку написав на ньому менш-більш таке:

Армія Денікіна заопікується всіми недужими УГА.

УГА буде вжита до встановлення в денікінському запіллі ладу.

Денікінці не робитимуть ніяких змін ані в командному складі УГА, ані в її організації. УГА залишиться нерозривною одиницею, якої не вживатиметься до ніяких боїв.

…Ось так-то «дискретно» та «дипльоматично» сповнив Лисняк свою місію.

За час, як на фронті тривало тридненне перемир'я, вдалося нам чимало настягати возів з недужими до Винниці та наладнати сяк-так справи харчеві, муніційні та безліч інших, які через велику недостачу запасів у вояцтві та адміністраційному апараті ставали просто нестерпні. При тім і фронтовики трохи відпочали.

З початком нашого перемир'я з Денікіном скликав Петлюра до Жмеринки нараду, зложену зі всіх командантів армії. Прислав і мені повідомлення. Предметом нарад мало бути шукання найдогіднішого виходу з положення, в якому найшлися обидві армії. Я знав, що ця нарада вестиметься в тому напрямі, щоби її фінал був вирішенням угоди з поляками.

На нараду я не поїхав. Це тому, бо знав, що між мною та рештою учасників наради, приклонників Петлюри, необхідно прийде до гострої дискусії, що може покінчитися, чого доброго, моїм арештуванням. (Що Петлюра не чув до мене симпатії, про це я знав дуже добре.)

До Жмеринки на нараду я вислав зате як своїх відпоручників: Лисняка з тою карточкою від Слащова, Палієва, Ст. Шухевича та Ерлє. Лисняк мав карточку вручити Петрушевичеві. У листі я прохав Диктатора порадити мені, що робити дальше, бо ж перемир'я за кільканацять годин покінчиться, денікінці на нас вдарять, й легко може прийти до повної ліквідації УГА? Тому я прохав його поспішитися зі своїм рішенням та не дати мені довго ждати на відповідь.

Відпоручники поїхали. Минали довгі години. Час перемир'я минав. Я почав хвилюватися, та таки сам бігав до «Юза», даремно штурмуючи щочверть години до Жмеринки. Доведений до крайности, я прикликав до апарату Палієва та коротко кинув йому слова:

— Якщо не порішите справи як-небудь, тоді порішить її Начальна Команда сама.

Не чекаючи приїзду відпоручників зі Жмеринки, я негайно (перемир'я кінчилося за кілька годин) вислав наших, щоби не допустити до розпочаття боєвої акції з боку денікінців.

Відпоручник Дієвої Армії, полк. Камінський приїхав аж ніччю. До нього я прилучив ще одного нашого старшину й дав їм повновласть, подібну до попередньої, та відправив услід першої місії.

Другого дня коло півдня приїхав до Винниці ген. Ціріц. Він зайшов до моєї канцелярії, здержано привітався та без слова поклав передо мною на столі якесь письмо. Це був наказ, силою якого мене, як писалося, усувається зі становища команданта армії та арештується враз зі Шаманеком до часу приходу нового наказу. Команду передається ген. Микитці та Ціріцові. Приказ підписали Петлюра й Петрушевич.

Мене й Шаманека відвезли до наших кватир і виставили при дверях варту.

Легко уявити собі почування, які заволоділи мною. Вправді я не сподівався нічого ліпшого для себе від Петлюри, проте не знав, що вияв його «симпатії» буде власне такий. Мене глибоко діткнула кривда, якої я зазнав зовсім незаслужено. Поминаю вже ту обставину; що згідно з моєю умовою з Петрушевичем я до тої пори був дійсним і найвижчим командантом армії та міг робити з нею, дбаючи про її добро, все, що накаже мені розсудок і честь. Поминаю те, що кождий свій крок від хвилини переходу через Збруч я робив у порозумінні та за згодою з моїм окружениям. Поминаю й те, що останній мій крок був актом розпуки в абсолютній неспромозі зарадити лихові інакшим способом. Але безосновне і безправне арештування мене й мого помічника у хвилині, коли з формального становища я не вчинив нічого гідного не лиш кари, але осудження, було для мене, як то кажуть, громом з ясного неба.

Чимало передумав я до часу, коли прийшов черговий наказ, силою якого мене віддали під воєнний суд. За той час я звикав помалу до тої думки, що жде мене доля Болбочана.

Прийшов і день розправи. Мене й Шаманека привели до міського суду. Сюди на моє бажання скликали багато старшин і стрільців, бо я хотів, щоби розправа мала явний характер.

Прокуратор відчитав акт обвинувачення. Там була мова про зраду, якої ми допустилися, підготовляючи перехід до денікінців. На третій день розправи запав присуд. Перед ним забрав голос оборонець сот. Шалинський. Нині не тямлю його слів, але знаю, що це була міцна промова, яка по кусневі відривала з моєї душі болото, яким обліпив її акт обвинувачення.

Ні разу, ні перед тим, ні потім, я не відчув так гостро величини кривди, яку мені заподіяли люди, як, власне, тоді, коли бачив кілька десятків пар очей відданих мені вояків, звернених на мене, повних співчуття і болю, а з другого в руках прокуратора білий парір, який мав завдання обезславити честь мою й мого найближчого співробітника та завести нас під розстріл.

— …І це діється в ім'я святої батьківщини й справедливости, — подумав я, коли пошум авдиторії злився з голосом, що відчитував звільнюючий присуд. І чув, як на мої очі наплили перше від дитинства сльози пекучої обиди.

Коли до мене підбігли гурмою мої старшини та стрілецтво і гамірно раділи з приводу щасливого кінця розправи, я не міг відвзаємнити їх почувань. Я чув, що в мені щось заломилося. Мені здавалося, що якась зла міць знівечила в мені на все віру в істнування правди, чести й яких-небудь святощів. Думаю, що таке саме почуття мають самогубці, які відходять від життя тому, що воно відобрало їм віру у свою вартість.

