Байла Ян

Таємниця астероїдів

Ян Байла

"Таємниця астероїдів"

I

ЗАГАДКА БААЛБЕЦЬКОЇ ТЕРАСИ

В кінці коридора почувся рівномірний стукіт підборів, неквапливий, впевнений, пружний. Біля кімнати під номером 7 кроки завмерли, і тієї ж миті у двері постукали.

— Заходьте, прошу! — долинув із-за дверей приглушений голос.

Наташа, асистентка молодого біолога Олега Балашова, прослизнула до просторої лабораторії, вимахуючи кольоровою листівкою. Але враз безпорадно опустила руки…

Олег зосереджено схилився над великою скляною колбою, до якої з маленьких мисочок падали золотаві зернятка ячменю, і не звернув на дівчину уваги.

Та й не дивно.

Адже молодий біолог був у полоні першого успіху, якого він досяг радіоактивним опромінюванням селекційного посівного зерна.

Три дні тому Балашов засипав десять кілограмів ячменю найкращого сорту в опромінювальну камеру. Дев’яносто шість годин нейтрони діяли на структуру клітин селекційного зерна, щоб його можна було сіяти на нордвіцьких полях.

Це були останні лабораторні досліди, що їх Олег провадив перед від’їздом за Північне полярне коло, до Нордвіку, де жив його батько, відомий океанограф академік Аркадій Олександрович Балашов.

Олег дбайливо підібрав кілька зерняток, що впали на гладеньку поверхню лабораторного стола, і випростався. З почуттям задоволення зняв гумові рукавички і аж тоді помітив свою терплячу асистентку.

— Пробач, Наташо, — промовив він, винувато всміхаючись.

Струнка дівчина докірливо глянула на молодого вченого.

— Олегу, Олегу, невже ти й до Тані будеш такий неуважний? Ти ж не заслуговуєш, щоб тобі робили приємні сюрпризи, — промовила вона вдавано розчаровано й суворо.

Молодий біолог підійшов до дівчини, по-дружньому обійняв її за плечі і, наче пустотливе хлоп’я, почав перепрошувати:

— Наташенько, люба, ти ж мене знаєш! Поки не закінчу роботу, я нікого й нічого не бачу… Але годі таємниць! Що ти мені принесла?

Асистентка кілька разів змахнула барвистою листівкою. Балашов нетерпляче схопив дівчину за руку. Листівка впала на стіл, і Олег побачив на тлі бірюзового неба стрункі мінарети та бані мечетей.

— Хто ж це мені пише? З Дамаска?! — не стримав здивування біолог. — «Палкий привіт з тридцять четвертої паралелі. Результати досліджень здивують навіть найбільшого фантаста. Таємниця Мертвого моря напередодні відкриття. Таня». Читала, Наташо?

Дівчина кивнула й поспіхом додала:

— Таня два тижні тому писала мені, що їде з професором Агаровим у район Антільських островів.

— Що ж пони там роблять? — перебив її здивований Олег.

— Оце запитання! Досліджують незвичайні скляні утворення, що їх знаходять у Лівійській пустелі. Звуться ці утворення тектитами.

— Зажди, Танечко! Нікому нічого не сказала — і раптом опинилась у пустелі…— почав було Олег.

Але Наташа не дала йому закінчити.

— А ти не хвилюйся так, любий! Як мені відомо, за останні тижні ти їй теж не написав жодного рядка, — шпигнула вона Балашова.

— Справді. Що поробиш — оті радіоізотопи цілком заполонили мене. Я забув, що існує Ленінград, а в ньому— Таня. Мені треба виправлятися… — він не доказав, бо на письмовому столі голосно задзвонив телефон.

Асистентка швидко підскочила і взяла білу трубку.

— Лабораторія номер три… так, тут. Зрозуміло… зроблю, — закінчила вона коротеньку розмову й поклала трубку.

Балашов, який стежив за Наташею, відчув, що справа стосується його. Проте дівчина не поспішала пояснювати, вона ніби хотіла трохи помучити Олега за його неуважливість до подруги. Даремно намагався біолог прочитати на її обличчі, про що йдеться.

—Єгипетський сфінкс порівняно з тобою, Наташо, справжній базіка, — почав він з ущипливою посмішкою.

Асистентка трошки насупилась і суворо кинула:

— Хлопці, хлопці, завжди вам щастить!

Він не зрозумів. Та саме в цю хвилину Олегові здалося, що коридором хтось іде.

—Їй варто було б тебе покарати, а не… — Наташа не домовила, бо двері враз одчинились, і до лабораторії ввійшла кандидат геологічних наук Таня Лебедева.

— Таню! — здивовано вигукнув Олег і підбіг до дівчини.

З другого боку підійшла Наташа й сердито зауважила:

— Навіть не торкайся її, ти не заслужив! Я б до тебе приїхала! Попочекав би!

— Не будь така сувора, — попросила її засмагла Таня, — ходімо краще десь посидимо, звичайно, якщо ви вже закінчили роботу.

— Я заперечую! Коли б мені хтось не писав два тижні, о, хотіла б я це бачити, — не вгавала Наташа.

— Товаришу асистенте, ви помилились у лічбі. З Лебедевою ми квити. Та не кривися! Адже вона не повідомила мене, куди їде, не лишила адреси, отже, мої листи лежали б у Ленінграді! Тобі цього досить? Чи все-таки хочеш засудити невинного? — сміючись закінчив Олег суперечку. — Відверто кажучи, це незвичайний сюрприз, Таню. Адже дві хвилини тому ми читали твоє привітання з Дамаска… і ось наш шоколадний геолог тут. Напевно, ти знайшла там казковий килим-самоліт з «Тисяча та однієї ночі»….

Засмагла Таня на тлі білих стін лабораторії й справді була схожа на шоколадну фігурку.

— Годі! Скидайте халати, ходімо їсти морозиво. Після тропічної спеки мені страшенно хочеться морозива. Там і розмовлятимемо, — звеліла Лебедева.

Повторювати наказ не довелося. Біологи миттю скинули білі халати. Олег перевірив контрольний щит, доторкнувшись рукою до центрального контактора, — все гаразд… За кілька хвилин Олегова автомашина вже мчала гарною зеленою алеєю до набережної Москви-ріки.

Олег увімкнув приймач, і звідти полинули звуки танцювальної музики.

— Пропоную турецьку кондитерську, — мовила Таня.

— Чудово. Сприятлива обстановка для розповіді про

Близький Схід, — підтримав її Олег.

— Але ж я не сказала, що йтиметься про Схід, — додала загадково Таня.

— Ти приїхала з Дамаска, то, мабуть, не розповідатимеш про сузір’я Оріон, — спробувала пожартувати Наташа.

— Не про Оріон, звичайно, ні, але про дещо спільне з Всесвітом, — серйозно сказала молодий геолог.

Балашов притишив хід, шукаючи зручного місця для стоянки. Пильно стежачи за потоком автомобілів, він збочив з дороги й зупинився.

— Слухай, Танечко, при своїй фантазії я ще знайшов би якийсь зв’язок між шоколадом «Оріон» та сузір’ям Оріон, але що спільного між Дамаском і Всесвітом? Цього не можна збагнути.

Таня взяла Олега за руку, підвела до найближчого столика під величезною парасолькою, посадила в плетене крісло й пояснила:

— Любі мої, ви обоє неуважно прочитали моє привітання, йдеться не про Дамаск зокрема, а про тридцять четверту паралель,

— Це все одно нічого мені не говорить, — зізналася Наташа.

— Я не перевірятиму ті скромні знання з географії, які ще лишились у вашій пам’яті, заполоненій тепер виключно теорією регулювання розвитку рослин за допомогою радіоізотопів, але нагадаю, що на північ од Дамаска, поблизу тридцять четвертої паралелі, лежить так звана Баалбецька тераса.

Прихід офіціанта обірвав її розповідь.

— Три порції морозива із збитими вершками, — квапливо замовив Олег і підпер рукою підборіддя.

— Вчені вважають, що поміж дивовижними спорудами сивої давнини найзагадковіша будова — Баалбецька тераса в гірському ланцюгу Антільських островів. Професор Агаров запропонував мені поїхати у складі розвідувальної експедиції.

— А вирушили так поспішно, що ніколи було навіть послати телеграму, — додав, лукаво посміхаючись, Олег.

— Товаришу біолог, вам не завадило б тримати язика за зубами, — войовниче зауважила Наташа.

Офіціант знову на якусь мить обірвав їхню розмову. Таня з’їла вершки й трошки морозива, примружила від насолоди очі й повела далі:

— Багато геологів знаходили в Лівійській пустелі незвичайні органічні скляні речовини тектити, які не могли виникнути самі, бо, щоб вони утворилися, потрібна неймовірно висока температура. Те, що тут ідеться не про звичайну різновидність кремнію, довели наші й зарубіжні фізики-ядерники, які знайшли в тектитах радіоактивні ізотопи алюмінію та берилію.

Олег запалив сигарету, видихнув дим і нетерпляче мовив:

— Розповідай, Таню. Ми з Наташею щодня маємо справу з десятками радіоізотопів, але про таке ще не чули.

— З колекції тектитів, яку я привезла, дарую тобі один для аналізів, — усміхнулася Таня.

Олег вдячно погладив їй руку. Танина розповідь набувала якоїсь таємничості.

— Вчені вважають, що тектити виникли багато років тому під впливом високої температури й потужного радіоактивного випромінювання. Академік Агаров висловив думку, що колись нашу планету відвідали високорозвинені астронавти.

Наташа здивовано випросталась:

— Чого завгодно я чекала, але такого…

— Це лише початок, Наташко. Академік Агаров не юнак і, перш ніж висловити якусь думку, повинен мати докази… І ось вам перший. Все треба розглядати у взаємозв’язку. Я вже казала про Баалбецьку терасу. Так от, мені пощастило ходити по велетенських кам’яних плитах, з яких збудовано цю площадку. Ще ніхто не відшукав ключа до таємниці: коли, як і навіщо рука розумного створіння спорудила цей чудовий об’єкт.

Таня на мить замовкла. Олег замислено перемішував ложечкою вершки з морозивом, потім глянув на Таню й мовив:

— Академік Агаров вважає, що між виникненням тектитів і тією терасою є прямий зв’язок?

Таня кивнула:

— Так. Він доводить, що Лівійська пустеля з тектитами, які в ній трапляються, лежить відносно недалеко від Баалбецької тераси. Астронавти могли використовувати її як стартову площадку для ракет з ядерним паливом. Величезна температура ядерних вибухів з ракетних двигунів під час першого приземлення розтопила пісок пустелі, а страшенний тиск розкидав ці краплі у вигляді тектитів далеко навкруги.

Наташа доїла солодощі, відсунула вазочку й зробила логічний висновок:

— Отже, з цього можна судити, що невідомі астронавти спочатку приземлились у Лівійській пустелі, а згодом, знайшовши зручну височину, теперішню Баалбецьку терасу, перетворили її на ракетодром?

Лебедева уточнила:

— Можна це пояснювати і так, але можна й інакше. Астронавти могли спорудити терасу на згадку про свої відвідини чи для монтажу своїх кораблів, бо умови пустелі, де часто бувають вітри й урагани пилу, не дуже сприятливі для космодрому.

Олег замовив оранжаду й замріяно дивився на рідину, що осідала навколо тоненької соломинки. В думках він сягнув у минуле, і перед його очима постав караван велетенських ракет. Олегові здалося, ніби він бачить командира першої ракети, який пильно вдивляється в екран радіолокатора, шукаючи зручного місця для вимушеної посадки. Очевидно, якась аварія примусила космонавтів приземлитись у пісках Лівійської пустелі, адже інакше вони знайшли б зручніше місце.

Сопла двигунів вивергають величезні конуси ядерного палива. Зростає гуркіт. Велетенська срібляста ракета велично сідає між піщаними кучугурами.

Потужний повітряний вихор жене хмари пилу. Гігантські шасі-амортизатори ракети торкаються грунту… Ось уже лунає дзвінок сигналу.

Олег здригнувся. Він справді почув дзвін…

Це Наташа стукнула ложечкою об порожню вазочку, щоб вивести принишклого співбесідника із задуми.

— Повернися, любий, до двадцятого століття, — лагідно промовила Таня.

Молодий біолог щиро засміявся.

— Танечко! Це надзвичайно спокуслива гіпотеза, майже неймовірна, але водночас твереза, вірогідна. Тож розповідай далі!

Таня задумливо мішала соломинкою залишки оранжаду, немов шукала потрібні слова.

— Я завжди вважала тебе за найбільшого фантаста факультету, гадала, тебе ніщо не здивує, а тепер…

— …капітулюю, — пожартував Олег.

Те, що зараз я вам розповім, — іще неймовірніше.

Наташа неспокійно засовалася в кріслі.

— За мечеттю, яку ви бачили на листівці, є чудовий музей. У ньому ми з академіком Агаровим знайшли історичний скарб. Ви чули коли-небудь про «Рукописи Мертвого моря»?

Обоє заперечно похитали головами.

— В тому районі недавно знайшли цінні рукописи, де описано зникнення біблейських міст Содома і Гоморри, — останні слова Таня вимовила дуже повільно й значуще.

«Содом і Гоморра», — майнуло в Наташиній голові. Знайомі назви. Що ж то за міста? Вона вперто намагалася пригадати. Десь у закутках пам’яті почали вимальовуватися риси зморшкуватого обличчя Михайла Петровича, старого вчителя історії.

І от уже спогад яскравіший!

Але як воно було?

У Ветхому завіті збереглася легенда про якогось батька і дочок, котрі йдуть з міста напередодні його знищення.

З неба падає вогняний дощ…

— Наташко, — раптом гукнув Олег, — куди де ти дивишся?

Наташа отямилася.

— Дорогі друзі, Содом і Гоморра, здається, були десь біля Мертвого моря, і їх начебто знищив вогняний дощ. Чи не так?

Олег здивовано глянув на неї,

— Чи не думаєш ти, що між дими містами й астронавтами є якийсь зв’язок?

Таня перебила його.

— Любий Олегу, цього разу асистентка перемогла свого патрона. Наташа слушно зауважила. Академік Агаров справді висловив думку, що зникнення Содома й Гоморри, як і утворення Мертвого моря, можуть мати прямий зв’язок з прильотом на нашу планету невідомих космонавтів.

Молодий Балашов дивувався дедалі дужче.

— Слухайте, дівчата, я не хочу дискутувати з академіком Агаровим, але гіпотеза це гіпотеза, і довести її може лише переконливий факт, а його поки що немає.

Войовнича Наташа сердито глянула на свого молодого керівника й зацокотіла, наче кулемет.

— Хочеш доказів? А тектити, радіоактивні елементи, Баалбецька тераса… Адже все це не могло виникнути внаслідок діяльності мешканців Землі, бо радіоактивність людина відкрила тільки в цьому столітті…

Лебедева підтримала запальну подругу.

— Я певна, що невдовзі академік Агаров та його помічники підкріплять доказами ці дивні зв’язки, а щодо знищення Содома й Гоморри, то слід зважити на слова, зафіксовані в «Рукописах Мертвого моря». Люди змушені були залишити країну перед катастрофою, і залишити негайно; вони не могли озиратися, бо загинули б. Хіба ти не бачиш тут можливого зв’язку з ядерним вибухом? У нашому висвітленні це може звучати дослівно так: астронавти перед своїм відльотом хотіли з тих чи інших причин знищити великі запаси ядерного палива. Мешканців попередили, що вони повинні покинути район вибуху. Хто з мешканців затримувався чи озирався, той сліпнув і неодмінно гинув од величезного радіоактивного опромінювання.

В Олеговій голові роїлися найрізноманітніші думки. Навіщо було астронавтам нищити міста? Хіба це логічно? Ми чекаємо на нові дослідження. Але ж на які? Адже навіть невідомий історик, який зберіг легенду про знищення тих міст, змушений був користуватися усними джерелами. Все це ще не з’ясовані факти… Проте вимальовуються вони у надзвичайно цікавих зв’язках.

Він кивнув головою й признався:

— Танечко, я капітулюю, хоч тут іще й немає певних доказів. Усі припущення конструктивні.

Таня перебирала пальцями намисто, її очі сяяли від щастя. Дівчина допила свій оранжад.

— Академік Агаров організовує дослідження з участю істориків, археологів, геологів, фізиків та фахівців-атомників. Готує спеціальну експедицію в Сірійську область ОАР, щоб колективно вивчити там усі матеріали, які допомогли знайти на нашій планеті сліди можливого візиту посланців інших світів, — закінчила вона натхненно.

Балашов лукаво глянув на неї, трохи нахилив голову до правого плеча, ніби хотів вивчити Танині риси, й несміливо запитав:

— А ти теж повернешся на тридцять четверту паралель?

Наташа, відчуваючи, що розмова переходить до сфери інтимної, ледь усміхнулася, притулила до губів келих з залишком оранжаду й вирішила попрощатися.

Та наступної миті природна цікавість перемогла. Дівчина почала пити оранжад майже по краплині.

— Чоловіки звичайно не допитливі,— миролюбно мовила Таня.

Біолог героїчно витримав напад і жартівливо сказав:

— Товаришу кандидат, йдеться про чисто науковий інтерес… Це ж практичне підтвердження цікавих припущень, і тобі варто взяти в ньому участь.

— У Дамаску я ще сподівалась, але з Ленінграда надійшла телеграма. Мені доведеться змінити південь на північ. Інститут одержав рідкісні зразки гірських порід з околиць Нордвіка…

— Нордвіка?! — вигукнув з неприхованою радістю Олег.

Отак щастить лише чоловікам, — трохи заздро промовила Наташа.

Лебедева здивовано глянула на Олега, потім на подругу.

— Дорогі мої, я вас не розумію.

— Наташко, мовчи, хай і наш геолог матиме сюрприз, — попросив Олег, що аж сяяв з радощів.

Таня глянула на годинник і швидко підвелася.

— Ви обоє запевняєте, що ви мої добрі друзі. А насправді знаєте, хто ви? Звичайнісінькі вертуни! Правда, біологи. Хіба так годиться? Я вам розповідаю все, а ви он як! Коли б я не поспішала на поїзд, то витягла б з вас цю таємницю, — сердито вичитувала вона, виймаючи із сумочки гребінець.

— Якщо дозволиш, я одвезу тебе на вокзал, — запропонував Олег і кивнув офіціантові.

Наташа теж підвелася, глянула в дзеркальце й щось шепнула подрузі. Олег стежив за ними краєчком ока. Йому здалося, ніби в Таниних очах на мить спалахнула радість, але нараз зникла. Подруги потисли одна одній руки й поцілувалися. Нарешті Наташа за звичкою помахала Олегові двома пальцями й красномовно попрощалася:

— До завтра. Мені в інший бік.

Олег, задоволений, що вони лишилися вдвох, лагідно гукнув асистентці:

— До побачення, завтра о дев’ятій.

Потім узяв Таню під руку й повів до автомобіля. Відчинив дверцята, ввімкнув мотор і чекав наказу.

Таня глянула на ведмежатко, що сиділо на щитку над радіоприймачем. Ніжно попестила його і запитально глянула на Олега.

— Коли ти вирушаєш до Нордвіка? — спитав біолог.

— Завтра о третій з Внуковського. Квиток уже є,— відповіла Таня репортерським тоном.

Олег увімкнув швидкість і помалу влився в нескінченний потік автомашин. Він уважно стежив за дорогою, час од часу непомітно позираючи на супутницю. Але на її обличчі навіть найдосвідченіший психолог не прочитав би жодної думки.