По відчитанні звільнюючого присуду поставили мені запит, чи маю що сказати. Я без слова махнув рукою.

Під знаком п'ятикутної зірки

За короткий час Шаманека іменували командантом І Корпусу, а мене залишили у моїй кватирі своїм думкам і безділлю, що скидалося ні то на відпустку, ні то на усунення з армії.

Команда над УГА залишилася в руках ген. Микитки, а шефом штабу остався дальше ген. Ціріц.

Нова команда Галицької Армії зробила дослівно те саме, що започаткував я та за що мене суджено: заключила з денікінським командуванням договір, на підставі якого УГА перейшла під командування Денікіна. Ані Микитка, ані Диктатор не видумали нічого іншого, не вибрали іншого шляху, бо його взагалі не було. Бо армія опинилася в такому фізичному стані (тиф), що була змушена заключити договір з кождою силою, яка входила на терен її розташування.

Для мене договір з Денікіном був тільки хвилевою перешкодою. Я йшов на те зі свідомим розчисленням, що при першій сприятливій нагоді розірву хвилеву залежність, в яку ми попали. Ніколи я не робив отих важливих кроків сам, але завжди радився мого окружения, й тому майже всі мої почини були висловом збірної волі старшинства.

Я ніколи не намагався впливати на політичні напрямні в нашій армії. До цього я не чувся покликаним. І що більше, я завжди докладав усіх зусиль, щоби наладнати якнайтісніший контакт поміж Диктатором і армією. Мені доводилося іноді довго переконувати його, що він повинен бути близько армії, або просто благати, щоби рішився переїхати з Кам'янця до Винниці, або ж створити бодай при Нач. Команді свою відповідальну експозитуру. Але кінцевим ефектом моїх настирливих домагань і мольб були обітниці, обітниці…

Таки до кінця Начальна Команда була получена зі своїм проводом химерним телеграфічним дротом і апаратом «Юза». А це було трохи, трохи замало. Тому й не диво, що при такому відношенні відповідальних за політику людей, залишені самі собі, ми мусіли остаточно рішитися на кроки, за які ах як легко можна було п'ятнувати зрадниками й віддавати під суд!

Інакше справа представлялася за нової Начальної Команди. На неї впала ще більша відповідальність, бо в міжчасі Диктатор виїхав за кордон і армія опинилася без свого політичного завершення. Таким чином Начальна Команда в силу обставин стала і командою, і політичним проводом.

Якщо йде про людей, що творили Начальну Команду, то був це, без сумніву, непосильний тягар на їхні плечі, як, зрештою, був би непосильний і на мої. Ген. Микитка, знаменитий фронтовий вояк, мало орієнтувався в заплутаних проблемах тодішнього часу. Тому й не диво, що він став просто маріонеткою в руках хитруна Ціріца, який за короткий час вспів виробити свої впливи в армії.

Трудно твердити, що ген. Ціріц мав завелике довір'я чи популярність в армії. Всі до нього ставилися, в противенстві як до Шаманека, з резервою та крайним недовір'ям, а його кількатижнева діяльність як шефа штабу це недовір'я ще поглибила. Після заключения договору з денікінським командуванням Ціріц пішов по лінії найскрупулятнішого виповнювання того, чого вимагали від нього денікінці, навіть якщо це діялося з явною шкодою для УГА. Всупереч договорові нашої Армії не витягнено з фронту, а Ціріц не то що про те не старався, але стягав чимраз то більше наших частин на протибольшевицький фронт.

Врешті почали його підозрівати старшини в тому, що він служить чиїмсь стороннім інтересам.

Я стояв збоку та мусів бездільно цьому всьому приглядатися. Але не дармували старшини. Вони створили в таємниці перед Нач. Командою Комітет чи Колегію, яка порішила перебрати в свої руки політичний провід в армії. Про праці тої Колегії я знав, бо інформував мене про те постійно мій ад'ютант Дмитро Паліїв, який займав у ній одно з кермівних становищ.

Раз повідомив він мене, що Колегія на останньому свому засіданні ухвалила згладити Ціріца як шкідника Української Армії. Я сильно відмовляв Палієва від цього кроку, вказуючи, які моральні шкоди принесли би такі події в армії. Не тямлю, чи мої аргументи промовили тоді до переконання старшин, але за два-три дні після того прийшла подія, яка ці пляни зробила зайвими.

А саме ген. Микитка захворів на тиф. Ціріц старався переконати Микитку, щоби він своїм заступником визначив ген. Кравса. Та старшинам було цього вже забагато. Старшинська делегація пішла до хворого Микитки й категорично від нього зажадала, щоби він передав командування у мої руки. Ген. Микитка вволив їхні домагання. Я довго відмовлявся перед делегацією старшин, що прийшла прохати мене прийняти команду. Та врешті піддався доказам, що добро справи невідклично вимагає від мене цього кроку. Не міг же я пасивно приглядатися тому, що діється з армією.

Перебираючи команду, я просто, без церемонії заявив Ціріцові:

— З тобою, Ціріц, працювати не буду. — Цю заяву він прийняв мовчки, сверлуючи мене лихим поглядом.

Від того часу приходив він до штабу дуже рідко. Для мене він не істнував.

Дальше загальна ситуація сильно ускладнювалася. Большевики відтискали денікінців на південь та вже стали загрожувати безпосередно Галицькій Армії. Денікінці видали доручення Галицькій Армії евакуувати район Винниці та переїзжати в райони Бірзулі та Одеси.

У моїм пляні було скупчити УГА в районі Бірзулі. Тому я енергійно протиставився висилці транспортів в Одесу та давав нашим таємні інструкції, щоби всупереч денікінським приказам війська поза Бірзулю не висилати.