— Ти гніваєшся, Танечко?

— Ти нічого кращого не придумав? Я обмірковую, що треба взяти з собою на Північ, — мовила Лебедева. Олег зрозумів, що не варто розвивати цю тему, бо інакше він викриє себе.

Червоні вогники світлофорів чергувалися з зеленими. Олег не поспішав. Йому було хороше з подругою. Юнак тішився з того, що чекає на них завтра.

Олег сьогодні ж складе речі, зустріне Таню, яка приїде дванадцятигодинним швидким з Ленінграда, а тоді…

Оце буде сюрприз!

Настрій у Олега був чудовий. Він несвідомо почав насвистувати улюблену пісеньку. Після першого рефрену загальмував.

Приїхали.

— У тебе вже є квиток? Так? То я зайду до камери по багаж, — запропонував він галантно.

Таня віддала йому квитанцію камери схову й сказала: Я почекаю на тебе біля виходу на перон.

Незабаром Балашов повернувся з двома маленькими чемоданчиками. До відходу швидкого поїзда лишалося кілька хвилин. Олег розшукав Танине купе, поклав чемоданчики до сітки й глянув на годинника.

— Ще є час. Завтра я зустріну тебе.

— Сподіваюся, завтра ти будеш не такий, як сьогодні, інтриган нещасний, — дівчина подала йому руку й на прощання скуйовдила Олегові чуприну.

— Ти не пошкодуєш… чекай сюрпризу. Знаєш, приємний сюрприз — люба річ. Я хочу, принаймні, відплатити тобі за сьогоднішнє дивовижне прибуття зі Сходу. Щасливої, Танечко…

Пролунав свисток.

Олег вийшов на перон, підбіг до Таниного вікна. Паровоз зашипів, поїзд тихо рушив. Таня вихилилася з вікна, ще раз потисла Олегові руку й потім довго махала, віддаляючись під монотонний гуркіт коліс…

Великий вокзальний годинник показував без хвилини одинадцяту. Вдалині залунав гудок електровоза, і голоси зустрічаючих злилися з гуркотом швидкого поїзда, що підходив до вокзалу. Над головами пасажирів з’явився червоний букет і ніби поплив на хвилях бурхливої річки. Юнак обережно ніс квіти.

З вікна другого вагона визирнула засмагла чорнява дівчина. Таня Лебедева уважно вдивлялася в обличчя людей на пероні, але розпізнати кого-небудь було важко.

Нараз вона вгледіла червоний букет.

«Це Олег», — подумала дівчина, сповнена радісного чекання.

Вона не помилилася.

Хлопець теж побачив її. Привітно замахав квітами й почав проштовхуватися ближче до колії. Гальма заскрипіли, поїзд зупинився, і от Таня вже на пероні.

Олег підхопив чемодани й попрямував до виходу, прокладаючи подрузі дорогу.

Зупинилися аж перед вокзалом. Олег поставив чемодани на мармурову підлогу, сунув руку до внутрішньої кишені й подав Тані конверт.

— Око за око, зуб за зуб, — промовив він з удаваною серйозністю.

Таня передала йому букет, розірвала конверт і побачила… квиток на літак до Нордвіка.

— Любий мій, ти що? Адже у мене вже є квиток.

— А це ще один, — сказав Олег іще серйозніше.

— Але що я робитиму з двома? — Таня, не розуміючи, глянула на юнака.

Та Олег не втримався й зайшовся таким щасливим сміхом, що на нього почали озиратися перехожі.

— Це мій… ми летимо разом.

Таня не приховувала свого щастя. Вона вже давно кохала Олега, але весь час випробовувала своє почуття— чи справжнє воно?

Дівчина ніколи б не подумала, що звичайний квиток на літак зробить її такою щасливою. Таня вдячно глянула сяючими очима на Олега й тихо промовила:

— Дякую тобі, Олегу. Сюрприз чудовий. Ти мав рацію. Приємний сюрприз — справді люба річ.

Балашов також був вражений. Він не сподівався, що така, здавалося б, маленька, непримітна пригода викличе землетрус почуттів. Олег відчув, що значить кохати. Збагнув усю різницю між дружбою й коханням.

Юнак вдячно потиснув дівчині руку, взяв обидва квитки, віддав Тані букет і замислено додав:

— Ці квитки ми збережемо як згадку про найкращі хвилини. Поглянь навкруги. Зараз не. травень, замість тихого шелесту дерев навколо нас дзюркотить водоспад людських голосів, вітерець не приносить пахощів бузку, а кидає в обличчя вокзальний дим і сморід бензину. Все навколо таке буденне й звичайне… а у нас… у нас стільки поезії…

— Дорогий Олегу, кожне глибоке почуття, коли воно від щирого серця, — поезія, мелодія, що віщує спокій і щастя, — відповіла дівчина.

Як же все це просто й водночас напрочуд гарно… Вокзал, людська ріка, гомін, свистки, чемодани, букет… Таня… освідчення. Поезія реального життя.

— Ходімо, люба. Мій багаж в машині. Поїдемо прямо на аеродром. Пообідаємо в літаку.

Таксі чекало на них.

Олег віддав шоферові чемодани й відчинив перед Танею дверцята. Дівчина нахилилася над букетом, вдихаючи пахощі, які так гармоніювали з найщасливішою хвилиною в її житті.

Шофер тактовно зазирнув у дзеркальце над вітровим склом. Сивина свідчила, що він пережив уже багато бурхливих і спокійних весен. У своїй автомашині він спостерігав уривки з тисяч життів. Але щастя, яке він побачив на обличчях оцих пасажирів, було незвичайне.

Тихе, мрійливе щастя…

Так, тихе, і саме тому незвичайне й виняткове.

Таня схилила чорняву кучеряву голову Олегові на плече. Обом уявлялося прекрасне, яскраве життя.

Літній шофер пригладив вказівним пальцем сиві вуса, насунув на лоба кашкет і вже навіть поглядом не порушував мрійливу симфонію почуттів.

Машина зупинилася біля Внуковського аеродрому. Олег ніжно погладив дівчину по голові й прошепотів:

— Танечко, приїхали.

Вона стрепенулась, рум’янець залляв її засмаглі щоки й надав їм кольору бронзи.

— Шкода. Це була найчудовіша поїздка…

У величезній чекальні було море людей. Олег здав багаж. Потім купив собі кілька газет і ілюстрований журнал для Тані.

Чекали недовго.

Стюардеса відчинила двері й почала викликати пасажирів, які поступово переходили на бетоновану площадку, Люди по одному здіймалися сходами до літака. Невдовзі двері зачинились, на табло спалахнули літери «Не палити. Припнутися ременями», і ось уже загули потужні мотори.

Райдужні лопаті пропелера запрацювали на повний хід, сріблястий корпус залізного птаха задрижав, і «Стріла Півночі» рушила до стартової доріжки.

Незабаром величний лайнер ковзнув у повітряний океан і почав швидко набирати висоту. Земля губилась у густій імлі, круглі ілюмінатори зросило молочними краплинами хмар. Потім засяяло сонце, під літаком розстелилося неосяжне ватяне покривало.

Небесна баня світила бірюзою. Всюди панував спокій і мир. Олег вийняв з кишені журнали й поклав їх на столик перед Танею.

— Страшно, — раптом вихопилось із тремтливих вуст молодого геолога.

— Що сталося? — занепокоєно спитав Олег.

— Поглянь на заголовок!

— «Атомний гриб над Сахарою»!

Олег схопив газету, розгорнув її й напівголосно прочитав:

— «У суботу о сьомій нуль-нуль за середньоєвропейським часом здійснено, всупереч наполегливим протестам прогресивного людства всього світу, вибух атомної бомби в Сахарі на південний захід од Регана. Вибухова речовина — плутоній. За неофіційними даними, бомба така ж завбільшки, як і перша, котру скинули на Хіросіму.

Відомі ліванські громадські діячі вимагають од свого уряду негайно розірвати дипломатичні зв’язки, всі угоди та контракти з Францією, а також вислати всіх французів з Лівану».

Таня нетерпляче взяла газету й читала далі;

— «Нечувана провокація проти миру. Радіоактивна хмара суне у напрямку Єгипту та Індії. На знак протесту проти атомного вибуху марокканського повноважного посла відкликано з Парижа. Спалах обурення росте в арабських країнах та Африці. Хвиля протесту здіймається проти порушників миру.

Ім’ям усіх миролюбних народів запитуємо: хто стоїть за нечуваною провокацією проти людства, хто каламутить воду мирного співіснування народів?

Кілька родин крупного капіталу.

Поміж західнонімецьким хімічним концерном Дегуса та фірмою «Сан-Гобіан» у Парижі укладено угоду про спільне виробництво літію-6, який є важливою сировиною для певного типу водневої бомби. Для використання таємного патенту концерн Дегуса та підприємство «Ательє Парсьйо» створили акціонерне товариство «Євротоп», До тісного співробітництва з атомним центром «Секлей» залучено і концерн АЄГ…»

Таня, не дочитавши, вражено похитала головою.

І знову поблизу Лівійської пустелі. Коли ж, нарешті, вони припинять ці безглузді операції для підтримки власного престижу?.. Адже… адже це нехтування всіма людськими правами.

Олег намагався заспокоїти глибоко схвильовану подругу.

— Так, Танечко, ти маєш рацію. Ганський міністр влучно підмітив: «Почався занепад великої держави, і цей занепад буде тривалий».

Таня безтямно хитала головою.

— Доки ще атомна смерть витатиме над головами мільйонів людей? Невже сотні тисяч нещасних жертв Хіросіми та Нагасакі — недостатнє звинувачення проти кількох ворогів гуманізму? Ах, Олегу, Олегу, як гарно нам серед цього спокою і як жахливо почувають себе люди, до яких простягає немилосердні щупальця радіоактивна смерть…

Сяючу мозаїку, яку витворили недавні хвилини безхмарного щастя, підхопив вир жалю, струснув і розбив… Свідомість застогнала під раптовим ударом, і смертоносний гриб розірвав її рожеву перспективу…

Над хмарами панував мир, непорушний спокій…

Лише тоненький шар водяної пари, а під ним — планета, яку ятрять пазури капіталу.

II

БЛИСКОТЛИВЕ КЛАДОВИЩЕ

Рвучкий північний вітер шугав вулицями Нордвіка. Зима не хотіла так легко поступитися переможній весні. Сніговий смерч нагорнув на кожному незахищеному місці купи великих кристалів. Подекуди на рогах вулиць вітряний вир уже закінчив свій бешкетливий танок і наче рештками сили крутив у лінивій спіралі шурхотливі сніжинки.

Подерті клапті хмар перелякано тікали на південь. Заметіль ущухла так раптово, що, здавалося, тиша ніби придавила будівлі.

Олег неспокійно заворушився під вовняними ковдрами й розплющив очі.

Крізь візерунки на шибках райдужним віялом виблискувало північне сяйво.

Балашов пригладив неслухняне волосся й повернув голову…

— Батько ще працює,— промовив заспано, помітивши яскраву смугу світла в щілині під дверима.

Солодко позіхнув, потягнувся, аж хруснуло в суглобах, і відкинув ковдри. Надівши капці, човгаючи, попрямував до дверей. Поволі натис на клямку, прочинив двері й зацікавлено глянув у кімнату.

Аркадій Олександрович Балашов, задумано пахкав з маленької люльки. Синій дим повисав навколо зеленого абажура настільної лампи.

Олег спробував непомітно підкрастися до дивана.

— Доброго ранку, контролере! — раптом привітав сина Балашов-старший.

Батьку, батьку, знову переборщуєш!

— На це є свої підстави, — захищався академік, затуляючи годинника, якого син докірливо підніс йому до очей.

— Але й наука повинна' підкорятися найелементарнішій потребі людського організму, як не раз казав мені один поборник непорушного принципу, — вичитував Олег батькові.

— Молодий біолог має рацію. Але тепер піди й звари мені кави! Потім я розповім таке, що тебе напевне зацікавить, — промовив океанограф, не виймаючи з рота люльки.

Олег підняв угору руки, питально глянув на благородне батькове обличчя, неначе шкодував, що той знову його обеззброїв. Однак цікавість перемогла нарікання. Олег повернувся і пішов до кухні. Увімкнувши кофейник, він поставив на тацю дві чашки. Вода саме почала клекотати, коли юнак вийшов з ванної зачесаний і вдягнений.

— Поздоровляю! Ти сьогодні моторніший, ніж звичайно, — вдячно мовив Балашов-старший.

Олег не відповів.

Він сьорбнув з чашечки і глянув на батька, чекаючи його пояснення.

— Вчора я досліджував підводний рельєф на північ од острова Бегічева… і помітив дивну річ, — почав академік.

— Не випробовуй терпіння, — всміхнувся Олег.

— Я б сказав… кладовище тварин.

— Кладовище? В Північному Льодовитому океані? А яке воно?

— Схоже на конусовидну могилу з кругоподібною основою діаметром приблизно сто метрів. Велике нагромадження мертвих глибинних тварин, які перебувають у стані розкладу.

Аркадій- Олександрович вибив люльку до попільнички-мушлі й вів далі:

— Це винятковий випадок. Дуже рідко так багато морських тварин гине природною смертю разом і в одному місці.

— Може, це наслідки глибинного вибуху якихось речовин? — висловив припущення Олег.

— Ні, мій любий! — заперечив академік. — Я відкинув цю тезу з багатьох причин, а зокрема тому, що шар мертвих тварин помалу зростає. По краю смертоносної зони спостерігається розклад у останній стадії, напіврозклад і… я б сказав… ще зовсім свіжі трупи.

— Отже, все живе, що підпливає до кладовища, приречене на загибель? — спитав Олег.

— Так, — підтвердив батько, походжаючи між розстеленими на підлозі шкурами двох полярних ведмедів, Зупинився, заклав пальці за шкіряний жилет і пояснював далі: — Над цим дивним кладовищем нерухомо стоїть потужний шар води, насиченої продуктами гниття, але підводна течія безупинно окислює верхню частину його…

— Проте я гадаю, батьку, що нестача кисню не вбиває раптово, а застерігає кожну живу істоту й жене її від небезпечного середовища.

Балашов-старший кивнув і багатозначно підняв вказівний палець:

— Саме тому тут, напевне, діє якась інша, концентрована нищівна сила. Як ти думаєш, Олегу, що це може бути?

Олег манірно випростався й надав своєму юному обличчю професорської поважності.

— Товаришу академік, на мою думку, ми можемо говорити лише про дві причини. В морській глибині б’є джерело смертоносного хімічного розчину…

— Або?..

— …радіоактивне випромінювання… — сміливо спалахнули очі молодого вченого, і водночас Олег подумав, що уже втретє за два дні йдеться про смертоносний радіоактивний фактор.

— Так, мій любий… друга правдоподібніша, — підтвердив академік.

— За програмою я маю йти з тобою сьогодні на прогулянку по морському дну. От і перевіримо, — охоче запропонував Олег.

Правда, правда… сьогодні твій підводний день. Відпочинемо кілька годин і підемо… Візьми лічильник Гейгера.

Олег підійшов до вікна.

— Шкода! До обіду з дому не виберемося. Снігу знову насипало, — промовив трохи розчаровано Олег і вийшов з порожніми чашками до кухні.

Проте здалеку долинули звуки велетенських снігоочисників, які вгризалися в сніг, наметений нічною хурделицею. Олег притулив чоло до холодного скла, кілька разів дмухнув на замерзлу шибку й крізь відтале кружальце глянув на вулицю. Замріяно дивився, а думкою полинув десь далеко, до Тані. Він влаштував її вчора в готелі «Таймир»… а наступне побачення ще не скоро.

Завтра ввечері…

Лід знову затягнув кружальце на шибці.

Ах ти, стихіє, стихіє невгамовна, коли ж людина приборкає тебе! Оце ми були б уже на пристані, а так — ще кілька годин нудьги.

Олег вийняв з шафи миску з сухарями і попрямував до свого кабінету. Глянув на розгорнену «Астроботаніку», і поганий настрій розвіявся. Олег швидко сів і, немов шкодуючи про згаяний час, заходився вивчати спектрограми поверхні планети Марс.

Гризучи смачні сухарі, підкреслював цікаві фрази, обмірковував, знову гортав прочитані сторінки…

Та ось знову долинув гуркіт снігоочисника. Лише тоді хлопець поглянув на годинника.

— Нарешті ви прийшли, — промовив він дещо іронічно й попрямував до батькової лабораторії.

Олег узяв лічильники Гейгера і водонепроникні прилади для вимірювання інтенсивності радіоактивного випромінювання. Поклав усе це до шкіряного мішка й хотів піти збудити батька. Та академік уже підходив до лабораторії.

— Ти готовий?

— Не можу дочекатися, коли ми вирушимо до затоки. А бодай її, цю хурделицю! Небо вкрало в мене кілька годин підводної прогулянки! — розсердився Олег.

— Отож треба було стати метеорологом і воювати з повітряним океаном, одвічний бунтарю! — пожартував батько.

Олег безнадійно махнув рукою. Балашови наділи шуби й хутряні вушанки. Перед дверима їхнього будинку снігу намело на півметра. Батько й син повільно вийшли на вулицю і рушили до затоки.

Біля бетонованого молу тихо погойдувався дослідний криголам «Герой». Балашови мостиком зійшли на палубу. Там уже не було й сліду по сніговій бурі. Підігріта електрикою поверхня палуби розтопила сніжинки й випарувала вологу. Вчені зійшли в трюм. Академік Балашов постукав у двері капітанської каюти.

— Заходьте! — дочувся різкий голос Володимира Петровича Мухорського.

Балашови увійшли.

— Добридень, вітаю вас! — промовив, наче гучномовець, кремезний мореплавець. Він пригладив свою густу чорну бороду й весело глянув на Олега.

— Знову сердишся? Природа перекреслила твій графік? Ха-ха-ха! — визначив він Олегів настрій і подав руку академікові.

— Відмовляюсь од бою, Володимире Петровичу! Північна природа страшенно люта до молодого покоління біологів!

Балашов-старший і Мухорський засміялися, але за мить капітан споважнів,

— Піднімемо якір?

— Прошу, на повну швидкість до 115°16′ східної довготи і 76°27′ північної широти. Сподіваюся, що сьогодні ви підете з нами до батисфери, Володимире Петровичу. Хочу, щоб ви підтвердили мої спостереження, — попросив академік Балашов.

— Це для мене новина. Що ж вас так зацікавило?

— Кладовище, підводне кладовище, — промовив Балашов-старший і багатозначно подивився на капітана.

У Мухорського від подиву витяглось обличчя. Він сів у крісло й подзвонив. Увійшов старший помічник. Володимир Петрович щось сказав йому, потім узяв циркуль і наніс зазначені координати на карту, що лежала на столі. Академік Балашов кивнув Олегові, витяг з кишені люльку і вказав на зазначену точку.

— Ось у цьому місці — таємниця, — промовив він загадково.

— Я багато чув про таємничі кладовища слонів у Індії, але щоб на морському дні та ще й на глибині близько двохсот метрів було кладовище морських тварин… це, знаєте…

— Але це так, Володимире Петровичу! І щоб пересвідчитись особисто, я й запрошую вас до батисфери. Ви допоможете мені під час дальших досліджень, — перебив Мухорського академік.

— Кладовище… кладовище, неймовірно, — бурмотів капітан.

— Батько припускає, що на зазначеному місці є якесь джерело радіоактивного випромінювання і воно на певній відстані вбиває все живе, — зауважив Олег.

Академік замислено м’яв між пальцями запашний тютюн, набивав люльку. Потім зав’язав кисет з тюленячої шкіри й поклав його в кишеню. Капітан підніс Балашову запальничку. Той глибоко затягнувся, дмухнув на вогонь і, віддаючи запальничку капітанові, знову промовив:

— Ми беремо з собою лічильники Рейтера. Якщо виявимо радіоактивність, то доведеться провести грунтовне дослідження й виробити для Академії наук пропозиції відносно дальших робіт.

У капітанській каюті ледь чутно застугоніло. Криголам рушив.

— Отже, на дні є якесь обмежене джерело радіоактивного випромінювання? — спитав капітан, наливаючи червоне грузинське вино у фаянсові келихи.

— Так, Володимире Петровичу. Йдеться не про сягнисту смугу, а про кругоподібне утворення. Однак треба підготувати батисферу. Лічильники Гейгера помістимо у зовнішні механічні уловлювачі, бо в середині батисфери, за свинцевими заслінками, вони не діятимуть, — сказав академік Балашов.

Учені підвелись і пішли коридором, а потім залізними сходами спустилися до найнижчого приміщення трюму. Проминувши машинне відділення, капітан відчинив люк до вихідного відсіку, де на сталевих тросах, що амортизували коливання, висіла велетенська броньована куля діаметром приблизно п’ять метрів. Академік Балашов приставленою драбинкою піднявся до овальних дверей, які були відчинені навстіж і скидалися на замок гігантського банківського сейфа. Балашов зайшов усередину і ввімкнув на контрольному щиті механічні уловлювачі. Попереду батисфери помалу висунулися клішневидні щупальця.

Академік вийшов з підводної лабораторії й присунув драбинку до останнього суглоба щупальців.

Олег подав йому індикатори радіоактивності та лічильники Гейгера. Балашов одкрутив гвинта на механічній клішні і в цей отвір вставив насадку з індикатором та лічильником. Потім з’єднав проводи індикатора з клемами сигнальної апаратури. Перевіривши тиск, він перейшов до другого вловлювача.

Після закінчення роботи повернувся до підводної гондоли й надав механічним уловлювачам первісного положення.

Капітан та Олег поки що лише спостерігали. В отворі гондоли з’явилось академікове обличчя.

— Олегу, зайди до мене, а вас, Володимире Петровичу, я прошу збільшити запас кисню в чотири рази.

Мухорський кивнув…

Батисфера мала вісім ілюмінаторів. Обидва Балашови й капітан Мухорський сиділи перед головним ілюмінатором. Академік узяв телефонну трубку й дав розпорядження.

Вихідна камера, в якій висіла батисфера, почала заповнюватися голубуватою водою. Світло згасло. Балашов увімкнув лампочки на контрольному щиті й два зовнішні прожектори. У конусах світла роїлися міріади бульбашок водяного потоку, що ринув у камеру крізь бічні отвори криголама. Простір навколо батисфери невдовзі заповнився водою.

Старший помічник повернув рубильник люка на дні криголама. Олег крізь нижній ілюмінатор побачив, як під батисферою, наче пелюстки гігантської троянди, розкривалися лункові захвати. Наказ академіка Балашова — і батисфера почала помалу занурюватись у темну морську глибочінь. На палубі криголама розмотувалися сталеві троси та сполучний сигналізаційний кабель, разом з яким опускалася на дно водонепроникна електропроводка.

Мухорський голосно відраховував показники на вимірювачі глибини. Олег припав до спостережного скла.

В гострих конусах світла казковими барвами виблискували тисячі рибок і дрібних та великих тварин. Підводна гондола опускалась на дно, наче примарне страховисько з фосфоресціюючими очима. Світляні конуси, немов полум’я з ніздрів казкових драконів, розтинали одвічну пітьму.

Молодий біолог перейшов до бічного ілюмінатора, за яким теж миготіли, виблискуючи, пістряві дрібні мешканці моря. За ними ганялися глибинні хижаки. На межі світляних конусів вони роззявляли зубаті пащі, і безліч дрібненьких істот зникали у бездонних шлунках підводних піратів, ніби втягнені в трубу помпи.

Олег зосереджено спостерігав цей жорстокий бій за життя в неосяжній водяній стихії. Якщо він навіть тисячу разів спускатиметься на морське дно, то завжди знайде щось нове й цікаве.

Батисфера рухалася повільніше й за хвилину зупинилася.

— Двісті п’ять метрів, — доповів капітан Мухорський.

— Ми на місці, Володимире Петровичу. Ввімкніть прожектори на всю потужність, — промовив академік Балашов.

Сліпучі конуси просвердлили густу чорноту. Метрів за тридцять під батисферою прожектори освітили мільйони нерухомих тіл. Від погляду на таку безліч трупів тварин ставало моторошно.

— Кладовище… справжнє кладовище! Ви мали рацію, АркадІю Олександровичу, ви мали рацію. Я те зроду такого не бачив, — шепотів капітан.

— Визначимо точні розміри кладовища. Що зможемо, сфотографуємо. Олегу, візьмеш проби води, це твоя робота, — сказав Балашов синові.

Олег одірвався від ілюмінатора й приготував пробовідбирачі.

Океанограф підійшов до камери, навів об’єктив і наладнав пристрій для дистанційної експозиції. Потім повернувся до контрольного щита й телефонував старшому помічникові на криголам, щоб батисферу опустили ще на двадцять п’ять метрів.

Гондола опускалася майже до самого кладовища. Колір води в блискотливих тунелях прожекторів змінився на золотаво-медовий.

— Олегу, проби!

Молодий біолог був напоготові. Він швидко натис на ручку пристрою, що висував пробовідбирачі з герметичної камери. Дальшу роботу виконав автомат. За десять секунд пробовідбирачі уже були в батисфері. Броньований люк зачинився, і прилад з водою помандрував до бункера в перегородці батисфери.

Балашов-старший тим часом фотографував піраміду мертвих тіл.

— Ми в центрі кладовища. Перевіримо індикатори радіоактивності та лічильники Гейгера, — порушив тишу академік.

Він увімкнув сигналізаційні прилади. На контрольному щиті засвітилася червона лампочка, а від звукової апаратури долинуло застережливе гудіння незвичайної інтенсивності.

— Приголомшлива сила радіоактивного випромінювання… мені навіть здається, що ми сидимо всередині атомного реактора! — озвався здивований капітан Мухорський.

Академік Балашов щось зосереджено записував до свого робочого щоденника.

— Обійдемо кладовище навкруги й складемо діаграму інтенсивності,— звернувся він до капітана.

На криголамі старший помічник маневрував за наказами по телефону. Батисфера помалу здіймалася над кривою поверхнею кладовища. По краях інтенсивність радіоактивного випромінювання поступово спадала.

— Неодмінно треба дослідити глибші шари. Пропоную зруйнувати центр кладовища підводним скрепером, — звернувся Мухорський до Балашова, який закінчував схему кладовища, точками позначаючи на ньому місця радіоактивності.

— Дякую за пропозицію, Володимире Петровичу. Дайте, прошу, наказ.

Мухорський телефонував…

Одразу ж з корми криголама почав спускатися гігантський ківш. Він глибоко занурився у гниючі залишки підводної фауни. Криголам рушив. Ківш вирив глибоку канаву, поділивши купу мазеподібної маси навпіл. Стерновий спритно розвернув криголам, і ківш заглибився у драглисті осадки ще на два метри. При одному з порухів над центром кладовища Олег скрикнув і щільніше притулився до ілюмінатора в підлозі гондоли.

— Батьку, батьку, дивись! Я бачу сяючу шпару!

Академік Балашов і капітан Мухорський кинулися до ілюмінаторів..

Проте сяйво зникло…

— Вода біля ковша закаламутилася, — пояснив Олег.

Трохи зачекаймо, тоді повернемося до центра кладовища й спустимося ще нижче, — мовив академік.

Криголам дав задній хід, зупинився над центром розкопаної могили, і гондола почала поволі опускатися.

За мить крізь каламутний нижній шар води стало пробиватися фосфоресціююче сяйво. Балашов знову увімкнув індикатори. Дзижчання досягло найвищої інтенсивності, а стрілки на приладах показували центр максимального випромінювання.

— Володимире Петровичу, придивіться уважніше! Сяйво виходить з нерівної щілини, — поквапливо прошепотів Балашов.

— Батьку, це може бути радій, — : висловив Олег свою першу гіпотезу.

Академік вимкнув рефлектори і внутрішнє освітлення батисфери. Сяюча крива на морському дні вималювалася чіткіше.

— Володимире Петровичу, повертаймося! Чи можна для дослідження спустити двох водолазів у важкому спорядженні? — запитав Балашов у капітана, ніби не чуючи Олегового припущення.

— Працювати далі зможемо тільки завтра. Захисний одяг від радіоактивного випромінювання лишивсь у Нордвіку. Ми не сподівалися на таку знахідку, — пояснив капітан.

— Згода. Та й… крім того, ми тут уже майже сім годин. Як швидко летить час… — схаменувся Балашов.

За наказом капітана батисферу почали помалу піднімати. Напівкруглі заслінки на споді криголама відчинились і одразу ж зачинилися, тільки-но гондола торкнулася буферів камери в носовому відсіку. Потужні помпи відсмоктали воду, і в камеру одразу з шумом увірвалося повітря. Перед головним ілюмінатором підводної лабораторії засвітився зелений вогник.

Капітан Мухорський відгвинтив круглу кришку батисфери, відчинив броньовані двері й ступив на східці. Слідом за ним вийшли академік Балашов і Олег.

Усі троє попрямували до капітанської каюти. Мухорський звелів повертатися до Нордвіка. В каюті на них чекав накритий стіл. Олег узяв гарячий пиріжок і несподівано промовив:

— Може, це метеор, розжарена поверхня якого лопнула в крижаній воді Льодовитого океану… адже він падав би з страшенною швидкістю! А в його ядрі міг бути чистий радій або…

Академік і капітан підвели голови.

— Фантазія, чистісінька фантазія, синку, — поплескав Балашов Олега по плечу.

— Аркадію Олександровичу, — втрутився капітан, — мені здається, що наш біолог має рацію.

— Згоден, згоден. У нього надзвичайно багата уява, але…

— Мене цікавить, що тебе наштовхнуло на таку думку, — допитувався капітан.

— Багато ідей не дають мені спокою, хоч я й визнаю, що це не науковий метод. Радіоактивне випромінювання такої сили може давати лише величезна кількість чистого елемента. Це може бути й чистий радій, але в надзвичайно великій кількості, бо щілина, з якої лине сяйво, дуже довга. Стільки радію людство ще не видобуло за весь час після відкриття цього елемента.

Олег зітхнув, одкусив пиріжок, ковтнув трохи фруктового соку. Потім пристрасно повів далі.

— Але навіть припустимо, що таку кількість радію було видобуто! То хто наважився б кинути його у наші води? А якщо це чистий радіоактивний елемент і його сяйво флуоресціює в темних морських глибинах крізь криву щілину… то цей елемент міг попасти на землю тільки з міжпланетного простору. Приблизно два з половиною мільярди років нашу планету бомбардують мільйони тонн метеорів… можливо, один з них, який містив у собі радій, упав саме там, де тепер кладовище… його розжарена оболонка від швидкої зміни температури лопнула.

Олег закінчив пояснення, апетитно з’їв другий пиріжок і схилився над тарілкою, знову поринувши в задуму…

Мухорський куйовдив пальцями борідку і на знак згоди кивав головою. Балашов-старший смоктав люльку. Подумки він визнавав раціональність Олегової теорії, та чи можливо, щоб у природі, у всесвіті радіоактивний елемент у чистому вигляді траплявся в такій величезній кількості в одному місці, в одному камені…

Це повинно висвітлити, як слушно зазначив і Олег, докладне наукове дослідження.

Другого дня криголам вийшов у море рано-вранці. Олег куняв у кріслі в капітанській каюті. Раптом його розбудив сталевий дзенькіт. Юнак протер очі й вискочив з каюти.

З палуби «Героя» занурювались у спінені хвилі дві велетенські безформні постаті — водолази у важких броньованих скафандрах, пристосованих до великого тиску.

Над свинцевими шоломами, які захищають од радіоактивного випромінювання, попливли бульбашки, а за мить уже тільки тихий скрегіт сталевих тросів на блоках поліспаста та дзижчання барабанів свідчили про те, що хтось опускається в незвідані морські глибини.

Обидві постаті помалу наближалися до сяючої щілини. Сантиметр по сантиметру загрузали металеві підошви водолазів у драглисті рештки колись живої матерії.

Раптом вони наразились на щось тверде!..

— Сергію, — пролунав голос одного водолаза, — я стою на твердому грунті.

— Я теж, Петре! — відповів другий через короткохвильовий передавач.

Обидва трохи нахилились і поволі лягли на тверду поверхню приблизно в двох метрах од яскраво флуоресціюючої щілини.

За мить на обох шоломах спалахнули потужні рефлектори. Водолази неквапно почали обмацувати поверхню, на якій лежали, пильнуючи, щоб не каламутити воду.

— Петре, — озвався здивований Сергій, — мені здається, що ми лежимо на овальних люках.

— Справді! Приблизно за півметра від сяючої тріщини люки кінчаються. А з того боку? '

— Зажди, я трохи посунуся… правильно! — приголомшено ствердив Петро.

— Я доповім, — запропонував зраділий Сергій.

Дотиком підборіддя він увімкнув телефон.

— Товаришу капітан, ми лежимо на якомусь предметі з багатьма овальними люками, У центрі велика обкантовка діаметром близько метра. В нижній частині цієї обкантовки навскісна тріщина, з якої пробивається сяйво!

— Овальні люки? — почулося в навушниках шолома.

На якусь мить запала тиша. Мухорський радився з академіком Балашовим.

— Сергію! Чуєте мене? Визначте ширину отворів, обстежте краї.

— Виконаємо, товаришу капітан! — відповів Сергій.

— Я чув усе, Сергію. Посунемося по люках до зовнішнього краю. Тільки помалу, щоб не скаламутити воду, — порадив Петро.

Обидва водолази поповзли у протилежних напрямках.

— Петре, це дивовижно! Тут прямовисний виступ. Він дуже засипаний…

— Стривай, Сергію, я теж натрапив на якусь площадку. Ми можемо впуститися нижче… — урвав Петро й почав помалу сходити по виступу в глибину.

— Ручаюся на що хочеш, що це стабілізатор! Вип’ю цілу Хатангову затоку, коли це не залишки ракети! — загримів у шоломі Сергій,

Він миттю ввімкнув телефон.

— Володимире Петровичу, надзвичайне відкриття! Тіло, на якому ми лежимо, має овальну поверхню. Ми натрапили на стабілізатор, гадаємо, що тут уламки ракети!

Відповідь не забарилася. Капітан Мухорський відповів одразу:

— Піднімаємо вас на палубу. Лаштуємо зварювальний апарат. Ви забезпечите обкантовку захисними плитами проти випромінювання і виміряєте діаметр.

— Петре, визнач довжину стабілізатора і обійди весь корпус, — звернувся Сергій до товариша. — А я тим часом виміряю обкантовку над щілиною.

Обидва водолази діяли швидко.

— Я скінчив. А ти? — запитав за хвилину Петро.

— Подаю сигнал повернення!

На палубі «Героя» монотонно задзижчали лебідки. Безформні тіла виринули на поверхню.

На палубі водолазам допомогли вивільнитися з важких, незграбних скафандрів. Мухорський і Балашов сиділи в капітанській каюті, коли ввійшли водолази.

— Отже, Сергію, накресли обриси досліджуваного тіла! — звелів капітан.

Сергій узяв олівець і на картоні намалював коло з округлими отворами і великою обкантовкою посередині. Потім докреслив прямокутники стабілізаторів у горизонтальній проекції І визначив їхні приблизні розміри.

— Схоже на велетенський гвинтовий стержень до м’ясорубки, — пожартував Олег.

— Олегу, Олегу… розлетілася твоя метеоритна гіпотеза, — засміявся капітан.

— Ракета! Міжзоряний посланець! Та це ж чудово! Ще краще, ніж метеор! — вигукнув юнак і аж тепер згадав про Таню, професора Агарова та Баалбецьку терасу.

— Не квапся, хлопче, не квапся з висновками, — по-батьківськи стримав його академік.

— Товариш біолог, мабуть, має рацію, — мовив Петро й подав академікові Сергієве креслення.

— Справді, схоже на соплову систему з рулями керування, — погодився академік Балашов, обводячи чубуком деякі криві на схемі.

Капітан Мухорський мовчки смикав вуса. Потім на дів кашкета, почухав потилицю й звернувся до академіка:

— Аркадію Олександровичу, хлопці прикриють щілини, приварять необхідні захвати. Вони звільнять це тіло від намулу за допомогою підводних бурильних машин і прикріплять підйомні троси. Спробуємо витягти його на поверхню, а якщо баштові крани витримають, то й на палубу.

Балашов погодився, але зауважив:

— Все одно треба перевірити, чи цілком затримують радіоактивне випромінювання захисні плити.

— Тож, хлопці, відпочивайте і — до праці! — звернувся капітан до водолазів.

— Володимире Петровичу, дозвольте працювати без відпочинку. Ми почуваємо себе добре… а тут ідеться про такий надзвичайний випадок, що ми не можемо дочекатися, коли звільнимо ті уламки з полону, — : попросив Сергій.

— Дозвольте їм, — докинув і Олег, який тепер перетворився з наукового працівника на нетерплячого школяра. Біолог аж тремтів од нетерпіння. Нестримна фантазія викликала в його мозку десятки дивовижних ідей та здогадів.

— Ну, якщо ви так просите… — пролунало з-під могутніх вусів.

Олег радісно обійняв командира криголама. Та воно й зрозуміло. Ця знахідка може стати доказом візиту космонавтів і сполучною ланкою з дослідженнями професора Агарова!

Всі вийшли на палубу. На носовій частині криголама матроси відчинили люк трюму, і один з потужних баштових кранів спустив у отвір гаки-затискачі. На них було прикріплено кілька свинцевих та кадмієвих плит. Водолази наділи броньовані скафандри, до спин їм прикріпили підводні зварювальні апарати. Допоміжна лебідка перенесла водолазів на поверхню моря. Слідом за ними подорожував вантаж захисних плит.

Обидва водолази були майстрами своєї справи. Опинившись на невідомому тілі, вони зняли з підвісу першу плиту А спільними зусиллями, дуже повільно, закрили нею щілину, з якої пробивалося світло.

Відрізавши зайвин метал, що виступав над щілиною, розчистили місце зварювання й ретельно з’єднали плиту з металевим корпусом. Поступово приварили й решту захисних плит. Водолази побоювалися, що не пощастить як слід зварити захисну плиту з невідомим металом. Проте ці побоювання були даремні. Робота успішно посувалася вперед. Хлопці працювали з надзвичайним натхненням, хоча рухалися незграбно, бо заважав важкий підводний обладунок.

Сергій весь час підтримував телефонний зв’язок з палубою. Доповідав про початок і завершення операцій.

— Радіоактивні індикатори вже ледь-ледь світять, — пролунало в трубці Мухорського.

— Гаразд, хлопці, тільки обережно! Ви вже працюєте понад дві години! Відпочиньте! — запропонував капітан.

— Усе гаразд, Володимире Петровичу. Розчищаємо уламки. Відклади порівняно м’які. Роботи небагато, — заспокоїв його Сергій.