Переїзд армії відбувався дуже повільно по одній залізничій лінії, до краю перевантаженій ріжними транспортами, як це звичайно буває під час відворотів. Тим часом повідомив мене Паліїв, що до нього звернулися больщевики в справі переговорів з нами та що Колегія вирішила вдавати зі себе ревком і на всякий випадок з ними переговорювати.

Довго велися ті переговори в помешканні Палієва, що мешкав побіч мене. Я з чималим заінтересуванням і острахом приглядався типам, що відвідували мого ад'ютанта.

— Колись вони вас закатруплять, — говорив я жартом Палієву в переконанні, що цей жарт до дійсності недалекий. Справді, добром не пахло з очей червоним бандитам.

У міжчасі зайшла нова подія. Паліїв повідомив мене про приїзд делегації ген. Павленка на переговори в справі об'єднання обидвох армій. Придніпрянська Армія перейшла в партизанку та находилася тоді в районі Уманя. Делегація пропонувала нам зірвати з Денікіном і в районі Христинівки об'єднатися в одну Українську Армію під одною командою й урядом УНР. Я з місця дав свою згоду на цей плян, погоджуючися так само і з тим, щоби команду над обома арміями перейняв ген. Павленко. Це ж йшло по лінії моїх переконань. Хвилева спілка з Денікіном морально мене не зобов'язувала.

Колегія відписала договір з делегацією Армії УНР, а моя вся увага була спрямована на те, щоби, як я вже згадав, поза Бірзулю галицьких частин не випускати, бо тоді плян був би не до зреалізування.

Безпосередньо після цього Паліїв повідомив мене ніччу, а була тоді в нього ціла пачка большевиків на переговорах, що «товариші» хотять тої ночі робити переворот. Я наказав гостре поготівля, а Нач. Команді дав приказ переїхати на залізничий двірець. Другого дня я зі Штабом від'їхав до Крижополя, залишаючи у Винниці Лисняка й Палієва, щоби дальше бідолахи пили, як я їм сказав, пиво, що його самі наварили.

До Винниці тим часом прийшов, відступаючи перед большевиками, Штаб І Корпусу зі Шаманеком і Кохом та майже рівночасно зайняв місто Шепель зі своїми повстанцями.

Я вже недовго командував армією. Ген. Микитка видужав і, хоча ще був куди непридатний до праці, перейняв від мене команду. Це Ціріц день в день напастував Микитку, щоби той вертався на становище вожда. Наскучило йому, видно, моє командування, — він тужив за впливами й вільною рукою.

Прийшли сумні, сумні Різдвяні свята. При просфорі нікому не розмикалися уста, щоби побажати ближньому «всього найкращого». Не було виглядів на «найкраще». Кождий прочував, що йдуть важкі, непевні дні для цілої нації й кожного з нас. Кому доводилося ділитися традиційною просфорою, той їв свою частину мовчки, з очима, замряченими сльозою. Визвольні змагання, на які наш нарід ждав довгі століття, кінчилися невдачею, тифом й прочуттям неволі.

У два тижні по Різдві Начальна Команда УГА переїхала до Слобідки. Маючи при собі малу підручну аптичку, я ходив до недужих і лікував рани та лекші занедужання. Пацієнтів мені ніколи не бракувало, тож цілими днями бродив зі своєю торбинкою, в якій була аспірина, йодина, бандаж та мало що понад те.

Зі Слобідки ми переїхали до Рибниці. Микитка з Ціріцом, плянуючи дістатися на румунську сторону, заєдно ходили коло моста над Дністром, вижидаючи дозволу від тамошньої влади перейти з армією Дністер. Але даремне було їх цілоденне вижидання. Дозвіл не приходив.

У тім часі ми перейшли під команду большевиків і стали «таваріщамі». Цілу нашу валку, де було до 600 людей, перекинули тоді до Балти, віддаючи під команду винницького ревкому. З двірця ми переїхали підводами до міста (віддаль була доволі велика, бо аж 6 верстов). У Балті мене примістили на помешканні в кам'яниці, що стояла невдалеки революційного трибуналу. Частенько під вікнами моєї кімнати було чути голосіння рідні засуджених «контрреволюціонерів», що їх сюди приводили цілими гуртами та по присуді (не звільнюючи, очевидно, нікого) відводили на розстріл.

Вже так склалося, що кам'яниця, в якій я жив, була зовсім схожа до сумежної, в якій мешкав предсідник революційного трибуналу. Звався він, наскільки тямлю, Пучко. Отож цей, кажім, Пучко, маючи, очевидячки, на сумлінні чимало «буржуйських» істнувань, ходив, як запаморочений. Внаслідок того кілька разів денно вскакував до мойого дому, а то й до дверей моєї кімнати. Помітивши свою помилку, він з невиразним бурмотінням завертав назад, обкинувши мене розсіяним поглядом. Ясна річ, що я, дожидаючи з години на годину якоїсь візити від «таварищів», що вирішать мою дальшу долю, за кожною помилкою «приємного» інтруза здригався, міркуючи, що приходить на мене черга стати зразу перед революційним, а далі небесним трибуналом. До речі, й нерви у мене по останніх переходах розхиталися зовсім. Вистарчив найменший стук чи голосніший вигук, щоби мене морозом по шкурі прошибло.

На вулицю я виходив лише з конечної потреби. Значить за їжею для себе і сина. Треба ж згадати, що заєдно, ще з-перед часу, коли наша армія перейшла Збруч, їздив зі мною мій кільканацятьлітній синок, що ніяким чином не захотів зостатися дома при мамі, лиш держався батька в його мандрівках, мабуть, щоби привчатися при ньому воєнного ремесла.

Швендяючи вулицями міста за молоком чи бульбою, я мав змогу підмітити не одне. Тямлю, за містом у саді гр. Грохольського був викопаний величезний рів. Тут, власне, виконували більшовики присуди над тими, яких я бачив через вікна моєї кімнати. Рів був ледви присипаний землею, тому декілька разів я мав нагоду приглянутися тому, що в нім було, та виснувати з того картину екзекуції. Засудженим виконавці присуду скручували кільчатим дротом руки, по одному відводили до ями та стрілом у зад голови передавали їх «буржуйські» душі під опіку небесним силам.

Згідно з моїм поверховним обчисленням, на підставі баченого в рові та підміченого з вікон моєї кімнати розстріляних у балтському саді за місяць-півтора могло бути понад 2.000. Були це переважно селяни, міщани, ну, й «буржуї», засуджені за «нехіть та шкідництво супроти радвлади». Замітне, що, як пізніше я довідався, між двома з накладом тисячами розстріляних трапився лише один жид. Цей факт незвичайно вимовний.

…І врешті, одного дня я діждався того, чого надіявся. Під вікнами моєї кімнати спинилася якась бричка. По мене — шибнула думка, і я метнувся до вікна. З брички зіскакував якийсь антипатичний тип більшовицького ватажка.

Він і справді по мене приїхав. Це був галичанин — комуніст. Озброєний важким наганом, з театрально зісуненими бровами, роблено басовим голосом та не дуже ввічливою «пропозицією» негайно збиратися не зробив землячок на мене милого вражіння.

— Ов, буде зле, — подумав я, — коли по мене таких бандитів посилають.

Сіли ми зі сином на бричці, землячок з наганом у жмені за нами, й ідемо. Зі слів конвоєнта, які він цідив лиш кутиком губи, я довідався, що їдемо на стацію, а там мають мене вмістити до поїзду, що везе Микитку та Ціріца до Москви. Мене присіли невеселі думки. Я добре знав, пощо везуть мене до Москви, та й задобре пізнав більшовицьке правосуддя, щоби рожево задивлятися на цю ескападу. Мій погляд мимоволі звертався на змарніле личко сина, який, як звичайно, не хотів і цим разом покинути батька у непевній проїздці до далекої Москви.

А бричка швидко гнала вибоїстим шляхом. Та все ж їзда видавалася мому конвоєнтові, мабуть, заповільна, бо він заєдно принаглював візника, щоби той поганяв.

Минали ми вже передмістя Балти, коли трапилася пригода, що хтозна чи не врятувала мені життя.

Саме коли бричка звернула на бічну вуличку, проходила впоперек дороги стара жидівка. Замало було їй часу втекти від брички, й зашвидко гнала бричка, щоби в бігу спинитися. Отже, нічо дивного, що жидівка опинилася спершу під копитами коней, а далі поміж колесами брички.

Бричка стала. Спершу зняла вереск жидівка з-поміж коліс, потім почали кричати прохожі, а врешті завила тічня жидів, що повискакувала з провулків, якби там ждала, вже до того наготовлена. Поторощену, але живу жидівку витягли з-під воза, проклинаючи незручну їзду візника. Дедалі з'явився передставник «влади» в особі якогось гротесково озброєного жидка, який видимо порішив не пустити плазом розчавлення його співплемінниці. Як не сіпався мій «милий» конвоєнт, як не вигукував, а все ж мусів супроти грізної постави товпи та гротескового жидка дати стягнути зі себе протокол, який підписала ціла гурма приявних.

По кільканацяти хвилинах задержки ми рушили дальше. Конвоєнт хвилювався, підстрибував на возі, штовхав візника кулаком у бік, аж врешті перед нами з'явився двірець. Не доставало ще нам п'ятьсот метрів до нього, коли озвався гудок — із двірця виїхав поїзд. Ним, власне, я мав від'їхати до Москви. Конвоєнт гидко закляв.

Та все ж ми доїхали до стаційного будинку. Сюди відтелєфонували конвоєнтові з Балти, куди він звернувся до властей зі запитом, що має дальше робити зі мною, відставити мене назад до міста.

Поворітьма ми їхали мовчки. Лиш конвоєнт якось збентежено, роблено безтурботно підсвистував «яблучко».

* * *

У Балті, в команді міста, перше, заки пустили мене домів, казали підписати деклярацію, в якій я зобов'язуюся не опускати границь міста. При поладнуванні формальностей комісар, який виготовлював текст деклярації, запитав мене без очевидної потреби:

— А яких ви переконань?

Він, певно, надіявся, що я поквапно й широко почну оповідати про те, що я по суті комуніст, інтернаціоналіст тощо, що й справить йому неабияку приємність. Проте я цеї приємности йому не зробив.

— Я українець по переконанні, — відповів я коротко.

Це заскочило комісари. Він подумав, посапів і по хвилині наглим рухом гатнув себе кулаком у груди і скрикнув:

— А я комуніст.

Я подався на свою давню кватиру. На другий день зрана мій син дістав сильну гарячку. Показалися перші ознаки тифу.

Минуло три важкі для нас тижні. Нераз мені видавалося, що син не вийде з цеї недуги.

Деколи й мене покидала охота до життя. Події останніх тижнів мене морально розторощили. Огорнуло мене збайдужіння до всього, вбивча апатія.

Тим часом нашу армію переформували на більшовицький лад. Склад її збільшували виздоровцями, втікачами та ріжними приблудами. Від часу до часу робили для наших старшин і стрільців сходини, що мали за мету освідомлювати і вибивати з голови «націоналістичний дурман».