Петро вже трохи очистив ділянку біля металевої стіни. Підводний бур справді досконалий інструмент — він не тільки швидко дробив матеріал, але водночас малим трубопроводом всмоктував і відводив пісок за кілька метрів од водолаза. Отож навколо робочого місця здіймалася тільки ледь помітна каламуть.

Водолази спускалися дедалі глибше… Трохи розчистивши стіни, впевнилися, що знайшли велику ракету.

— Аркадію Олександровичу, Сергій з’ясував, що знайдене тіло повністю збереглося. Йдеться не про уламки, а про цілу ракету, — поквапливо переказав Мухорський несподіване повідомлення.

— Оце так сюрприз! Передчуваю, що знахідка матиме чимале значення, — обличчя Балашова проясніло.

У трубці знову почувся голос Сергія. Мухорський подав академікові знак зачекати.

— Товаришу капітан! Далі розчищати не будемо. Треба, щоб осіла каламуть. Тим часом приваримо захвати.

— Відпочиньте, Сергію. Ми спустимо глибше троси.

А через годину піднімемо, — закінчив капітан тоном, що не припускав заперечень.

Олег сперся на поруччя й пильнував, щоб не пропустити жодного слова з розмови між капітаном та батьком.

Що то буде за ракета? Що в ній знайдуть?

Це не наша ракета, інакше ми б знали про неї, до того ж вона ще й радіоактивна…

А розміри… сім метрів, а ще нема й половини!

Справжній космічний корабель!

Думка наздоганяла думку. Олег втупився в піняві хвилі, ніби ракета ось-ось мала виринути на поверхню.

Тихо гуркотіли барабани, з яких розмотувалися тягові троси, зникаючи в розбурханих морських хвилях.

— За годину ти вже задовольниш свою цікавість, — заспокоїв Олега Мухорський. — Сподіваємося, нам пощастить витягти цю штуковину, — додав він на всяк випадок.

— Знаєте, Володимире Петровичу, не цікавість робить мене таким нетерплячим. У мене виникає стільки задумів…

— То розкажи нам про них, — академік Балашов спробував трохи розвіяти синову напруженість.

— Я гадаю, що річ, яку незабаром звільнять од намулу, справді прилетіла до нас із космосу… — Олег на мить замовк.

— Нумо далі, далі! — підбадьорив його батько.

Юнак пригладив волосся й переконано вів далі.

— Наші ракети найпотужніші в світі… а… не застосовують ядерне паливо. Це перший аргумент, що земне походження виключено. Затоплений гігант завдовжки метрів двадцять, а це величезна вага. Запустити таке тіло в повітря й подолати тяжіння планети… Я певен — тіло з космосу!

— На користь твоєї думки промовляють ще й інші доводи. Кладовищу не кілька десятків років, ба навіть і не століть… ти будеш приголомшений, коли дізнаєшся про вік цих відкладів… а в той час на нашій планеті не могло бути й натяку на найелементарніший технічний прогрес, не кажучи вже про ракети, — підтримав Балашов сина.

— Ти теж припускаєш, що це може бути посланець космосу? — перепитав Олег,

— Вірогідно, тому я щойно підкреслив, що йдеться про знахідку надзвичайного значення. Нарешті, я недавно читав у бюлетені Академії наук про перші дослідження академіка Агарова в Лівійській пустелі,— додав батько, вкрай здивувавши Олега, який приховував цю новину до Тетяниного приїзду.

Олег полинув думками до турецької кондитерської в Москві. Таня страшенно зрадіє, коли він сьогодні ввечері розповість їй про те, що оголосив батько в Хатанговій затоці. Вона напевне зацікавиться й залишиться в НордвІку, щоб взяти участь у геологічних дослідженнях.

— Бачу, моя інформація тебе анітрохи не схвилювала, — здивувався Балашов-старший.

— Я довідався про це з перших уст. Товаришка по факультету Таня Лебедєва нещодавно повернулася з експедиції академіка Агарова. Я розповім вам про це докладно, — заквапився Олег, розвиваючи теорію діалектичних взаємозв’язків між Баалбецькою терасою, Мертвим морем і Хатанговою затокою.

Тим часом Сергій і Петро приварили необхідну кількість захватів і закріпили на них тягові троси.

— Готово, Володимире Петровичу, — видихнув спітнілий Сергій. — ; Можна починати!

— Відійдіть, хлопці, далі й доповідайте про кожен рух! — звелів капітан і наказав команді біля барабанів увімкнути намотувальну систему блоків.

Колеса тихесенько рушили, тонкий сталевий трос виток по витку почав намотуватися на великий барабан.

Раптом троси напружились, у поліспасті задзвеніло, мов нап’ята тятива. Мухорський враз припинив підйом.

— Сергію, ви чуєте? Як там?

— Усі троси натягнулися! Можете підіймати далі.

Капітан знову скомандував механікам. Перевантажені електромотори аж застогнали. Носова частина криголама сантиметр по сантиметру занурювалась у воду.

— Спиніть, Володимире Петровичу! — пролунало в трубці.— Захвати деформуються! Попустіть троси! Нам треба розпушити ще кілька метрів намулу.

Мухорський звелів спинити лебідки й надати тяговим тросам первісного положення. Носова частина «Героя» знову виринула по ватерлінію. Сергій і Петро спустилися на дно канави вздовж ракети. Увімкнули підводні бурильні машини. Бури нещадно дробили твердий ґрунт, У конусах світла, що лилося від рефлекторів, з'являлося дедалі більше темно-сірих грудок, Трубки відсмоктування вже не допомагали — вони сиділи дуже глибоко.

Морське дно не збиралося легко віддавати свого полоненого.

— Сергію! В мене є пропозиція! — раптом озвався Петро.

— Слухаю.

— Я перейду до тебе. Вдвох розчистимо намул на одній стороні, і «Герой» зможе тоді боковим ходом висмикнути ракету…

— Чудово, Петре! Це ідея! І як тобі таке не спало на думку раніше! — зрадів Сергій.

Петро обійшов корпус ракети й почав бурити назустріч Сергієві. Хмара звихреного мулу стала майже непроглядною. Водолазам доводилося працювати навпомацки.

— Мабуть, досить. Конус уже відчутно звужується. Я проситиму Володимира Петровича, щоб нас витягли і спробували вивільнити ракету лівим креном, — промовив Сергій і ввімкнув зв’язок.

Капітан Мухорський погодився. Водолази ковзнули вздовж ракети до кладовища. Віддаляючись, вони бачили, як тягові троси знову напнулися, потім помалу відхилились ліворуч… і раптом ракета трохи накренилася!

— Перемога! — закричав Сергій у трубку. — Починайте підйом!

Сигароподібне тіло помалу відірвалось од розкопаного кладовища.

Так, це була цілісінька, непошкоджена велетенська ракета.

Обабіч неї, ніби почесна варта, пливли нерозлучні друзі Сергій і Петро, герої сьогоднішнього дня.

Метрів за двадцять од поверхні рух припинився.

— Говорить Мухорський, — зашелестіло в Сергієвому шоломі.— Перевірте радіоактивність навколо ракети.

Сергій обстежив корпус од верхівки до захисних плит. Індикатор показував незначні сліди випромінювання тільки поблизу стабілізаторів. Капітан наказав підняти на поверню лише водолазів. Ракету поки що лишили під водою на буксирі криголама.

Радістю і захопленням сяяли обличчя Петра й Сергія, коли їх витягла з броньованих лаштунків. Олег не відставав од хлопців ані на крок і пішов за ними в їдальню.

Запитання сипалися градом…

Ще їдучи до Нордвіка, академік Балашов надіслав докладну радіограму в Академію наук.

Повідомлення, зрозуміло, надзвичайно схвилювало вчених. Президент Академії негайно призначив спеціальну комісію, яка одразу ж вилетіла на місце фантастичної знахідки.

І відтоді почали відбуватися надзвичайні події…

Московські вечірні газети опублікували хвилююче наукове повідомлення. Телетайпи міжнародних агентств преси безупинно вистукували сенсаційні дані про скарб, знайдений у глибинах Льодовитого океану.

Редактори всесвітньо відомих газет друкували карту Хатангової затоки, позначали курс криголама «Герой» і змагалися між собою в сенсаційних заголовках на перших сторінках.

Таким чином, за кілька годин нордвіцька знахідка стала темою одвічних і утопічних дискусій мільйонів людей на всій земній кулі.

У Нордвіку гарячково працювали.

Капітан Мухорський увечері знову наказав перевірити силу радіоактивного випромінювання навколо ракети. Цього разу ознак радіації не було.

— Піднімемо ракету на поверхню і відбуксируємо її до входу в портову верф. Покладемо на монтажний важкий причіп і втягнемо її до найбільшого залу. Згодні, Аркадію Олександровичу? — звернувся Мухорський до Балашова.

— Згоден, Володимире Петровичу, згоден. Видно, хлопці добре попрацювали. Захисні плити затримали нищівні промені, але діяти треба якомога обережніше, — попередив академік.

Загуркотіли електромотори. Всі, хто не був у цей час на вахті біля машин, напружено вдивлялися туди, де ось-ось мала виринути таємнича підводна ракета.

Історична мить настала!..

На глибині кількох метрів од поверхні з’явилася сіро-чорна тінь, схожа на кита. Ще метр, ще кілька сантиметрів… і неспокійна хвиля розбилась об піраміду захисних плит. Нарешті всі побачили велетенський гвинтовий стержень, систему дискових ракетних сопел і верхівки чотирьох стабілізаторів.

— Ура-а-а! — вигукнув Олег. Його крик розрядив напруження й сколихнув усю команду. Під громові оплески на поверхню висковзнула ціла ракета. Криголам трохи хитнувся.

Баштові крани випростали могутні стріли з вантажопідйомними площадками, приготувавшись підчепити гострокінцеву головну частину велетенської ракети, яка злегка погойдувалася на міцних тросах.

— Припиніть! Припиніть! Нам треба перетранспортувати ракету на верф, не пошкодивши відкладів, які є її літочисленням, — попросив академік Балашов. — Гляньте, Володимире Петровичу, на різноколірні контури окремих шарів відкладів. Ідеальна геологічна діаграма, накреслена природою.

Олег побіг у каюту по фотоапарат і, повернувшись, почав фотографувати ракету з усіх боків. Щоб зробити перші фотознімки батькової знахідки, він навіть виліз на середню щоглу криголама.

— Батьку, тепер уже очевидно, що ракета з іншого світу, — звернувся він до задуманого академіка.

— Все з’ясуємо… — відповів неуважно вчений.

— Комісія вже вилетіла, — задоволено повідомив Мухорський, якому саме передали відповідь на радіограму Балашова.

— Коли провадитимете дослідження далі? — запитав Олег.

Балашов-старший наче прокинувся від сну і, не зводячи погляду з ракети, спокійно мовив:

— Передусім скопіюємо сліди окремих відкладів, сфотографуємо й накреслимо складки розшарувань. Кожен шар обережно зішкрябаємо й піддамо аналізові. Колектив геологів по цих ознаках вирахує приблизно час, коли ракета потонула. Потім ретельно відполіруємо всю поверхню ракети, щоб знайти вхідні люки. Можливо, що її не пощастить відчинити зовні, тому доведеться обережно просвердлити місце гаданого вхідного отвору, виміряти внутрішній тиск, відчинити ракету… а десятки й сотні питань буде вирішено вже тоді, коли ми побачимо, що в ній усередині.

Мухорський похитав головою й звернувся до Олега.

— Навіть маючи неабияку фантазію, ще не можна уявити, що означає ця знахідка для нас і для всього людства.

Олег був надзвичайно задоволений — йому під час відпустки пощастило стати безпосереднім свідком перших кроків розкриття таємниці,

А як зрадіє Таня… адже це чудовий науковий матеріал. Хоч би швидше вже дістатися до Нордвіка.

Для академіка Балашова настали дні копіткої праці. Вчений усвідомлював, яка відповідальність лежить на ньому. Дорогоцінну знахідку треба передусім якнайобережніше перемістити до монтажного залу верфі.

«Герой» кинув якір, моряки прив’язали корабель до молу й спустили місток. Балашов поквапливо зійшов на берег і попрямував до директора верфі. Незабаром він повернувся у супроводі майстрів. Фахівці радились, обговорювали процес роботи. За хвилину головний майстер наказав спустити заглибний суднопідйомник, за допомогою якого звичайно транспортували невеликі кораблі з моря до монтажного залу.

Криголам відв'язали й повернули до заглибного підйомника.

— А тепер дуже, дуже обережно! — нагадав Балашов.

Мухорський заспокійливо кивнув головою. Він особисто керував роботою намотувальних барабанів.

Гігантське металеве тіло ракети поволі опускалося на воду. Рідке середовище амортизувало поштовхи при дотиках до підйомного механізму. Люди біля барабанів працювали так обережно, наче спускали на воду мильну бульку, яка може лопнути при найменшому коливанні.

Головка ракети плавно лягла на балки підйомника, і тіло міжзоряного корабля почало помалу нахилятися на правий бік. Незабаром з води вже виднілася лише третина стабілізатора. Напруження тросів спало.

Сергій стояв на колії підйомника. Головний майстер увімкнув мотори на найменші оберти. Космічний посланець навіки розлучався з середовищем, яке ховало його, мабуть, тисячоліття…

Тільки-но підйомник виринув з води, як Сергій спритно відчепив підйомні троси, ніби відкриваючи ракеті шлях до нового життя, де вона розповість свою історію.

Аркадій Олександрович і Олег не поспішаючи йшли за підйомною конструкцією, наче пильнували, щоб ракета знову не впала в морські хвилі.

III

ЗМОВА НА РАКЕТНІЙ БАЗІ

На ракетній базі компанії по дослідженню міжпланетного простору з гучною назвою «Interstellar Company» [1] прокидалося життя. Перші промені вранішнього сонця запалили сріблясті вогники в краплинах роси на сталевих конструкціях стартових платформ.

На широкій асфальтованій дорозі почувся гуркіт важких моторів.

Начальник охорони подивився на стінний годинник. Велика секундна стрілка рівномірно посувалася по чорних рисках циферблата.

Начальник випростався, глибоко зітхнув і з насолодою промовив свою щоденну улюблену фразу:

— А-а-ах! За годину в ліжко!

Гуркіт моторів посилився.

Начальник охорони схилився над апаратурою з двома рядами різноколірних важелів та кнопок і натис зелену ручку. На екрані апарата з’явилося енергійне обличчя диспетчера. Його губи майже непомітно ворухнулись, і з репродуктора пролунало:

— Слухаю.

— Побудка для блоку двадцять три. Кінець.

Начальник охорони вимкнув екран і підійшов до

умивальника. Освіжив вогкою губкою стомлене обличчя, зачесав волосся, поправив краватку й ремінь, шкіряну кобуру із пістолетом пересунув трохи назад, надів формений кашкет, ще раз глянув у дзеркало й бадьоро збіг сходами. Коли він увійшов до прохідної, сповненої синюватим димом од сигарет, його привітав черговий Франк Вільман,

— Пане начальник, доповідаю: все в порядку. Автоколона прибуде за три хвилини,

— Дякую, Відчиніть ворота, — наказав начальник охорони.

Енергійний молодик підійшов до стінної панелі. На- тис кілька кнопок. На овальному екрані з’явилася колона вантажних автомашин. За кожним автомобілем на гігантських причепах лежали срібні конусоподібні корпуси ракет нового типу.

Перша автомашина під’їжджала до червоної смуги перед входом. Вільман натис ще одну кнопку, і червоне світло, що досі мерехтіло над екраном, згасло, а поряд заблимала зелена лампочка. В той час могутні броньовані ворота почали розходитися. Шофер ліниво всміхнувся з екрана. Вказівним пальцем правої руки він торкнувся козирка кашкета, і з пухлих губ, між якими дивом трималася сигара, злетіло хрипке:

— Доброго ранку, цербере.

Вікна прохідної задзеленчали від могутнього гуркоту дизель-моторів. Усі автомашини слимачим темпом перетнули вхідну межу, і міцні ворота велично зачинилися за ними.

Вільман знову натис на якусь кнопку. З екрана в кімнату глянуло обличчя диспетчера:

— Слухаю.

— Караван СХ на об’єкті,— доповів Вільман.

— Гаразд, — почулося з репродуктора, і екран згас.

— Сподіваюся, що сьогодні, нарешті, пощастить, — промимрив Вільман.

— Хай вас це не турбує. Наш обов’язок — безпека об’єкта. Шеф дуже боляче сприймає навіть найменший натяк на невдачу. Коли хочете зберегти посаду, держіть язик за зубами, — гримнув на нього начальник.

— Та я ж так… тільки про себе… Вже пора, щоб сьогоднішня, сорокова ракета, нарешті, злетіла, а то вже подейкують, ніби вся наша служба нічого не варта, — пояснив Вільман свій сумнів.

— Дурниці! — вибухнув начальник. — Хіба ми можемо замінити три тисячі дослідників, у яких щось не клеїться?

Вільман запалив сигарету й серйозно додав:

Знаєте, пане начальник, це ж парадокс. Ми вже змарнували силу-силенну грошей. З тридцяти дев’яти ракет злетіли тільки три, та й ті навіть близько не до- сягли місця, куди їх посилали. Я перехопив повідомлення, що тут справа не в помилкових розрахунках та в конструкціях, а в тому, що ми погано виконуємо службу і хтось шкодить нам.

— Слабка втіха, Франку, дослідники не хочуть визнати, що вони видихлись… А взагалі плюйте на оті балачки. Через ворота об’єкта не проникне навіть бацила. Я йду спати. До побачення, — закінчив начальник, гордовито всміхнувшись,

У блоці двадцять три метушилися люди. Починався важкий день. О дев’ятій прийде сам генеральний директор компанії, щоб бути присутнім при останній спробі запуску ракети на Місяць. Цей запуск може здобути компанії пріоритет у дослідженні сателіта Землі, бо останній ступінь ракети після падіння на місяць, випустить самохідну наукову апаратуру, яка під час свого руху реєструватиме на користь «Interstellar Company» право власності на територію. Бетонована дорога, що вела від блока до стартових споруд, завжди така холодно-сіра, перетворилася на потік синіх, кремових та білих комбінезонів. Це бічними стежками техніки прямували до своїх приладів.

Близько дев’ятої години на ракетну базу в’їхало розкішне обтічної форми восьмициліндрове авто. Франк Вільман, упізнавши генерального директора компанії, скочив, наче пружина, і швидко увімкнув механізм циклопічних броньованих жалюзі.

Авто на мить зупинилося, шофер показав спеціальну перепустку, Вільман відкозиряв, і лімузин в’їхав у ракетне місто. Біля входу до центральної будівлі з авто вийшла кремезна людина в чорному. Ні на кого не глянувши, директор попрямував до ліфта. Кабіна приглушено загурчала й зупинилася на четвертому поверсі. Кілька кроків по гумовій підлозі, що поглинала звуки, — і Даніель Сандей опинивсь у своєму розкішному кабінеті. Недбало кинув піджак і капелюх на крісло, узяв із шафи келих, наповнив його до половини джином і сів до напівкруглого пульта з багатьма телеекранами.

Одним духом випив напій і натис долонею одразу сім важелів. На овальних екранах з’явилося сім облич.

Сандей зручно вмостився в кріслі й питально глянув в обличчя семи начальників, що дивились один люб'язніше від одного,

— Хлопці! — загриміло в репродукторах, — Запускайте!