Звичайно, в таких випадках збирали нас на величезному подвір'ї того будинку, де містилися большевицькі установи, ставили старшин в один ряд, стрільців у другий, і починалося «освідомлення». Було трохи промов у знаному большевицькому стилі, де щодруте слово чергувалося з вигуком «таваріщі», при чому дуже часто «р» гарчало на семіцький лад, а щодва речення буржуї цілого світу конали в затисненій жмені промовця. Було дещо орхестри, яка до зануди, що десять хвилин розпочинала віднова «Інтернаціонал». І було трохи злишків з військового церемоніялу давної буржуазної армії. Цеї приємности «таваріщі» не могли собі відмовити. Виглядало це так, що коли «освідомлювані» стояли у двох рядах, звернених до себе лицем, комісар або інший «достойник» сідав на коня та під звуки орхестри, що дула тоді найголосніше «Інтернаціонал», з рукою при дашку шапки робив «перегляд», поїзжаючи поміж рядами.

Під час одної такої паради склалася подія, яка на хвилину вирвала мене з апатії.

Саме коли вже промова покінчилася й з черги прийшла та точка незмінної програми, в якій комісар з міною Наполеона робив перегляд ряді її, крайно знуджених непотрібною комедією та змучених довгим стоянням (багато з-поміж нас ледви держалося на ногах від недавнього тифу), я побачив, як на подвір'я в'їхав їздець на мому Каштані.

Я відразу пізнав мою шляхетну коняку, що викидала нетерпляче задніми ногами, мовби хотіла тим способом доказати, що вершник на її хребті для неї крайно осоружний. Мене вхопила лють. Мого чудового Каштана об'їзджує якийсь Мошко-чекіст. У безсилій злості я затиснув зуби, щоби на голос не вилаятися.

Тим часом комісар під'їхав до краю фронту. Орхестра, що стояла невдалеки наготовлена, ревнула першими звуками «Інтернаціоналу». Гукнуло велике трубище грімким басом. І тут мій Каштан як шарпне, як не понесе нефортунного вершника! Обтрушував він бідного комісаря по подвір'ї, обтрушував, аж врешті успокоївся на хвилину. Здавалося, що Мошко вийде з честю з цеї історії. Та де ж там. Мій Каштан не з тих, що так легко забувають обиди. Коли вже комісар настільки успокоївся, що видавив на почервоніле обличчя знову наполєонську міну і недбалим рухом підносив руку до дашка, прийшло йому, певно, на думку, що може закінчити свій нефортунний виступ справжнім офіцерським жестом і затерти тим чином перші неприємні для нього вражіння. Тому стягнув віжки та хотів осадити коня на те, щоби балєтовим рухом зістрибнути зі сідла. Каштан лиш на це ждав. В моменті, коли нога комісаря висвободилася з одного стремена, щоби зробити у воздусі граціозний лук, — Каштан, якби побачив духа свого прадіда, рванув, став дуба та, не інтересуючися долею вершника, пожогом вилетів з подвір'я. На місці випадку зостався комісар, блідий, заляканий, в сидячій поставі, що її доволі важко описати.

Другим незабутнім моментом з того часу була промова землячка Порайка на такій самій параді. Він говорив з балькону. Коло нього стояло кількох дальших промовців, що нетерпляче ждали на свою чергу. Бесідник вичаровував в уяві слухачів страшні катаклітичні картини. Увесь загниваючий буржуйський світ валився під звуком його громових слів, як деревляні дімки під подувом самуму. Капіталістична гидра, розчавлена чоботом робітника-червоноармейця, у конвульсійних судорогах падала мертва на звалищах давніх режімів, що то смоктали з простолюдина кров, нічим п'явки. На руїнах старого світу маяв побідно червоний прапор, на знак народин нового світу, нового ладу, що ущасливить трудові маси й дасть їм багато хліба, сала та вигідне життя.

— А поки що, товариші, — ревів спітнілий Порайко хрипким голосом, — поки що мусимо з нашою побідоносною зброєю йти дальше вперід і дальше крок за кроком здобувати простори світу, на яких покладемо крицеві підвалини під диктатуру пролетаріяту. Вірмо кріпко всі, що близький той час, коли прокляту буржуазію розіб'ємо в пух і прах.

При останніх міцних словах Порайко затисненим кулаком, яким досі погрожував буржуям цілого світу, вимахував так сильно позад себе, що вцідив ним простінько в живіт чергового бесідника, що підступив близько першого, щоби розпочати свою промову. Під влучним і болючим ударом поцілений погнувся, а з його розтвореного широко рота вийшов якийсь неартикулований, сильний звук, щось в роді г-е-е-к.

Авдиторія затрусилася здержуваним сміхом.

Аж до нової глави…

Врешті син перейшов тифозну крізу та почав швидко видужувати. Штаб «збільшовиченої» УГА від'їхав до Києва. За штабом потягнувся й я.

У Києві ми жили в вагонах на двірці цілий тиждень. Згодом ті частини, що приїхали з Балти, перекинено до касарні в місті. Лиш мені віддали на житло нужденну хатчину на передмісті, до того збудовану на смітнику.

Одної ночі, пробутої зі сином у тій страшній ліп'янці, не забуду ніколи.

Не було тут ні ліжка, ні крісла, лиш один великий стіл. На цьому столі ми зі сином розложилися на нічліг. Але як лише згасили свічку, розпочалася гоголівська, несамовита ніч. Зі стелі почали «капати» на нас стоноги, таргани, блощиці. Гидка ця комашня так нас рясно обсіла, що за короткий час наші тіла густо вкрилися прищами від укусів. До дверей почали стукати якісь п'яні типи, вигукуючи соковиті проклони. Невиспаних, стомлених, врятував нас світанок від тих примар на яві. Ця ніч більше в'їлася мені в тямку, як не одна, проведена в окопах.

Ранком я пішов до касарень, де розмістилися наші, прохати, щоби приймили мене до себе, бо по кількох ночах, проведених у ліп'янці, комашня може нас обжерти до костей. Тоді один старшина вишукав нам кватиру в якогось дрогериста чеха, власника кам'яниці на передмістю. Чех примістив нас у своїй вітальні, де м'ягкі канапи та фотелі видалися мені останнім словом люксусу супроти незабутньої ліп'янки.

Чех, людина незвичайно гостинна й добряча, подбав у першу чергу за зміну мого зовнішнього вигляду. Того ж дня, викупаний, обстрижений та обголений, я вбрав на себе білу робітничу гімнастьорку, штани та чудернацького картуза. Зеркало запевнило мене, що нічим не ріжнюся тепер від звичайного київського пролетаря. А що була це рання весна, то мій господар порадив мені ради здоровля та більшої безпеки зайнятися працею в його городі.

Я з запалом забрався копати величенький город, що його в більшій частині засадив редьківцею. За той час мій господар і легітимацію мені якусь вистарався та взагалі подбав за мою безпеку, так що наполовину відпав страх, що «таварищі» мене можуть викрити.

Зате з їжою було важче. Синові по тифі прибув такий апетит, що годі було його наситити. А тут з дня на день меншали й гіршали харчі, що їх нам добрі люди доставляли. Вкінці треба було обходитися невеликими порціями пшоняної каші та несолодженим чаєм. Це мало старчити на цілоденну поживу.

Незважаючи на те, що я ні носа поза ворота не показував, все ж таки був дуже добре поінформований про те, що діється на світі, вірніше поза брамою і в місті. З вуличними новинами в роді: тамтого вбили, того ніччу застрілили, відтіль вивели на розстріл аж п'ятьох — прибігав до мене син, для якого не істнували ніякі небезпеки та страх перед викриттям. Він нишпорив цілими днями по всіх найменших провулках і приносив відтіль безліч актуалій. Чех час до часу приносив вістки з «широкого світу», значить з цілого міста, та спрепаровані власним політиканством ситуаційні звідомлення.

Між іншим він доніс мені, що большевики виловлювали в місті всіх галичан і возили на Дніпро за місто, де їх топили. Іншим разом сказав мені, що бачив гурму галичан, яких вели топити, а між ними був полковник Маринович.

Підо впливом таких новин я ще завзятіше працював у городі. Праця давала мені можність відорватися від сумних, тривожних думок, що роями мене обсідали.

— Чого не доконав тиф і поневірка, доконає червоний азіят руками наших запроданців, перевертнів і збаламучених хахлів, — думав я болюче.

— І навіщо придалися тисячі жертв з крови найкращих синів народу, їх терпіння, їх геройства, їх мученицька смерть, коли воля, для якої вони пожертвувалися, розвіялася як фата-моргана! І знову на всіх землях України розсядеться ворог і закріпостить її, накине свій режім, здавить хтозна на як довго мрії про свою державність, начинить старі тюрми дітьми нинішніх борців — доповідала зневіра, а перед очима чергувалися примарні картини боїв наших військ, без муніції, у тифі, маршів серед морозів та осінної негоди, в лихих подертих одягах, чоботях, у голоді… Оживали захватні моменти безприкладних геройств нашого вояцтва, що у найгірших умовинах уміло викресати зі знеможених, вихудлих тіл стільки енергії, сили, вогню, що побіджувало вдесятеро сильнішого ворога…

Невже це мало би безслідно пропасти?

Яке щастя, що я мав тоді лопату й шмат землі для копання. Під напором думок, які заєдно верталися, муляли й вертіли у мізку, можна було збожеволіти. Але фізична втома і дошкульний голод, що скручував кишки, були знаменитим ліком на зневіру, жаль, хоробливе мізкування про одне й те саме.

І так минав день за днем, у вижиданні якоїсь зміни, чийогось приходу. Між мурами, якими був обведений город, що я у нім працював, притуплювалося у мене почуття дійсности. Відгомони зовнішнього життя якось дивно прибільшувалися, применшувалися, ставали чимось нереальним. Зі звідомлень мого сина я будував найфантастичніші здогади, витягав нездійснимі консеквенції. І заєдно домірковувався до таких сумних висновків, що й жити не хотілося. — На нас, очевидно, завзявся ввесь світ: Франція, Англія, Росія, Польща змовилися, щоби нас знищити. Україну замінять в кольонії, а її населення, що не вигине від тифу, зброї та знищень, замінять у білих муринів. Якесь прокляття, видно, зависло над нашою країною…

Наприкінці п'ятого тижня мого перекопування, полення, сіяння та садження в городі прийшли в «зовнішньому світі» зміни. З міста йшов до мого азилю сильний гамір авт, що, як навіжені, сновигали вулицями міста, уривки голосних, гарячкових розмов, лайки, крики. Мої курієри, господар та мій син, донесли мені, що большевики дуже метушаться, вивозять автами всяке добро, бо під Київ, мабуть, підступають поляки.

— Маєш, бабо, книш. Цих ще тут бракувало.

Другого й третього дня було чути відгомін гарматньої стрілянини, що заєдно приближувалася до міста. Врешті рух у місті зовсім примовк. На вулицях стало тихо, якби там взагалі нікого не було. Чех прибіг з міста і сказав, що більшовики до одного подалися геть та що нема тепер у місті ніякого війська.

Того дня пополудні з'явився в нашому домі на подвір'ї якийсь чудернацький обірванець. На голові мав велитенського бриля завбільшки колеса від воза. З крис звисали довгі цундрі. Його блюза й штани глузували своїми латками й дірами з усякої пристойности. До того, обличча мав таке брудне, якби від місяця не вмивався.

Я приглядався цікаво з вікна цьому обірванцеві, хоча не без остраху. — Біс його знає, що це за тип.