Не чекаючи відповіді, директор вимкнув екрани й підійшов до напівкруглої скляної стіни, звідки видно було всі стартові платформи.

У сталевій башті вже стояла могутня триступінчата ракета, а біля неї саме спускалися в ліфті інженери, котрі щойно закінчили перевірку останнього ступеня. Вони швидко сіли в автомобіль, що стояв напоготові біля підніжжя стартової платформи, і виїхали з зони, де при зльоті їх могло дістати полум’я сопел.

Над ракетодромом завила попереджувальна сирена, її звук був такий неприємно пронизливий і жахаючий, що все живе навкруги намагалось якнайшвидше дістатися залізобетонних сховищ. Праворуч об’єктів височіла велетенська радарна антена. В окремих приміщеннях десятки очей прйкипіли до вимірювальних приладів. Головний інженер пильно стежив за стрілкою хронометра. За хвилину до дев’ятої увімкнув автомат. На стіні засвітилися різноманітні сигнали, і тихе дзижчання посилило загальне напруження.

Лише одна людина на всьому об’єкті не стежила за рухливими стрілками. Даніель Сандей, правда, дивився на ракету, але його думки витали далеко. Наче в серпанку він бачив перед собою гори акцій і контрактів, які принесуть компанії незмірний зиск від продажу ділянок і прав на геологічну розвідку поверхні Місяця.

Рожеву картину майбутнього затягла велетенська хмара диму, що шугнув із спідньої частини стартового стенда.

— Чи рушить?!

— Чи злетить?..

— А може, вибухне, як і попередні?

Ці запитання викликали побоювання.

Сандей почав нервувати.

Тремтячою рукою він вийняв з рота сигару. На лобі з’явилися краплинки поту. Директор на якусь мить зіщулився, але відразу ж самовпевнено випростався…

Срібний колос одірвався від землі. Гуркіт змінився на ураганне сичання, і ракета почала вертикально підніматися назустріч синьому небу, лишаючи за собою вогняний слід.

— Чудово, хлопці! — вигукнув Сандей і підійшов до столу. Наливши у келих джину, він глянув на годинник. За дві хвилини перший ступінь перестане працювати й відокремиться. Тоді вже перемога буде явною. Двигуни інших ступенів працюють на найновішому паливі, що є виробничою таємницею компанії. За підрахунками й випробуваннями вони доставлять у сферу тяжіння Місяця тисячокілограмову апаратуру. Двигуни останнього ступеня ракети мають зворотний хід і загальмують вільне падіння на Місяць.

Це буде історична перемога «Interstellar Company».

Подолати земне тяжіння двома ступенями… ще нікому не щастило.

Минуло дві хвилини, Сандей нервово увімкнув важелі телевізійного зв’язку. На екранах з’явилися зосереджені обличчя провідних техніків.

— Рапорт! — гримнув нетерпляче директор.

— Двигуни в порядку, — озвався перший.

— Радіосигнали без перешкод, — доповів другий.

— Ракета йде по визначеній траєкторії,— всміхнувся третій.

Сандей схопив келих. Його обдало жаром.

— Швидкість нижча на дві десятих процента. В межах припустимого. Все гаразд, — мовив четвертий.

— За десять секунд автомат увімкне двигуни другого ступеня, — нагадав начальник радіостанції,

— Тримайтеся, хлоп’ята! — підбадьорив їх директор, хоча й знав, що тепер уже рука жодного техніка не може вплинути на рух ракети. Все працює автоматично, без втручання людини.

Напруження зростало.

— Чотири, три, два, одна… нуль, — відраховували на радіостанції останні секунди роботи реактивного двигуна першого ступеня.

— Зелений сигнал! Ура! Автомат бездоганно відокремив зайвий баласт, — тріумфував начальник радіолокаційної станції.

Даніель Сандей випростався й підняв келих до вуст… раптом почувся приголомшливий рапорт:

— Другий… ступінь… вибухнув! Ракету знищено!

Директор упав у крісло наче підтятий, Він зблід, потім почервонів, на обличчі з’явилася страшна гримаса гніву. Люто підхопившись, Сандей щосили шпурнув келихом у екран і заревів громовим голосом:

— Макдональде, негайно до мене! — і рвучко вимкнув усі екрани.

Вигляд цієї кремезної людини, що безтямно походжала від столу до стіни й назад, був жахливий,

Даніель Сандей скидався на гігантську горилу, яка гасає в сталевій клітці.

Проте вибух люті тривав лише хвилину. Протилежні двері нечутно відчинились, і до кабінету ввійшов сивуватий чоловік. Він зупинився недалеко від столу. В його очах світилася самовпевненість і шляхетність.

— Ви кликали мене, пане генеральний… — не привітавшись, промовив учений спокійно.

— Сідайте, — запросив його директор. Він ще раз пройшовся кабінетом і, склавши руки на грудях, іронічно запитав: — Слухайте, Мак, ви гадаєте, що компанія утримуватиме вас довіку?! Не заперечуйте! Я ще не доказав! Три тисячі вчених уже два роки порпаються в лабораторіях… а… а наслідок — великий нуль!

Учений підвівся і з гідністю обірвав свого роботодавця:

— Пане генеральний, мене запросили ви. Я не пропонував своїх послуг компанії… і… крім того, ви нікого не утримуєте! Наслідки у нас чудові. Мої колеги за короткий час розв’язали такі проблеми, про які конкуренти фірми ще навіть не мають уявлення. Я не дозволю ображати себе й можу залишити роботу коли завгодно.

Директор схаменувся. Він узяв ученого за плечі й силоміць посадив у крісло.

— Мак, не дурійте, але ж визнайте, що ми в жахливому становищі. Треба знайти вихід. Остання наша надія — ракета М-40, і ось… знову катастрофа. Що ж ви пропонуєте?

— Треба ще раз проаналізувати новий склад палива другого ступеня. Ми поспішали, ба навіть гарячково поспішали; люди працювали вдень і вночі… а така поквапливість у науковій роботі не минає безкарно, — холодно відповів Макдональд,

Директор знову скипів.

— Дитячі балачки! Які темпи? Ви знаєте, що робиться на Сході? Скільки вам потрібно часу?

— Щонайменше півроку.

— Дурниці! Банк закриє нам рахунок. Я вже сьогодні тремчу перед завтрашніми повідомленнями з біржі. Ми втратили щонайменше сто мільйонів, — лютував Сандей.

На письмовому столі почулося неприємне гудіння.

— Що там?! — гаркнув директор до репродуктора.

— Екстрене повідомлення. Сенсаційна знахідка в Хатанговій затоці. Непошкоджена ракета неземного походження. Двигуни на ядерному паливі. Уряд посилає групу вчених на місце знахідки. Всі держави можуть послати своїх учених-експертів. Кінець.

Директор вимкнув апарат.

— Де це, Макдональде? — звернувся він до вченого.

— У Радянському Союзі.

— Сто чортів! Мають таку перевагу, то ще й скарб до їхніх рук попав, — вилаявся Сандей і зажурено сів у крісло.

—Їм він не потрібен. Сучасними типами ракет вони можуть охопити всю сонячну систему… але знахідка справді надзвичайна. Якщо я правильно зрозумів… двигун на ядерному паливі,— зауважив шеф дослідного центру.

Директор компанії раптом підхопився, ніби його вдарило електричним струмом, обличчя засяяло, він задоволено потер руки і по-дитячому заплескав у долоні: Порятунок… ми врятовані!

Не розумію вас, пане генеральний, — запитально глянув на нього Макдональд.

— Збирайтеся. За годину вилетите спеціальним літаком до Москви. Візьмете участь у науковому симпозіумі з приводу надзвичайної знахідки й дістанете потрібну інформацію про будову двигуна. Зрозуміло? — засяяв Сандей, охоплений надмірним оптимізмом.

— Ви гадаєте, пане генеральний, що це так просто? Природа не дала мені рентгенівських очей, щоб я розгледів кожну деталь двигуна крізь оболонку ракети. Не плекайте великих надій… але з наукової точки зору це буде надзвичайно цікаво й повчально. Я йду. Не чекайте, проте, ніяких чудес, — мовив на прощання старий учений.

Директор компанії знову був у своїй стихії. Він постояв, щось міркуючи, потім сказав:

— За п'ятдесят хвилин вам доставлять усі документи. З вами полетить новий секретар астронавтичної секції нашої компанії.

— Не знаю такого…

— Це байдуже. Його призначили тільки вчора. Познайомитеся з ним у літаку. Він організовуватиме в Москві ваш побут. Тепер — темпи, темпи! У вашому розпорядженні сорок хвилин, — Сандей поквапливо кивнув на прощання й підійшов до письмового стола.

Натиснув білу кнопку.

— Приготувати мій особистий літак до польоту в Москву! Старт о 10.00. Документи Макдональда та секретаря 77 доставити за десять хвилин до відльоту. Принесіть телевізійний комплект UKTV-3. Кінець.

Потім, відвівши на правому боці приладу важіль, наказав:

Передайте чергування і негайно йдіть до мене.

Глянув на годинника. Так воно й повинно бути. За шість хвилин усе вирішено. Таємниця реактивного двигуна на ядерному паливі повинна дістатися до рук «Interstellar Company». Компанія має багато запасів різних типів матеріалу розщеплення. Дослідникам потрібні лише основні принципи тяги… і тоді все піде само по собі.

А що коли повідомлення помилкове?

Сандей одразу відкинув цей сумнів. Що йде від Радянського Союзу, тому можна вірити.

Хтось постукав у двері.

— Ввійдіть! — нетерпляче гукнув Сандей.

До кабінету ввійшов Франк Вільман.

— Слухайте, Франку. Для вас є надзвичайне завдання, — почав директор.

— Досі я вас не підводив, — пихато відповів Вільман.

— Сідайте й слухайте. Рівно о десятій вилітаєте в Москву. Ви — секретар-організатор астронавтичної секції. Супроводжуватимете нашого вченого радника Макдональда. Ради знайшли в затоці… в затоці… в якійсь затоці непошкоджену ракету неземного походження. Ракета сама по собі нас не цікавить, а от її двигун… Йдеться про ядерну реактивну систему. Ви повинні зробити якнайбільше детальних знімків.

Даніель Сандей замовк і допитливо глянув на свого секретаря 77. Але прочитати на його обличчі нічого не зміг і дуже здивувався, почувши нерішучу відповідь:

— Пане генеральний… це диявольське завдання. Не знаю, чи можна сподіватися хоч найменшого успіху.

— Облиште цю балаканину, патякаєте, наче хлопчисько! — підвищив тон директор, але цієї миті до кабінету зайшов японець у білому халаті, його розкосі очі, неприродно змінені грубими лінзами окулярів, запопадливо всміхалися.

— Комплект UKTV-3. За вашим наказом, пане генеральний.

Японець кілька разів уклонився і поклав перед Сандеєм маленький чемоданчик.

— Скиньте піджак, Франку, — наказав директор.

Вільман спритно скинув піджак і взяв у японця картатого жилета. Застебнувшись на шість ґудзиків, він перевів здивований погляд з японця на директора.

— Поясніть принцип, — наказав Сандей.

Японець знову вклонився, підійшов до Вільмана й защебетав:

— У кожному гудзику вмонтовано мініатюрний фотоапарат з мікроплівкою. Досить непомітно повернути ґудзика праворуч на відстань, що дорівнює відстані між двома дірочками на ньому, як апарат почне фотографувати з трисекундними інтервалами. Плівки вистачає на двадцять кадрів. При зворотному обертанні апарат вимикається. Зрозуміло?

Вільман кивнув.

— На зворотній стороні жилета за кожним ґудзиком є маленька кнопочка. Треба тільки легесенько натиснути, і гудзик відчиниться. Апарат покладете до цього чемоданчика.

Вільман поставив чемоданчик на стіл і відкрив його. Всередині була нескладна апаратура з кількома бобінами.

— Звичайний магнітофон, — розчаровано мовив Вільман.

Директор гучно засміявся.

— Це ще не все, — сказав японець і натис крайню бобіну, Пружина підняла арматуру магнітофона, і Вільман побачив насподі чемоданчика мережу різноколірних Дротиків, мініатюрних лампочок і котушок.

— Сюди ви покладете фотоапарат і напнете кінчик плівки на котушки. Необхідні пінцети ось тут у затискачах. Потім закриєте віко чемоданчика — і все готово до передачі. В слушний момент ви перевернете чемоданчик. З чотирьох бляшаних ріжків звільните й витягнете вертикальні антени, — японець замовк, вказівним пальцем торкнувся опуклих бляшанок, трохи повернув їх — і з ріжків чемоданчика виросли чотири металеві стебельця антен,

Даніель Сандей переможно глянув на Франка й запитав професорським тоном.

— Розумієте, про що йдеться?

— Розумію. Телепередатчик. Автомат після того, як увімкнуто антени, рухає негатив, проявляє його, закріплює й перетворює на електромагнітні хвилі…

— Браво-о-о… тямущий секретарю! — увірвав директор свого агента й дав знак японцеві, щоб той ішов.

— Пане генеральний, але з такої відстані, мабуть, неможливо прийняти зображення аж у цьому місці,— усе ще вагався Вільман.

— Я про все пам’ятаю. Напередодні предачі ви надішлете мені телеграму невинного змісту. Сигнал — телеграма, а не її зміст. Рівно через двадцять чотири години після того, як її надішлете, почнете передавати. Над певними пунктами Тихого океану патрулюватимуть наші літаки з ретрансляційними станціями й підсилювачами. Ви задоволені? — спитав директор.

Франк Вільман кивнув. Генеральний директор «Interstellar Company» витяг з кишені чекову книжку, написав відповідну суму, підписався й віддав чек агентові.

— Літак готовий, — почулося з мікрофона.

— Дякую, — відповів напрочуд весело директор і подав Вільманові руку. Це було незвичайно. Псевдосекре- тар гордо випростався, вклонився й вийшов.

Він був задоволений і впевнений, що таке нескладне завдання виконає до останнього пункту…

IV

СЛІДИ ВЕДУТЬ ДО НЕОЛІТУ

Повернувшись з верфі, Олег проявив плівку й наладнав збільшувач. У батьковому кабінеті раптом задзвонив телефон. Витираючи на ходу руки, юнак поспішив до апарата.

— Слухаю… Хто?.. Таню!.. Неймовірно… Ти ж мала прийти аж увечері. Я не радий?.. Пробач, але це запитання… приходь негайно. Ти читала газети?.. Ні?! Ну, то поспішай. Чекаю… до побачення, — Олег поклав трубку й повернувся до темної кімнати. О шостій прийде Таня. На цей час треба підготувати всі знімки.

Олег працював натхненно. Він повинен переконати Таню, щоб вона лишилась у Нордвіку і взяла участь у роботі геологічної комісії. Батько щодня матиме нові повідомлення про дослідження. Буде про що дискутувати.

У червонястій напівтемряві, яку створювала лабораторна лампочка, він пересував негатив у збільшувачі, наводив на різкість, опускав знімки в маленькі ванночки, проявляв, полоскав, закріплював, сушив. Не відчував ні втоми, ні голоду. Була, певно, четверта пополудні, коли Олег вийшов з лабораторії, несучи купу кольорових знімків. Розклав їх на столі й почав вивчати окремі подробиці.

А що ж відбувалось у цей час в іншому місці?

Рано-вранці прилетіла спеціальна комісія Академії наук.

Службовим літаком переслали в Москву радіоактивні зразки з підводного кладовища.

Члени комісії скінчили первинне обстеження, виробили пропозиції про дальший хід досліджень і пішли відпочивати.

О шостій академік Балашов увійшов до свого кабінету й побачив Олега, що сидів, підперши підборіддя рукою, над фотознімками ракети.

— Добре, батьку, що ти прийшов. Не дуже втомився? Що тобі приготувати? — по хлоп’ячому зрадів молодий біолог.

— Роботи чимало, але вона така незвичайна, що не відчуваєш утоми. Дай мені, будь ласка, склянку міцного чаю, — попросив академік І пішов до ванної, щоб трохи освіжитись.

Олег порався поквапливо. Хотілося якнайшвидше дізнатися про подробиці батькової знахідки. Почував себе так, ніби в п’ятнадцятирічному віці, коли головною темою його читання були пригоди земних і космічних героїв, що відкривають таємниці природи й воюють проти всяких підступів. Олег забув, що він науковий працівник.

Академік вийшов з ванної, сів у крісло навпроти свого нетерплячого сина, налив чаю й витяг люльку.

— Ти навіть не уявляєш собі, Олегу, що ми знайшли. Вже перше обстеження свідчить про надзвичайну наукову цінність знахідки. Тіло й справді неземного походження. Тепер у нас є незаперечні докази, що ракета прилетіла на Землю з іншої планети…

Олег не стримався. В нього вихопилося запитання, якого за інших обставин годі було б сподіватися від молодого вченого:

— З якої?

— Зажди, синку, тобі ж не треба пояснювати, що це не можна визначити за зовнішніми ознаками. Таємницю нам, мабуть, пощастить відкрити, коли ми проникнемо всередину ракети. Але вже тепер можемо відповісти на інше, легше питання. Як ти гадаєш, коли дістався твій «всесвітній посланець» на нашу планету? — спитав океанограф, запалюючи люльку.

Але цієї миті в передпокої пролунав дзвінок.

— Таня, — схопився Олег назустріч подрузі.

Він допоміг їй скинути пальто, стягнув засніжене взуття й запропонував домашні капці. Дівчина на мить зупинилася перед дзеркалом, поправила зачіску, й обоє увійшли до кабінету,

— Дозволь, батьку, відрекомендувати тобі мою товаришку по навчанню й друга, кандидата геологічних наук, яка ще кілька днів тому по коліна загрузала в розпечених пісках Лівійської пустелі, а сьогодні долає метрові кучугури полярного снігу.

— Дуже приємно… колего.

— Лебедєва… Таня Лебедєва, — по-дівочому несміливо мовила Таня.

— Ти прийшла вчасно, Таню, — почав Олег, наливаючи їй чаю. — Батько знайшов на дні затоки невідому ракету з міжпланетного простору. В газетах тільки про це й мови.

— Не перебільшуй, не перебільшуй, сину мій, — Балашов посміхаючись стримав патетичний зліт Олега.

Олег стисло розповів Тані про незвичайну знахідку, про підводну радіоактивність, про криголам, про верф і, нарешті, про те, як нетерпляче він чекав на них обох, щоб укупі поміркувати про всі можливі варіанти.

— Уяви собі, Таню, батько запитав мене, коли прилетів космічний корабель на нашу земну кулю, — закінчив Олег свою захоплюючу розповідь і додав: — це ж твій фах, тож подай мені руку дружби й підкажи щось розумне.

Таня поставила склянку з недопитим чаєм на столик і звернулася до академіка:

— Аркадію Олександровичу, ви вже, напевно, проаналізували зразки відкладів і визначили межі часу?

— Так, колего. Це вас цікавить? Кілька зразків я приніс для своєї колекції. Можу показати їх, — сказав океанограф. Він підійшов до письмового столу і вийняв з шкіряного портфеля десять колбочок з порошками світлих і темних відтінків.

Дівчина взяла одну колбочку й нерішуче оглянула кімнату. В лівому кутку біля вікна побачила мікроскоп. Академік простежив за її поглядом і доброзичливо підбадьорив:

—Ідіть подивіться. Ви не матиме повного уявлення, коли я почну сам розповідати про наслідки наших дослідів. Я теж пережив чимало, поки зміг подивитися на них у мікроскоп.

Таня підвелася, вправно витягла із скриньки мікроскоп і приготувала препарат. Олег допомагав. Він увімкнув рефлектор, підсунув стілець і мовчки сів. Дівчина обережно поклала тоненькі скляночки з порошком під окуляр, навела різкість і на хвилину знерухоміла. Потім поволі почала повертати ручку, пересуваючи препарат під окуляром. Яскраві промені рефлектора освітили сиву давнину. За мить перед Лебедєвою промайнули століття, ба навіть тисячоліття. Крихітні сліди мікрофозілії збуджували пам'ять. Танине обличчя було зосереджене. А Олег хвилювався. Чи визначить Таня час так само, як комісія?

Кандидат геологічних наук підвелась і замислено підійшла до академіка, який очікував, що вона скаже, — адже дівчина тільки недавно закінчила навчання.

— Товаришу академік, — почала Таня з особливим притиском, — дещо мені здається незвичайним, але не це головне. Я шукаю взаємозв’язку. Зразок з третьою Вюрмського зледеніння… з пізньопалеолітського періоду.

Балашов-старший не зміг приховати здивування. Він підвівся, поклав люльку на попільничку, підійшов до дівчини і, взявши її за руки, захоплено сказав:

— Поздоровляю тебе, Таню, сердечно поздоровляю! Щиро признаюся — не чекав такого точного визначення. В тебе виняткові здібності… Але перше зауваження не зовсім зрозуміле. Що тоіб здається надто незвичайним?

Олег не міг намилуватися Танею. Вона — молодчага! Її успіх тим дужче тішив хлопця, що батько взагалі рідко хвалив кого-небудь. І дивно! Старий раптом почав звертатися до дівчини на «ти», а це вже не абищо!

— Я, мабуть, відгадаю Танині сумніви. Ти, батьку, не знаєш, що перед тобою науковий працівник, який не захоплюється фантастичними гіпотезами, а завжди тримається діалектичного методу. Коли не помиляюся, період пізнього палеоліту був приблизно двадцять тисяч років тому…

— Двадцять п’ять тисяч, — додала Таня.

— Дякую, Таню, — всміхнувся Олег. — Напевне, ти шукаєш взаємозв’язок між знакідкою космічної ракети і дослідженнями професора Агарова на Баалбецькій терасі, а підрахунки часу в тебе не узгоджуються?

Дівчина замислено кивнула. Вона в думці доповнювала гіпотезу, що сяйнула при згадці про міжпланетну ракету. Знайдений космічний корабель, певно, має відношення до досліджень у Лівійській пустелі, хоча різниця часу на двадцять тисячоліть трохи завелика. Треба ще раз усе докладно перевірити і обміркувати.

Академік Балашов якийсь час не порушував Таниної задуми, потім вирішив допомогти дівчині.

— Хай тебе не вводить в оману перший зразок, — сказав він по-батьківськи, — досліди решту.

— Пробачте, Аркадію Олександровичу, справді, як це я могла робити висновки, глянувши на перший зразок? — сказала дівчина трохи збентежено й узяла другу пробірку.

Вона намагалася надолужити згаяний час. За кілька секунд Таня підготувала новий препарат і поклала його під мікроскоп. Лебедєва зосереджено спостерігала крихітні зернятка давно минулих віків.

— Мезолітські відклади, — вигукнула вона здивовано.

Таня підвела голову й подивилася на академіка. Він ствердно кивнув і подав їй ще одну пробірку. Замінивши препарат і поклавши під окуляр новий зразок, вона обережно обертала ручку. Нарешті підвелася, схопила Олега і задоволено, з молодечим запалом закружляла з ним по кімнаті. Хлопець поки що не розумів причини такого спалаху радощів.

— Професор Агаров буде у захваті від вашого відкриття, Аркадію Олександровичу. Дальші докази його гіпотези знайдено в Нордвіку. Останній зразок з неолітових відкладів. Правду я кажу? — допитливо глянула Таня на академіка.

Балашов підійшов і щиро потис їй руку.

— Чистісіньку правду. Я радію за вас обох. Радію за нашу молодь, що поведе людство вперед, — гордо мовив сивий учений.

Олег був вражений. Він не сподівався, що Танин візит буде такий невимушений. За кілька хвилин дівчина підкорила батька. Таку врочисту подію треба відзначити. Олег вийшов і незабаром повернувся з пляшкою шампанського та трьома келихами. Вправно зняв дротяну сіточку з корка й патетично проголосив під постріл шампанського:

— Слава діалектиці, хай живе наша Танечка!

Келихи з пінявим променистим напоєм ніжно дзенькнули. Всі сіли. Олег чекав, коли зможе уточнити свої припущення щодо долі космічної ракети та її екіпажу, але спочатку жадав почути цілком чітку геологічну теорію.

— Бачу, що я правильно зрозумів твої вагання, Таню! — звернувся він до Лебедєвої.

— Правильно. Я справді намагалася знайти взаємозв’язок між життям біля Мертвого моря та періодом пізнього палеоліту, коли людство ще не було на такому рівні, щоб лишити по собі письмові пам’ятки, — погодилася дівчина.

Академік Балашов зацікавлено слухав розмову. Він ще нe бачив безпосереднього зв’язку між Мертвим морем і Хатанговою затокою, але не заважав молодим передчасними запитаннями й лише розвинув останню думку дівчини:

— В пізньопалеолітському періоді ми знаходимо сліди ловців північних оленів. У мезоліті виявлено зачатки гончарства, а в неоліті, молодошому періоді кам’яного віку, з якого й походить останній зразок, були вже розвинені форми рільництва і тваринництва.

Лебедєва простежила за густою хмарою диму, що пропливла над настільною лампою, і втупила погляд у невидиму цятку. Балашов відчував, що дівчина зосереджено думає.

— Чи ти, може, іншої думки?

— Не знаю, який зв’язок мають між собою перший зразок пізньопалеолітського періоду і наступні два, на десятки тисячоліть молодші, але мені здається, що ви знайшли їх на поверхні ракети.

Олег швидко підвівся і взяв із столу з десяток фотографій. Кілька хвилин перебирав їх, потім дав кожному по дві.

— Деякі шари відкладів на поверхні ракети обкреслені дуже різко. Близько двох третин поверхні забарвлено так, як і перший зразок, який ти вивчала під мікроскопом. Це не випадково. А твоя думка? — звернувся він до батька.

Той усміхався, не бажаючи так легко розкривати таємницю.

— Поміркуй краще. Розгадка на цих фотографіях, хоча й не так помітна, як на поверхні ракети, — підохочував він сина.

Балашов-молодший пригладив непокірне волосся, взяв фотографію й почав пояснювати трохи невпевнено:

— Як я вже казав, перший шар дуже великий порівняно з іншими. Забарвлення його рівномірне. Наступні шари цікаві тим, що мають лише кілька сантиметрів завширшки.

Таня підвелася.

— Під час падіння ракета досягла м’яких відкладів океану, старших за віком на два або три тисячоліття. Межа між нижнім шаром і відкладами неолітського періоду не дуже різка, і тому ракета ніби тільки ковзнула по них. Інші шари мають уже різкіші контури. На мою думку, астронавти прилетіли на нашу планету, найімовірніше, в ранній кам’яний вік. Але… — вона не домовила, бо ні письмовому столі задзвонив телефон.

Академік узяв трубку.

— Так слухаю. Надійшла телеграма з Москви… дякую… диктуйте. Продукти розпаду торію… мезоторій-1, мезоторій-2 і радіоторій… вік дві тисячі сімсот років… дякую, — він поклав трубку й випростався. Обличчя вченого сяяло від захоплення й задоволення.

— Дві тисячі сімсот років, — повільно повторив учений, ніби зважуючи кожне слово.

— Блискучий тріумф твого аналізу, Таню, — вигукнув Олег і раптом запропонував — Ти повинна лишитись у Нордвіку принаймні до від’їзду комісії. Батьку, дозволь нам хоч на відстані брати участь у ваших дослідженнях,

— Не заперечую. Твоя фантазія й Танина надзвичайна діалектика та наукова здібність можуть нам стати в пригоді… хоча ти в своїй гіпотезі щодо радіоактивності трохи помилився, — зауважив академік.

Лебедєва й сама хотіла просити, щоб академік дозволив їй лишитись у Нордвіку. Цей день приніс дівчині багато радості. Вона познайомилася з Олеговим батьком, його визнання було справжньою нагородою. І, нарешті, Таня знайшла сполучну ланку в теорії про візит невідомих астронавтів на земну кулю.

— Батьку, а як ви діятимете далі? — невпевнено допитувався Олег.

Академік розгорнув блокнот і охоче пояснив:

— Сьогодні вночі надійде спеціальна апаратура з академії. Працівники верфі доставлять її з аеродрому до монтажного цеху. Комісія вирішила відкрити ракету в Нордвіку. Ми відокремимо соплову систему з радіоактивним зарядом. Усе це згодом відішлемо до Москви в Дослідний інститут астронавтики, де докладно розробляють шляхи вивчення матеріалу з усіх галузей науки, — закінчив він і підвівся.

Таня помітила, що вчений втомився. За останні дні він не відпочивав. Академік ступив кілька непевних кроків, ніби шукав чогось. Потім, усміхнувшись, промовив:

— Пробачте, мої любі, але я залишу вас. Завтра на нас чекає багато роботи.

Вони побажали йому доброго відпочинку, Олег поділив фотографії й половину віддав Лебедєвій.

— Танечко, я гадаю, вони згодяться тобі.

— Дякую, Олегу. Ти дозволиш мені ще раз подивитися на зразки й дещо занотувати для професора Агарова?

— Звичайно, А я тим часом перегляну «Історію сонячної системи» й трохи пофантазую, — сказав Олег і перейшов до бібліотеки.

Обоє поринули в роботу. Тишу кабінету порушував одноманітний стукіт старовинного стінного годинника…

Секретар «Interstellar Company» FW-77 був приголомшений панорамою, яка відкрилася перед ним з височини двох кілометрів під час останнього розвороту реактивного літака, що приземлявся на Внуковському аеродромі.

На широких магістралях Москви, облямованих зеленими смугами дерев, пульсувало життя. Тисячі автомашин і сотні тисяч людей рухалися у двох протилежних напрямках.

Між чіткими квадратами й прямокутниками споруд розкинулися зелені простори з різнобарвними килимами квітів. Кармінове проміння призахідного сонця відбивалося у вікнах висотних будинків і доповнювало казкову пишноту теплого надвечір’я.

Літак пролетів над університетом імені Ломоносова, за кілька секунд майнув над стрункою телевізійною вишкою й нарешті почав спускатися на посадочну площадку. Велетенські покришки м’яко торкнулися бетону, і сріблястий птах попрямував до центральної споруди, на якій оберталася радіолокаційна антена.

Секретар Президії Академії наук привітав гостей і перейшов з ними до авіавокзалу. Електричний візок доставив багаж до пульту. Ввічливий митний урядовець тільки дещо запитав у іноземних відвідувачів і відсунув багаж службовцеві, який поклав його на візок.

У Франка Вільмана був лише маленький чемоданчик. Без запрошення він поклав його на пульт і відчинив віко.

— Магнітофон. Ось моє журналістське посвідчення, — шанобливо промовив він, спокійно показуючи паспорт.

Митний урядовець глянув на фотографію, потім на апаратуру магнітофона, зачинив віко, повернув паспорт і ввічливо подякував.

«Де ж ваша пильність, — майнула у Вільмана думка. — Ха, ха! Тим ліпше!»

Йдучи до автобуса, агент купив свіжі газети англійською мовою. На першій сторінці вирізнявся напис:

Ядерна ракета

Вільман зручно вмостився і, сповнений цікавості, почав читати.

«Наукові працівники Геологічного інституту Академії наук закінчили аналіз радіоактивних зразків Хатангського кладовища. Ядерна ракета працювала реактивною силою торію. Судячи з співвідношення продуктів розпаду цього елемента: мезоторія-1, мезоторія-2, радіоторія та олова, — зоряний корабель прилетів на нашу планету дві тисячі сімсот років тому. Спеціальна комісія наукових працівників у Нордвіку спробує завтра відчинили ракету.

Читачів, напевно, цікавить, як могли наші наукові працівники визначити час прибуття невідомих астронавтів. Учені користувалися двома методами: аналізом мікрофауни у зразках відкладів, які знято з поверхні ракети, і теорією піврозпаду радіоактивних елементів.

Багато хто з читачів уже знає, що на початку нашого століття Гейгер та Рутерфорд сконструювали лічильник альфа-часток. Коли з’ясувалося, що за допомогою нового методу експериментальної фізики можна визначити точну кількість атомів, які розщепилися за секунду в грамі радіоактивного елемента, стало можливо математично вирахувати і час, за який розщепиться половина первісної кількості атомів досліджуваної радіоактивної матерії, тобто так званий напівперіод розпаду.

Тепер відомо, що в грамі торію щороку створюється одна двадцятивосьмимільярдна грама свинцю. Отже, за кількістю свинцю в радіоактивних зразках, зібраних з ракетних сопел, вирахували час, коли первісний торій покладено у ядерний двигун ракети.

Напівперіод розпаду торію становить шістнадцять тисяч п’ятсот мільйонів років».

Агент «Interstellar Company» здивовано зітхнув. Він не дуже розумівся на ядерній фізиці. Адже це було для нього незначне й другорядне. Генерального директора цікавить не час прибуття астронавтів, а конструкція двигуна, — а в тому, що він сфотографує мотор, Вільман був певен. Байдуже перегорнув решту сторінок газети, позіхнув і почав дивитися навкруги.

З-під його розстебнутого піджака виднівся сірий жилет, Вільман намагався справити враження нервової людини, яка час від часу смикає ґудзики на жилеті. Всі люди, що зустрічатимуться з ним, помітять таку характерну звичку. Трюк почав діяти. Кілька людей уже звернуло увагу на його пальці.

Вільман лукаво посміхнувся подумки…

V

ТРІУМФУЮЧИЙ УЛЬТРАЗВУК

Олег Балашов зручно вмостився у глибокому кріслі і подивився на Таню, яка нахилилася над мікроскопом. Дівчина час од часу відривала погляд од приладу і кольоровими олівцями креслила щось у блокноті. Біолог розгорнув «Історію сонячної системи», і його думки полинули у далеке минуле.

З дев’яти планет, що обертаються навколо Сонця, Балашов обрав найближчу — Меркурій.

Денний бік планети весь час обернений до Сонця, температура на ньому досягає понад триста градусів тепла. Таку спеку не витримає жодна жива істота. Тут життя немає. Отже, міжпланетний корабель прилетів не з цієї планети.

Наступна — Венера…

Завбільшки майже така, як земна куля, оповита густим шаром атмосфери. Проте в спектрі планети вуглекислого газу в три тисячі разів більше, ніж над землею. Тому припускають, що на цій планеті тільки-но починається ранній період первісного розвитку життя.

Олег гортав сторінки…

На Землі наука починає лише вдосконалювати ракетну техніку.

Наші вчені сфотографували зворотний бік Місяця, запустили перших космонавтів на орбіту навколо Землі, проте міжпланетні перельоти почнуться не так уже й швидко. Нам треба мати гарантію того, що людина повернеться живою….

Геологічне дослідження відкладів з поверхні знайденої ракети точно визначило час прибуття її на нашу планету — ранній кам’яний вік, коли про земні ракети не могло бути й мови.

Четвертий супутник Сонця — планета Марс…

Загадкова планета, яка дедалі більше хвилює наших учених. Вона — центр уваги всього астрономічного світу. Дуже схожа на земну кулю.

Поверхня Марса в 3,6 раза менша. Тому що щільність маси повітря Марса є лише 3,8, а нашої планети — 5,32, тяжіння на поверхні Марса дорівнює лише двом п’ятим нашого тяжіння. Сто кілограмів на Землі важитимуть на Марсі лише сорок кілограмів.

Тепер уже наука знає фізичні властивості цієї цікавої планети. Екватор Марса похилений до площини його траєкторії на 25°, що майже відповідає куту між екватором Землі та екліптикою. Внаслідок цього пори року на Марсі змінюються так само, як і на Землі, правда, з тією різницею, що рік там в 1,88 раза довший од земного, день трохи довший від нашого!

За даними спостережень, приблизно дві третини Марса — безводні пустелі, вкриті червоним піском. Часті вітри, описані ще Антоніадом, здіймають у повітря пісок — і це, мовляв, спричиняється до періодичних забруднень атмосфери планети.

Г. А. Тихов спектрографічним дослідженням довів існування на ній рослинності.

Чи жила коли-небудь на цій планеті істота, подібна до людини?

Чи живуть там тепер якісь мислячі істоти?

А якщо на Марсі жили культурні мешканці, то чи здатні вони були три тисячі років тому збудувати ракету, яка прилетіла на Землю?

Мабуть, що ні!

Олег напружено міркував.

А чому — ні?!

Мисляча істота, котра досягла такого розвитку науки і могла зробити корабель для мандрів за межі своєї планети, в дальшому своєму розвитку повинна була підкорити собі псі закони природи й створити такі механізми, які забезпечували б можливість життя в умовах, що безперервно погіршувалися.

Розум, який винайшов ракету й застосував для її двигуна ядерне паливо — елемент торій — не допустив би, щоб навколишня природа змінилася на непривітні пустелі, тим більше, що на обох полюсах на Марсі дуже багато замерзлої води, яку можна було розтопити за допомогою атомної енергії на благо всієї планети.

«Знову фантазую», — схаменувся Олег.

А хіба не могли живі організми на Марсі загинути під час страшної катастрофи, проти якої була безсила навіть досконала техніка?

Балашов, гортаючи сторінки «Історії сонячної системи», натрапив на розділ про астероїди, що наповнюють простір між Марсом та Юпітером, і заходився читати про наслідки сучасних спостережень найбільшої планети сонячної системи — Юпітера.

На основі спостережень А. А. Бєлопольський довів, що Юпітер обертається навколо своєї осі за 9 годин 55 хвилин. Атмосфера його складається переважно із сполук водню, метану та аміаку.

Ця планета, мабуть, зберегла первісну атмосферу завтовшки приблизно десять тисяч кілометрів. У буквальному значенні не можна говорити про атмосферу Юпітера, бо цей велетенський шар тисне на квадратний сантиметр поверхні силою в мільйон кілограмів.

За таких умов життя абсолютно виключене.

Звідки ж прибув міжзоряний посланець?

З іншої сонячної системи?

Найближча зірка до нашої системи — Альфа Центавра, яку ми тому й називаємо першою зіркою — Проксіма Центавра.

Але як могла ракета подолати цю відстань за 4,3 світлового року? Адже шлях, що його пройде світло за рік, неймовірно довгий — дев'ять більйонів чотириста шістдесят мільярдів кілометрів.

Учених жде надзвичайно цікаве завдання.

Коли в ракеті щось збереглося, то проллється світло на тисячі ще не вирішених проблем,

Олег поклав книгу на місце й підійшов до дівчини, яка все ще досліджувала зр і жи морського мулу…

Академік Костянтин Миколайович Кропоткін, директор Інституту астронавтики Академії наук, перший увійшов до тихого залу, в центрі якого спочивав таємничий посланець із Всесвіту.

Він оком знавця окинув аеродинамічне тіло, що вигравало при світлі лампочок яскравим блиском.

Після закінчення геологічного дослідження працівники верфі зняли рештки відкладів з оболонки ракети, щоб комісія могла докладно оглянути поверхню і знайти вхідний люк.