«Тип» приступив до сторожа кам'яниці та почав щось випитуватися. Я повів рукою по кишені, де звичайно носив свій револьвер.

— Що буде, то буде, — шепнув я собі в дусі, коли коли сторож показав рукою на вікно моєї кімнати. За хвилину «тип» стукав до дверей.

— Це я, пане генерале, — промовив «тип» достоменним голосом милого симпатяги от. Степана Шухевича. — Бігме, що я.

Давно перед тим я не сміявся так щиро, як тоді. Мені просто не хотілося вірити, щоби ця машкара, обідрана, брудна, в солом'яному брилі фантастичних розмірів, була давним чепурним старшиною Шухевичем.

Слово по слові, розбалакалися ми, як старі цокотухи. І не диво. Чи мало було до говорения? Шухевич розповів мені, як то він увесь час сидів з одним підстаршиною на далекому передмісті в клуні, що коло неї примостилася невдалеки більшовицька артилерія. Добрий господар доносив їм їжу, так що було би їм не найгірше, якби не те, що довкруги заєдно швендялися «товарищі».

Одного разу мешканці клуні побачили, як до їхнього сховку прямує кількох червоноармійців. Душі їм, як то кажуть, пішли в п'яти. Проте заки червоноармійці відчинили двері, обидва шовгнули дірою у стрісі та хильцем поманджали городами навмання до міста. Тут Шухевич довідався у якогось нашого, припадком подибаного старшини, де я перебуваю, і отеє навідався…

Небаром відвідали мене брати Купчинські та ще кількох наших старшин. Стало відрадніше. Виявилося, що не було так зле, як мені верзлося, та що не всіх наших витопили большевики у Дніпрі. У довгих розмовах, які ми без утоми вели, щокілька речень повторялося реторичне питання: «що далі?» (Ex, цей ляйтмотив минулих літ!)

А в місті як не було ніякого війська, так не було. День, другий. Наш господар завів нічну варту при брамі хати, бо міська босячна почала влаштовувати організовані грабунки й напади на кам'яниці. Очевидно, з пошани для мого військового ступня та озброєння (я одинокий з-поміж усіх мешканців кам'яниці мав револьвер) вибрали мене командантом «залоги». У її склад входило п'ять стариків, три куховарки та ще кілька войовничих жінок ріжних фахів, що, озброєні в усяке гостре, важке та замашисте кухонне знаряддя, куняли ночами під входовою брамою.

Аж четвертого дня ранком з'явилися в місті перші польські стежі, а за ними регулярні відділи. Прихід поляків значив для мене стільки, скільки перейти з-під окапу на дощ. І знову треба було мені скривитися та поглядати заєдно вікном, чи не прийде припадком якийсь «тип» по мою душу.

Зате з харчами покращало, бо рештки нашого війська, що залишилися при живих в Києві, зав'язали санітарну комісію, що виділювала харчі. Доносив мені їх син, бо я поза браму таки не вихилявся.

Тим часом творилася якась дивізія українських стрільців під протекторатом Петлюри. До неї вступали й галицькі старшини. І багато діялося річей на вулиці, по площах і бульварах, про які мені докладно розповідав чех, син і приятелі, що, спасибі, не забували навідуватися.

Я вже редьківцю свою кінчив їсти з господарем, чекав було вже на помідори, які вдалися мені напричуд, а ситуація була далі безвиразна.

Аж одного вечора загули над Києвом літаки. Вслід за тим пішов гомін кількох детонацій у ріжних сторонах міста. Я зрозумів, що приходить знов зміна. Чех закомунікував, що польські війська відступають.

Трохи згодом прибіг до мене Купчинський зі звісткою, що поляки покидають Київ, а укр. ліквідаційна комісія, що повнила функції Червоного Хреста, пакується та незабаром виїде. Чи не можна би нам так долучитися до її персоналу та під її покришкою мандрувати до Галичини?

Я не вагався. Дочиста осточортіло вже сидіти в городі та у кімнатах. Я зважився. Бо й чого мені ждати у Києві?

Розпращавшися сердешно з чехом, почимчикували ми з Купчинським у дільницю, де комісія вантажила своє майно на вози. Тут коло кількох возів було 25 осіб старшин і три жінки. Ми вирушили.

По довгій блуканині вулицями Києва виїхали поза передмістя. Що тут діялося! Ми вгрязли дослівно в кашу, зложену з польської піхоти, кавалерії, артилерії, таборів, технічних відділів… Годі описати безладдя, що царіло цілими кільометрами вздовж шоси. Такої паніки та замішання від початку війни мені не доводилося бачити. Старшини то сюди, то туди крутилися на конях і сочистою лайкою намагалися внести в замішання якийсь порядок. Але були безпорадні. Впрочім, як можна було тут що-небудь вдіяти, коли щокілька кроків з возів поробилися гаті, яких ні об'їхати, ні пробитися крізь них було годі.

Оттак простояли ми з нашими возами посеред цього безцільно-суєтливого й гамірного муравлища цілий день. Під вечір добилися до якоїсь віллі, де за ліпших часів було літнище. В ньому ми й заночували.

Другого дня світанком виїхали на трохи прочищений шлях. По деякому часі їзди дійшов до нас відгомін крісової стрілянини. Тому скрутили вбік на першу зустрічну пільну доріжку.

І так зі села до села, звертаючи раз уліво, раз управо, виминаючи непевні місцевости, де надіялися наскочити на якихось партизан, повстанців чи просто бандитів, ми брили лісами, полями, крок за кроком у сторону Галичини.

Добрили так до Коростеня, до залізничого двірця. Командантом стації був якийсь польський поручник, з яким котромусь з наших удалося «добалакатися». Вислідом цієї розмови був дозвіл займити аж два вантажні вагони, де ми могли примістити себе й усе своє майно. Відсіль мали нас долучити до валки та затягнути аж до Кам'янця-Подільського.