Радіоактивні індикатори, густо розставлені навколо ракети, вже не сигналізували про наявність радіоактивного випромінювання. Небезпека минула. Академік підступив ближче до соплової частини, яку працівники не повинні були торкати, й почав оглядати овальні отвори.

Кропоткін підсунув потужний рефлектор і спрямував світло на досліджувані місця, проте не знайшов ані найменшої ознаки корозії. Тисячі років радіоактивного випромінювання та дії морської води не змогли зіпсувати стійкіший матеріал. «Прекрасний сплав», — оцінив академік надзвичайну майстерність позаземних металургів.

Чи пощастить зробити повний аналіз речовини, яку застосували невідомі технологи при відливці соплової системи?

Думки Кропоткіна були порушені гучними кроками, що відлунювали монтажним залом. Академік обернувся й побачив обох Балашових і Таню Лебедєву.

— Аркадію Олександровичу, ведете помічників?

— Мій син Олег і кандидат геологічних наук Лебедєва, — відрекомендував Балашов-старший. — Олег був зі мною в батисфері, коли ми знайшли ракету. Працює в області біології… А наша Таня учора приголомшила мене. Уявіть собі: побачила зразки й за якихось п'ять хвилин визначила час падіння ракети, — розсипався в похвалах учений.

— Чудово, щиро радий за вас обох. Тож берімося до праці! Покажіть, що ви знаєте! Олегу, глянь на поверхню ракети. Що бачиш? — привітно промовив професор і, взявши Олега за руку, підвів до стабілізаторів.

Біолог не чекав на такий прийом. Він думав, що доведеться лише здаля спостерігати за працею вчених, і тому тепер надзвичайно охоче й допитливо оглядав і погладжував стабілізатор.

Батько поступово підходив до головки ракети, а Таня зайняла місце в центрі колоса.

— Вилискує, наче скло, але поверхня не така вже й гладенька. Я відчуваю нерівномірну хвилястість, яка збільшується в напрямку до країв стабілізатора.

— Правильно, Олегу. Присвітимо ближче, — погодився Кропоткін і пересунув один із прожекторів до стабілізатора.

— Приблизно половина поверхні ракети абсолютно гладенька, — повідомила Таня, повертаючись до хвостової частини ракети.

В цей час до залу ввійшли інші члени комісії. Вони привітались і оточили Кропоткіна та Балашова. Олег вийняв з кишені товсту лупу й при різкому світлі рефлектора почав розглядати на стабілізаторі скловидний шар. Потім, пожвавішавши, передав лупу Тані.

— Костянтине Миколайовичу, поверхня прозора. Крізь лупу можна побачити тонюсінькі мозаїчні волосинки, — повідомила Таня.

Академіки Балашов і Кропоткін узяли лупи.

— Друзі, наш колега має рацію. Волосинки схожі на тріщини в небиткому склі. Неозброєним оком їх не можна побачити, бо металева поверхня ракети — срібляста, точніше сріблясто-сива, і при різкому світлі поглинає мозаїчний малюнок. Хай кожен вивчає обмежену площу. Ми повинні знайти контури вхідного люка. Олег і Таня. нам допомагатимуть. У молоді гостріший зір, — усміхаючись, академік глянув на молодих працівників.

Усі відразу підсунули до ракети рефлектори, й очі присутніх вп'ялися в поверхню. Досліджували сантиметр по сантиметру.

Олег і Таня лишилися біля хвостової частини ракети. Підбадьорені довір’ям голови комісії, вони старалися, щоб не пропустити навіть найменшої плямки під скловидним шаром.

До залу ввійшов директор верфі з кількома майстрами й монтерами. Академік Кропоткін кивком голови привітав їх.

Балашов-старший помітив на головній частині ракети темну лінію. Узявши авторучку, він хотів було окреслити цю лінію, проте на гладенькій поверхні писати не зміг.

— Костянтине Миколайовичу, я знайшов перші сліди, Треба кожному члену комісії дати крейду, щоб позначати знайдені контури.

Директор верфі одразу ж звелів принести скриньку крейди.

Поступово всім пощастило знайти явні та приховані ознаки жолобків. Крейдяних позначок на поверхні ракети ставало дедалі більше, незабаром вони вже з’єднувалися в компактні схеми. Механіки за потребою переміщали джерела світла.

За годину закінчили обстеження всієї поверхні.

Таня і Олег знайшли симетрично розташовані квадрати, які мали подобу намиста, надітого на корпус ракети поблизу стабілізаторів.

Академік Кропоткін перший зійшов униз і запросив інших співробітників оглянути крейдяні контури схем з дальшої відстані. Олег при потужному сяйві рефлекторів сфотографував кілька таких схем.

— Костянтине Миколайовичу, дозвольте піти й проявити плівку, щоб ви порівняли схеми обох боків ракети, — зголосився він.

— Чудово, — похвалив Олега батько.

Директор верфі взяв телефонну трубку й дав вказівки фотолаборантові верфі.

— Товаришу директоре, чи не могли б ми дістати тонкий шліфувальний брусок? Нам треба трохи сточити скловидний шар над гаданим вхідним люком ракети, а утворений порошок піддати аналізові,— звернувся Кропоткін до директора.

— Михайле, зробіть, будь ласка, що треба, — наказав директор головному майстрові.

— А тепер, друзі, перш ніж робити щось далі, обміняємось думками. Признаюся, мене надзвичайно цікавить склоподібний шар на ракеті! — промовив голова комісії.

Директор Інституту хімії академік Іван Павлович Бердичев перший узяв слово.

— Я гадаю, що поверхню ракети було покрито захисним шаром — якоюсь сполукою з надзвичайно високою температурою плавлення. Ракета, напевне, влетіла в атмосферу Землі без попереднього гальмування. Поверхня розжарилася до кількох тисяч градусів. Гальмові двигуни, розміщені в головній частині, можливо, саме в тих великих прямокутниках, почали працювати запізно. Струмені повітря, що обтікали ракету, тиснули розтоплений шар поверхні до хвостової частини, і тут ми бачимо незначну хвилястість грубіших шарів скломаси. Нарешті гальмові двигуни запрацювали, інакше надзвичайно висока температура при терті пошкодила б ракету, а то може й спалила б її, Але ракета збереглася ідеально, значить, тут сталося щось інше. Що саме, поки що невідомо. Під час падіння у крижану воду поверхня швидко охолонула, і тому скловидний шар потріскався, — закінчив докладне пояснення Бердичев.

—Є інші думки? — звернувся Кропоткін до членів комісії. Та всі присутні вчені погодилися з Бердичевим.

— Припущення академіка Бердичева цілком обгрунтоване. Сподіваюся, що дальше дослідження підтвердить його практично. Я багато міркував про те, як виникла тріщина над радіоактивним зарядом. Гадаю, що соплова система під час падіння ракети в океан уже не працювала. Середня обкантовка над зарядом торію мала зовсім іншу температуру, ніж овальні сопла, бо в неї менша поверхня. Раптове й швидке охолодження, мабуть, викликало тріщину, крізь яку просякало флуоресціююче світло, аж поки її не забронювали захисними плитами, — додав академік Кропоткін.

У цей час до залу ввійшов Балашов-молодший з іще мокрими фотознімками обох боків поверхні ракети.

Він розклав фотографії на робочому столі.

— Правий бік ми віддрукували в зворотному порядку, щоб можна було точніше порівняти крейдяні схеми обох боків, — пояснив Олег.

З першого погляду було видно, що більшість схем на обох боках однакові.

— Передні кола діаметром близько метра з вписаними в них трикутниками могли бути жалюзі висувних радіолокаційних антен на передній частині ракети, — показав Кропоткін на фотографії.

Члени комісії погодились.

— Прямокутники за цими колами на головній частині, як слушно зауважив Бердичев, певно, справді гальмові двигуни, тим паче, що частина поверхні ракети перед ними потьмяніла, стала темно-синьою, очевидно, від реактивного полум’я, — вів далі Кропоткін.

— Дозвольте мені,— попросив Бердичев.

— Будь ласка!

— Від кінця головної і до початку хвостової частини ракети ми бачимо трикутник заввишки приблизно десять метрів. Я гадаю, що це зовнішнє жалюзі засувних несучих поверхонь. Одразу ж на початку цієї схеми є велике коло, далі — чотири малих. Перше могло бути вхідним люком. Розмір його відповідає середньому зростові людини, а решта кіл були, напевне, ілюмінатори з засувними жалюзі.

— На мою думку, академік Бердичев має рацію, — зауважив голова комісії.

— Хвостова частина ракети, мабуть, віддільна, бо по краю її чітко помітна лінія окружності, а квадратні схеми — це, певно…

— …заслінки над сполучними гвинтами, які можна підтягувати лише з зовнішнього боку ракети, — вигукнув Олег.

Таня гаряче закивала йому.

— А чи не спробувати нам просвердлити оболонку ракети на гаданому місці вхідного люка?

Всі схвалили цю пропозицію.

— Мешканці Всесвіту, які сконструювали корабель, вже тисячі років тому досягли такого розвитку науки, якого ми досягли тепер… Це щодо форми, зовнішньої будови та інших ознак ракети, — промовив академік Балашов.

— Наша сучасна теорія й практика конструювання ракет майже відповідають науковій думці мешканців невідомої планети. Щоправда, інакше й не може бути, бо закони природи єдині для всього Всесвіту. Але якої вершини досягли тепер живі організми планети, що породила цей міжзоряний колос? Але не гаятимемо часу До роботи! — закликав Кропоткін.

— Чекаємо на ваші розпорядження, — відповів Бердичев.

Механіки верфі були напоготові. Вчені підійшли до гаданого вхідного люка, Головний майстер вліз на монтажну драбину з високооборотиою шліфувальною машиною. Його помічники підсунули під ракету широкий стіл, заславши його папером. Увімкнули електромотор. Диск шліфувальної машини вгризався в поверхню скломаси, і на папір посипався білий порошок.

Проте за короткий час диск Шліфувальної машини ста в зовсім гладенький!

Поверхня ракети була така тверда, що згладили міцний високооборотний диск. Довелося принести спеціальні диски, покриті алмазним порошком. Шліфування прискорилося, За півгодини майстрові пощастило зняти скловидний шар з усієї позначеної площі.

Академік Бердичев одразу взяв зразки сточеної скломаси й пішов до лабораторії робити попередній аналіз. Саме по закінченню шліфування він повернувся й оголосив членам комісії, що тут ідеться про сполуку кремнію з берилієм.

Механіки підкотили ультразвукову бурильну машину, потім пневматичну помпу з порожніми контейнерами, до яких мали відкачати газоподібний вміст ракети так, щоб він не перемішався з навколишнім повітрям. Дослідження складу атмосфери всередині ракети було дуже важливе з наукової точки зору.

Академік Кропоткін запропонував свердлити точно в центрі дискового люка й передусім виміряти внутрішній тиск усередині ракети.

Люди працювали дуже обережно. Приєднавши до поверхні ракети ущільнювальну апаратуру ультразвукової бурильної машини, увімкнули прилад. Ультразвук здатний пробивати навіть найтвердіші сплави щонайменше на півміліметра за хвилину. Але тепер стрілка вимірювального приладу стояла нерухомо й по п’яти хвилинах роботи.

Члени комісії дивувалися. Кропоткін походжав од приладу до ракети й назад. Проте наступної хвилини він помітив, що стрілка вимірювального приладу затремтіла. Академік зупинився біля приладу й пильно дивився на цифри.

Нове тремтіння… і знову!

Кропоткін зітхнув з полегкістю.

Півміліметра за вісім хвилин!

Посувається поволі, але все-таки посувається!

Ще хвилину тому він побоювався. Та ультразвук не підвів. Помалу, дуже помалу розбивав молекули дивного сплаву, якого досі не знала металургія на Землі! Менш ніж чотири міліметри за годину! Дивовижно!

Члени комісії пішли обідати. Біля бурильної машини лишилися тільки працівники верфі. Вимірювальний прилад показував уже шість міліметрів.

Вечоріло…

Академік Кропоткін підвівся від креслярської дошки, на якій докреслював окремі деталі ракети, й попрямував до вимірювального приладу, Стрілка наближали я до тридцяти) міліметра. Вісім годин праці — і ульразвук зруйнував дивовижний сплав лише на три санітиметри завглибшки.

Раптом стрілка стрибнула іде на міліметр, потім знову на міліметр. Кропоткін вийняв хронометр і при наступному русі стрілки ввімкнув його. Один міліметр за тридцять секунд. Академік оголосив цю радісну звістку своїм колегам. Найтвердіший шар сплаву поверхні пробито. Тепер бурильна машина проникатиме в дальший шар на дванадцять сантиметрів за годину. За дев’яносто хвилин оболонку ракети можна буде просвердлити!

Всі лишилися біля ракети.

Дехто перевіряв розміри на позначених місцях і переносив їх на креслярську дошку, інші обережно прочищали круглі сопла.

В роботі час минав досить швидко.

Тихе сичання ультразвукової апаратури порушив Олег.

— Костянтине Миколайовичу, готово! Манометр щойно підскочив!

Академік Кропоткін поспішив до манометра. Інші вчені теж підвели голови від своєї роботи, випростались і підійшли до приладів.

— Тиск такий самий, як і в нашій атмосфері? Цікаво, дуже цікаво! — повторював Кропоткін.

Оглянули ущільнювальну апаратуру. Все гаразд. Увімкнули помпу, і потужні насоси висмоктали весь газовий вміст ракети до приготованих контейнерів. Потім ракету наповнили чистим повітрям і, коли манометр знову показав тиск, який був раніше, вимкнули ультразвукову бурильну машину.

Головний майстер верфі мав напоготові трубочний перископ, якого Кропоткін всунув до просвердленого отвору. Конус білого проміння освітив внутрішній бік гаданого вхідного люка.

Перший мешканець Землі зазирнув усередину ракети!..

— Чудово, друзі,— вигукнув Кропоткін, не відриваючи очей од окуляра перископа, — ми свердлили гам, де треба. Я бачу обертальний механізм і запобіжні клапани. Погляньте самі,— запропонував він колегам.

Академік Балашов підійшов перший. Він одразу ж накреслив у блокноті положення важелів і схему обертального механізму.

Олег зацікавлено глянув на ескіз. Таня через плече хлопця теж роздивлялася креслення затвора, потім звернулася до Кропоткіна:

— Дозвольте подивитися. Може, мені пощастить просунути крізь отвір руку.

Діставши дозвіл, дівчина вибігла на монтажну драбинку. Приклала око до перископа.

— Чудовий механізм. Добре зберігся. Блищить, наче новенький. Дозвольте? — нетерпляче озирнулася Таня.

— Спробуйте! — погодився Кропоткін.

Головний майстер витяг перископ, Лебедєва помалу всунула руку до просвердленого отвору. Бердичев глянув на ескіз і порадив їй помацати ліворуч.

— Я вже торкаюся важелів, — видихнула Таня.

Спробувала повернути їх у один бік. Не змогла!

Тоді натиснула в другий. Теж марно. Незадоволєио похитала головою. Потягнула вгору. Нічогісінько. Тоді вниз… і ручка зрушила поволі, наче була в густій смолі.

—Є! — захоплено вигукнула Лебедєва.

Вона тиснула на важіль, поки можна було, тоді помалу витягла з отвору руку, трохи помасирувала її і всунула до отвору ліву руку.

— А ось і другий… — задоволено кинула Таня.

І цей важіль теж зрушив.

— Поздоровляю вас! — похвалив її академік Бердичев. — Тепер спробуйте обернути дисковий затвор. Зачекайте, поміркуємо… Видно, що клапан прикріплено на правому внутрішньому боці, а це означає, що механізм обертається праворуч… спробуйте-но. Всуньте до отвору праву руку аж по лікоть, візьмітесь міцно за сполучну ланку диска й повертайте його донизу, — порадив далі Бердичев.

Таня вчепилася у стик кола й поперечного кріплення, напружилась і потягла механізм. Він зрушив швидше, ніж вона сподівалася. Таня обернула його на цілу чверть. Розтулила долоню й спробувала обернути колесо ще раз, але далі воно не рухалось,

— Далі не йде, — скромно сказала дівчина, витираючи краплини поту, що зросили її засмагле чоло.

Механіки з власної ініціативи принесли спеціальний прилад для знімання шарикопідшипників усіх розмірів. Головний майстер порадив спробувати за допомогою його відімкнути вхідний люк.

Пристрій скидався на зрізаний конус — якийсь чотириніжок з круглою основою. На щастя, діаметр цієї основи мав понад два метри, і тому пристрій легко поклали на крейдяну окружність, якою було позначено контур вхідного люка.

Між верхньою та нижньою основами знімача стирчала велика втулка, крізь яку проходив безконечний гвинт. На конусі закріпили редуктор з електромотором.

На нижній частині гвинта зараз прикріпили чотири сталеві захвати, що мали форму великої букви «Г», і ввели їх у просвердлений отвір. Розпірними гвинтами притисли ці захвати під краї люка.

Майстер Михайло ввімкнув електромотор. Безконечний гвинт у втулках почав помалу обертатися. Очі присутніх прикипіли до країв крейдяного кола.

Відхилиться?..

Не відхилиться?

Електромотор завив од перевантаження.

Секунда, дві, три… виття спадало.

Раптом потужна кришка з різким скреготом зрушила на кілька міліметрів.

— Зупиніть! — крикнув Кропоткін.

Мотор вимкнули.

Придивилися ближче. То скрипів тоненький шар скломаси, що лишилася в жолобку між краями вхідного люка й стінкою ракети. Зворотним ходом надали підйомному пристрою попереднього положення. Знову ввімкнули мотор. Усе йшло гаразд. Кришка почала помалу відхилятися. Коли вона відхилилася на двадцять сантиметрів, знімач спинили. Багатошаровий металевий конус був тепер нахилений. Відкрутили захват, відвели знімач і сталевими стержнями повернули конус так, що далі його можна було рухати голіруч…

Академік Кропоткін запросив членів комісії, Олега і Таню до ракети. Попередив, щоб ніхто нічого не чіпав.

Крізь вхідний люк вчені ступили до прямокутного коридора. Костянтин Миколайович, який разом з академіком Балашовим ішов попереду, дійшов у кінці коридора до прочинених дверей. Далі рушили лівою стороною вздовж центрального коридора. Обабіч були розташовані невеличкі кабінки. Члени комісії відчиняли дверцята до ізольованих приміщень з силою-силенною найрізноманітніших апаратів, приладів, сигналізаційної техніки, великих і малих екранів кінескопів, важелів, контактів, вимикачів та різноколірних схем.

Справжній рай для технічних досліджень…

Олег ще зроду не бачив стільки найрізноманітніших приладів укупі… а тут, у кожній кабіні — аж очі розбігалися. В головній частині ракети було шість кабін, по три з кожного боку. Коридор кінчався ще одними розчиненими дверима.

Забувши про Таню, Олег увійшов до конусовидного приміщення.

Воно було метрів п’ять завдовжки і трохи більше двох заввишки. Фронтальну стіну його закривав овальний екран кінескопа. Перед екраном стояв підковоподібний пульт управління з коричнюватої пластмаси. Під променем ліхтарика на пульті заблищали сріблясті ручки та оправи вимірювальних приладів, заграли зеленавим світлом різноманітні знаки на циферблатах.

— Що це — цифри невідомої математичної системи чи букви алфавіту неземної мови?

Перед пультом стояли три крісла.