Ми розставили швидко декілька грубих дощок, вивели по них до вагонів коней, далі, підпираючи плечима, висадили туди ще й вози та, змахнувши з чола піт, посідали, дожидаючи паротягу.

І знову пішло кілька наших до всевладного поручника і переконали його в тому, що без паротягу таки трудно доїхати до Кам'янця. За кільканацять хвилин нас долучено до валки, що саме заїхала на двірець.

У Кам'янці ми вивантажилися. І знову потягли давнім ладом до Збруча, крок за кроком — нетерпляче виглядаючи синьої ленти пам'ятної річки.

Не дивота, що коли наші кроки задудніли на мості через Збруч, ми стишили наші голоси до шепоту, начеб входили у святиню. Нас огорнули молитовні настрої. На другому березі всі ми як один мовчки поскидали шапки. Хотілося змовити якусь забуту, ще в дитинстві мовлену молитву перед рівнинним галицьким обрієм, що майорів у замазаній імлою далечі.

Призабулися на хвилину всі перебуті терпіння, трагічний фінал наших визвольних змагань, безнадійне завтра. Душею сколихнула глубока, тиха радість. В очах станули сльози.

І стояли ми так мовчки довго-довго, аж поки хтось не кликнув на коней: «Вйо, гніді». Рушили вози. Надягнувши шапки, ми пішли дальше.

Певна річ, що нині соромлюся того тодішнього зворушення. Це ж доказ на те, як глубоко в душу сягнули наслідки вікової неволі. Але чи ми тому винуваті?

У Могильниці ми зустріли більший озброєний відділ утікачів, на який склалося трохи виздоровців і недобитків решток УГА. Відділ під проводом ген. Кравса простував до Чесько-Словацької Республіки. До них долучилася частина нашого гурту, а нас чотирьох брати Купчинські, син і я, з одним возом звернули убік.

Бо в кутку душі я все ж леліяв несміливу, нічим не обосновану надію, що доля чей же не буде така жорстока для нації, що стільки жертв поклала на жертовнику волі, що чей же станеться якесь чудо…

Мандруючи ночами пільними шляхами, щоби не попасти в руки польської власти, ми добилися до Ходорова.

Але не довелося побувати ні дома, ні добристи до Карпат.

У Васючині, дякуючи якомусь гуцулові, що злакомився на наші коні та упряж, нас застукала станиця поліції з Кнігинич. Мій син згодом викрутився з халепи та поїхав уже зі Львова домів, а передо мною й моїми сопутниками отворила понурі ворота Тухоля. Не одним призначіння писало на цих воротах: «Lasciate ogni speranza…»

Оттак, знай, один за другим перекидаються листки нашої історії. Аж до Нової Глави.

Пісні Січових Стрільців

ОЙ У ЛУЗІ ЧЕРВОНА КАЛИНА

Ой у лузі червона калина похилилася,

Чогось наша славна Україна зажурилася.

А ми тую червону калину підіймемо,

А ми нашу славну Україну, гей, гей, розвеселимо!

Машерують наші добровольці у кривавий тан,

Визволяти наших українців з московських кайдан.

А ми наших братів-українців визволимо,

А ми нашу славну Україну, гей, гей, розвеселимо!

Гей, у полі ярої пшенички золотистий лан,

Розпочали стрільці українські з москалями тан!

А ми тую ярую пшеничку ізберемо,

А ми нашу славну Україну, гей, гей, розвеселимо!

Як повіє буйнесенький вітер з широких степів,

То прославить по всій Україні Січових стрільців,

А ми тую стрілецькую славу збережемо,

А ми нашу славну Україну, гей, гей, розвеселимо!

Слова С. Чарнецького

ЖУРАВЛІ

Видиш, брате мій,

товаришу мій:

відлітають сірим шнурком

журавлі в вирій.

Кличуть: кру, кру, кру,

в чужині умру,

заки море перелечу,

крилонька зітру.

Кру, кру, кру, кру…

Мерехтить в очах

безконечний шлях,

гине, гине, в сірій мраці

слід по журавлях…

Кличуть: кру, кру, кру,

в чужині умру,

заки море перелечу

крилонька зітру.

Кру, кру, кру, кру…

Слова Б. Лепкого

Мелодія Л. Лепкого

ПОВІЯВ ВІТЕР СТЕПОВИЙ

Повіяв вітер степовий,

Трава ся похилила,

Впав в бою стрілець січовий,

Дівчина затужила.

А був то хлопець молодий,

Йому пора кохати.

Він впав, як той сухий листок,

Повік буде лежати.

Летить ворон з чужих сторон

Та й жалібненько кряче:

«Вставай, козаче молодий,

Твоя дівчина плаче!»

Заплаче матінка стара,

Заплаче чорнобрива,

Бо не одного козака

Сира земля накрила.

Примітки

1

Сам Шаманек звичайно тільки порозумівався телефонічно з начальником оперативного відділу Нач. Команди от. Льобковідом, і той після таких розмов, ініціятива яких виходила завжди від Шаманека, тільки post factum легалізував прикази II Корпусу підписом ген. Грекова.

Content

Генерал Мирон Тарнавський
"Спогади"

Буйні літа

На службу Марсові

Історія буднів

Скаламучена ідилля

Симфонії гураганного вогню

Історії сумні й веселі

Стріча з У. С. С

Кінець «тюрми народів»

Тризуб чи двоголовий орел?

Назустріч листопадовим дням

Домбє

За Україну, за її волю…

І що далі? І що далі?!

У ваші руки, генерале, передаю УГА

За серце України

Кошмарі

Під знаком п'ятикутної зірки

Аж до нової глави…

Пісні Січових Стрільців

Примітки