На середньому й правому запобіжні лямки було запнуто, на лівому — ні!

Олег помітив, що внутрішній бік запнутих лямок і площа з приладами перед обома цими кріслами… тьмяніші. Юнак освітив ліхтариком ліве крісло, потім цікавий промінчик забігав по приладах перед цим кріслом.

Прилади вилискували, наче нові! Що це означає?

Олег не намагався знайти розгадку одразу. Він обміркує все спокійно. А тепер — далі! В кутках за пультом лежали якісь металеві півкулі з кількома дисками й вимірювальними приладами, мов у далекобійних гарматах.

Там, де не було приладів, стіну й підлогу вкривав м’який ніздрюватий матеріал. Здавалося, що йдеш по моху.

Центральним коридором Олег повернувся до вхідного тамбура і протилежними дверима прослизнув ще в один коридор, що вів до хвостової частини ракети.

Обабіч коридора Олег знову побачив прочинені двері — всього десять. І знову — найрізноманітніша апаратура, подекуди трубоводи, кулясті посудини, великі й малі циліндри. В перших чотирьох кабінах з зовнішнього боку були опуклі стекла. «Академік Бердичев мав рацію. Це, мабуть, ілюмінатори. Ілюмінатори захищено засувними жалюзі», — подумав Олег.

Коридор раптом поширшав і перейшов у простору кімнату з своєрідним обладнанням. Тут стояли два овальні столики і зручні крісла. Біля одного з них високий пульт з опуклою поверхнею з прозорої речовини. Під циліндричним віком виднілася система коліщаток, з’єднаних між собою тоненьким сірим паском.

Це скидалося на магнітофон.

Поверхню опуклих стін приміщення було симетрично розчленовано на квадрати і запнуто трохи хвилястими жалюзі. У відкритих шафках на полицях громадилися купи сірих бляшаних коробок, схожих на ті, в яких зберігають кіноплівку.

«Це, мабуть, бібліотека, фонотека або щось таке, — подумав Олег. — Хоч я й не знаю, для чого ці прилади, але в ракеті, напевне, є житлові кімнати».

Олег рушив далі, наче у сні. Проминув кімнату з жалюзі й увійшов до найближчої кабіни праворуч.

— Книги… — вихопилося в нього.

Він уже хотів було взяти одну, та згадав академіка Кропоткіна й відсмикнув руку. Проте не втримався, щоб не роздивитися написи на корінцях книжок.

Незнайоме письмо… шкода, шкода.

Бистрі очі обстежували далі.

Праворуч у кутку, за прочиненими дверцятами, складені великі книжки. Щоб краще роздивитись, Олег відхилив стулку дверей і на їхньому внутрішньому боці побачив малюнок — велику кулю в центрі та малі й трохи більші кульки навколо.

Схеми було з’єднано окружностями…

Це перше креслення, яке він знайшов на ракеті.

«Коли вже нічого не можна чіпати, то я хоча б сфотографую», — подумав Олег і навів об’єктив.

У кінці коридора члени комісії підійшли до масивних дверей з червоними незрозумілими знаками й малюнком, схожим на якийсь череп.

Ці двері було замкнено!

Вже сама масивність дверей та міцні засуви з багатьма хромованими коліщатками свідчили про те, що за ними приховано, щось, надзвичайне.

Ніхто не зважився відкрити цей загадковий вхід. Академік Кропоткін нарешті запропонував відпочити й оголосив, що завтра опівдні відбудеться спеціальна нарада, де вчені обміняються думками й вирішать, як відокремити двигуни з радіоактивним зарядом од головної частини корпусу і транспортувати ракету до дослідного центру Академії.

За кілька днів роботу в Нордвіку буде закінчено…

VI

БІОЛОГ-ДЕТЕКТИВ

Молодий Балашов лежав, обмірковуючи враження від космічного корабля. Співставляв, комбінував, але не довго. Стомлений мозок нарешті вгамував вир думок, і сон помалу склепив юнакові повіки…

Та свідомість відпочивала тільки хвилину!

Коротке забуття — і сон раптом відкрив Олегові барвисту панораму.

З молочної імли вимальовуються ефектні контури капітанської кабіни в невідомій ракеті. Овальний екран, що становить собою фронтальну стінку кабіни, сірувато- зеленаво фосфоресціює…

Сивувата голова схиляється над маніпулятором і перемикає ручки. Світло екрана зникає. Його заміняє кружало, на якому світяться точки.

Невідомий вмикає світло в еліпсовидній обкантовці робочого стола. Спалахнуло тепле рожеве сяйво. Постать підводиться, і на тлі рожевого сяйва виникає фантастичний силует… надзвичайно велика голова з сивуватою лев’ячою гривою, могутні плечі, дуже великі й широкі груди, тонка талія і витонченої форми ноги.

В ракеті панує містичний присмерк. Незвичайна тінь походжає коридором. Над дверима кожної кабіни фосфоресціюють різноколірні вічка. В кімнаті з жалюзі силует сідає в крісло й відкриває прозору кришку…

Олегові здається, ніби він чує дивні звуки незнайомої мови…

В далечині завив полярний вовк. Сон зник так само раптово, як і прийшов. Молодий біолог трохи покрутився в ліжку й далі вже спав спокійно аж до ранку, поки його не збудив батько.

— Я зараз буду готовий. У мене є для тебе, батьку, чимало інтересного, — поспішив Олег до ванної.

— Справді, цікаво, що ти знову придумав, — долинуло з кухні.

Олега не довелося квапити. За кілька хвилин він уже був на кухні й допомагав батькові готувати сніданок.

— Учора під час огляду я помітив дві речі, які не дають мені спокою, — почав він, не чекаючи запитань.

— Дві речі? Та їх же там сотні. Які ж це дві? — спитав академік Балашов, не приховуючи подиву.

— Всі двері в ракеті було відчинено навстіж! Признаюсь, я про це ще не подумав. То якої ж ти думки?

— Спочатку скажу тобі про другу особливість, а потім уже піде теорія. У першій кабіні, мабуть, капітанській, перед пультом керування стоять три крісла, На середньому й правому, точніше, на запобіжних лямках цих крісел, а також на поверхні пульта і на приладах перед цими кріслами є наліт якогось порошку. Проте найцікавіше, що на лівому кріслі ніяких слідів немає, і все перед цим кріслом вилискує, наче нове.

— Бачу, за ніч ти з біолога став детективом. Я взагалі на це не звернув уваги, — щиро признався академік.

— Гадаю, що це природно. Всі фахівці зосередили увагу на технічному обладнанні. А я на ньому не розуміюсь, отож і помітив такі дрібниці.

— Ну, а тепер що в тебе на серці? Мене справді цікавлять твої нові задуми. Як Танина діалектика допомагає тобі в практиці? — спонукав Олега батько.

Олег при згадці про Таню й оком не змигнув, а вів далі:

— Отак обладнана й споряджена ракета відлетіла з рідної планети не без живих істот, бо навіть я, профан у цій справі, можу зробити висновок, що для безпосадочного польоту її обладнали б інакше й простіше.

В ній не було б ні крісел, ні кінескопів, ніякого іншого устаткування, що служило комусь у ракеті. Правильний висновок? — спитав він батька.

Аркадій Олександрович, замислено розміщуючи гарячий чай, підбадьорив Олега.

— Давай, лишень, далі!

— Чи можемо ми знайти тіло або кістяк організмів, які жили давно й керували ракетою в неосяжному Всесвіті, якщо клітинна структура в них була інакша, ніж у нас?

— Навряд!

— Чому?

— Тому, що від неоліту нас відокремлюють три тисячі років. Команда не могла бальзамувати або якось інакше препарувати свої останки. А протягом такого часу клітинний організм не може зберегтися. Тисячі років мали перетворити команду на висохлі муміфіковані рештки, на якийсь прах.

— На мою думку, в середньому й правому кріслах сиділи члени команди. Земне тяжіння діяло на ті муміфіковані рештки дуже довгий час. Тонкий наліт порошку на лямках та на пульті керування і є, напевне, сліди розпаду очстанків космонавтів. Під час здіймання ракети й переміщення її на опорну конструкцію верфі різні порухи, хоч їх було мало, довершили розпад остаточно. Дрібнесенький порошок розвіявся по ракеті, а помпи висмоктали його до контейнерів.

— Бачу, ти розвиваєш думку послідовно. Далі!

Олег випив чай і промовив:

— Це припущення підтверджують також відчинені двері…— юнак глянув на батька.

— Ти гадаєш, що команда перед аварією або після аварії на морському дні використала останні залишки повітря й тоді повідчиняла двері всіх кабін, щоб якнайдовше підтримати своє життя? — спитав академік.

— Саме так. Сподіваюся, дальше дослідження ракети покаже, що призвело її до аварії,—додав Олег.

— Але в мене є заперечення.

— Яке, батьку? — здивувався молодий біолог.

— А що з їхнім одягом?

— 3 одягом? — це трохи збентежило Олега. — Ти ж знаєш, що ми нічого не чіпали. Отже, десь, мабуть, знайдемо той одяг, — сказав він невпевнено.

Академік глянув на годинник. Тієї ж миті в передпокої пролунав дзвінок. Увійшла Таня. Вона люб’язно всміхнулась і промовила:

— Я прийшла по вас. Час уже йти!

— Заждіть хвилинку. Я покажу вам те, що приніс з ракети, — попросив Олег.

— Невже ти порушив наказ академіка Кропоткіна? — докірливо й суворо спитав Балашов-старший.

— Та що ти. Ось почекайте! — кивнув Олег уже від дверей.

Він миттю повернувся тримаючи в руках фотознімок.

— Ще вчора я проявив плівку і збільшив малюнок, який побачив на внутрішніх дверцятах однієї з кабін. Гляньмо на нього! — він подав батькові знімок і сів на бильце крісла. Зацікавлена Таня підійшла з другого боку.

— Чим ти ще хочеш нас здивувати? — поплескав батько Олега по руці й задивився на систему окружностей і куль. За хвилину запитав: — Може й щодо цього знімка в тебе є в запасі якась теорія?

— Про це я ще не думав. Подивімося разом, що б це могло означати. Посередині — найбільша куля з якимись значками, а далі на кожній окружності, але щоразу в іншому місці, по одній кульці. Деякі великі, інші маленькі. Коли б завбільшки вони були однакові, то це могла б бути схема атома або чогось такого… — почав Олег міркувати вголос.

Учений трохи замислився.

— Підійдемо до цього з іншої сторони, Олегу. Скільки квантових орбіт навколо ядра атома? — спитала несподівано Таня.

— Сім. Я вже знаю, про що ти думаєш! Перелічимо окружності й кулі,— відповів Олег і полічив їх.

— Бачиш? Десять окружностей і одинадцять куль! Десять і одинадцять, — повторив академік Балашов.

— Отже, йдеться не про схему атома, — розвинула думку дівчина.

— Так. Всесвіт побудовано з однакових елементів, і кількість квантових орбіт атомів не може бути більшою, — підтвердив океанограф.

— Знаєте, що мені спало на думку? — раптом схопився Олег.

— Ну?

— Це схоже на схему сонячної системи. Нам відомо дев'ять планет, отже, дев’ять майже круглих траєкторій, а десяте — Сонце…

— Так, але на одну окружність І на одну кульку в цій схемі більше! — нерішуче заперечила Таня.

— Перевіримо! Найбільша куля посередині, припустімо, це Сонце. Перша мала кулька — Меркурій, наступна, трохи більша — Венера, за нею ще більша — Земля, тепер би мала йти менша — Марс, так. У проміжку — мала кулька. Шосте місце належить ще одній великій кулі… невже це Юпітер? За ним менша — може, Сатурн? Але ж ми його позначаємо з кільцем. На дев’ятій окружності був би Уран, десятий — Нептун, а одинадцятий — Плутон.

— Чудово, батьку, чудово! — тріумфував Олег.

— Сім разів одміряй, один раз одріж! Це привабливо, але подивимося далі! — зауважила Таня.

— Співвідношення розмірів окремих куль відповідають у принципі нашим масштабам на схемах сонячної системи. Різниця лише у величині Сонця, в орбіті планети Плутона, в позначенні Сатурна і ще… замість планетоїдів на п’ятому місці є невеличка кулька, — гаряче розвивав думку молодий біолог.

Академік Балашов підвівся і, тримаючи фотографію, кілька разів пройшов по кімнаті. Він хитав головою, наче сам собі відповідав на запитання. Нарешті почав міркувати вголос:

— Незрозумілі знаки біля окремих малюнків це, напевно, імена. Розмір центрального тіла на схемі не має вирішального значення. Співвідношення такі ж, як і наші. Поставимо собі запитання: коли було створено цю схему?

— Щонайменше три тисячі років тому, — з готовністю підхопила Таня.

— Сонячна система в той час могла мати не такий вигляд, як тепер, — вів далі академік, — Сатурн, найгарніша планета системи, має тепер кільце, але тоді не ще могли бути лише обертові луночки! З цим можна погодитись. Остання орбіта! П’яте місце… п’яте місце… Тепер між Марсом і Юпітером є широке пасмо астероїдів — уламків якогось космічного тіла!

— Може, ішлись це була самостійна планета, — додала Таня в глибокій задумі

— Саме так, батьку, Таня має рацію. Я пригадую закон Тіціуса — Боде й таблицю відстані планет од Сонця, виражену через одиницю відстані Землі:

Меркурій — 0,4

Венера — 0,7

Земля —1,0

Марс — 1,6

Астероїди 2,8

Юпітер— 5,2

Сатурн — 10,0

і так аж до останньої — Плутона. Я читав кілька теорій про виникнення астерїдів — від теорії конденсації газів до теорії космічної катастрофи, викликаної зіткненням з іншим тілом, — повторював Олег щойно перечитані розділи з «Історії сонячної системи».

—І я пригадую досить давно вже поширену точку зору академіка А. Н. Заваріцького, що астероїди — це уламки планети, яка за своїми розмірами й масою була схожа на нашу Землю і розпалася під час космічної катастрофи, — підтримала Таня свого товариша.

— Правдоподібно, що величезна кількість астероїдів, яка обертається навколо Сонця між орбітою Марса та Юпітера, є залишки планети. Тим більше, що це розбиті брили й валуни з дуже розмаїтими орбітами — від окружностей, майже схожих на орбіту Марса, й до параболи, що перетинає орбіту Урана, — погодився академік.

— Це дає нам можливість… — почав було Олег, але батько обірвав його:

— Вже час іти.

VII

В'ЯЗЕНЬ КОСМІЧНОГО КОРАБЛЯ

Автобус аерофлоту зупинився неподалік від монументальної споруди Академії наук перед входом до готелю для іноземних гостей Академії. Коли б хто-небудь спостерігав за тими, що виходили з автобуса, то побачив би цікаве видовище, цікавий парад характерних рис окремих націй. Поміж чорнявих південних європейців, жовтих азіатів, блідих жителів півночі, худорлявих англосаксів І кофейних африканців якось кричуще вирізнялася сива голова Макдональда. Навіть його очі були не такі, як в інших, їхній оптимізм торжествував над непевними, стомленими, цікавими й осудливими, холодними й усміхненими, допитливими, та байдужими поглядами інших новоприбулих.

Обличчя Макдональда випромінювало вдоволення. Він був у захопленні, в захопленні від усього, що бачив. У захопленні від Москви, її будівель, вулиць, парків. Він побачив спокій, задоволення й гідність людей, які, наче потік гігантської ріки, линули по річищу історичної і сучасної архітектури.

Очі старого ковзнули по беліску першого супутника.

Макдональд поволі йшов до готелю й розмірковував…

Мільярди років створювалася наша планета, шістсот тисяч років тому внаслідок розвитку матерії виникли синатроп і пітекантроп, сто тисяч років тому з’явилася неандертальська людина, кілька десятків років тому було створено літак, а менш як тридцять місяців тому розпочалася космічна ера людства;

Тисячі воєн, мільйони мертвих, мільйони нещасних і знедолених, безупинна боротьба людини з природою й ще запекліша боротьба людини з людиною…

Чому людство не порозумнішає?

На одному боці воно поривається у безмежність Всесвіту, а на другому готує могили.

Що це за парадокс?..

Незбагненно. Наша наука ніколи вже не наздожене радянський прогрес, хоча ми маємо здібних учених. Наш темп позначено конкурентною боротьбою приватних монополій, і це гальмує зліт, прогрес; наші сили розпорошено…

А яка ж відчайдушна й кумедна вимога директора «Interstellar Company»!

Макдональд усім серцем ненавидів брудні інтриги, шпигунські методи, крадіжку наукових досягнень. Різниця в моралі двох півкуль цієї планети справді жахлива, Наші здатні лише вихвалятись і критися, а Ради — Ради віддають свої наукові досягнення всьому світові.

Ось і тепер! Знахідка ядерної ракети має неоціненне значення, але про неї вже знає весь світ. Даніель Сандей не діждеться того, щоб Макдональд зрадив своє кредо вченого,

— Ми вступили до земного раю, — вивів його з задуми іронічний шепіт нового секретаря компанії.

— Маєте рацію, — дуже значливо й переконливо підтвердив старий.

Франк Вільман остовпів. Він не йняв віри власним вухам, але не мав часу пересвідчитись у справжньому світогляді срібноволосого вченого, бо до нього підійшов юнак років двадцяти п’яти у формі служника готелю й запропонував свої послуги — віднести багаж.

Агент споважнів. Він гарячково розмірковував. Хотів спочатку одсмикнути руку з магнітофоном, та вчасно схаменувся. Ледь усміхнувшиссь, Вільман узяв чемоданчик у другу руку й подякував. Юнак підвів їх до конторки, за якою сиділа струнка вірменка.

— Ваші паспорти, будь ласка, — звернулася вона до прибулих добірною англійською мовою.

Чоловіки, люб’язно посміхаючись, подали їй доку- мети й сіли в крісла. На столику лежали фотографії першого радянського космічного корабля. Макдональд і Вільман узяли кілька й почали придивлятися до окремих деталей.

На конторці тихо задзвонив телефон.

— Ваню, тебе кличуть до канцелярії,— звернулася дівчина до юнака.

Канцелярія готелю містилася в правому кутку вестибюля. П’ятников постукав і ввійшов. За письмовим столом сидів його начальник, капітан Орлов.

— Добридень, Ваню. Поглянь на рентгенограму, — сказав Орлов і подав негатив.

— Цікавий тайник, товаришу капітане, — промовив П’ятников.

— Він належить Вільманові. Посели його в номері 112. Вільман — наш гість, і я сподіваюся, що ти приділиш йому максимум уваги, — наказав Орлов лейтенантові П’ятникову.

— Зрозуміло, — промовив лейтенант і вийшов.

Підійшов до конторки, глянув на дівчину, яка саме закінчила записи у відомості готелю.

— Пан Макдональд, — прочитала вона в паспорті.

— Номер сто одинадцятий, — додав Ваня.

Вірменка взяла потрібний ключ і разом з паспортом подала його привітному старому.

— Сподіваюся, ми будемо сусідами, — сказав агент.

— Як бажаєте, пане. Сто дванадцять, — мовив П’ятников.

Дівчина подала ключ та документи й побажала гостям приємного відпочинку. Ваня відчинив ліфт і підняв гостей на другий поверх.

Наступного дня о дев’ятій годині на нордвіцькому аеродромі приземлився літак з іноземними вченими. В салоні аеродрому їх привітали академіки Кропоткін та Балашов. Гостей одразу повезли до верфі. В конференц-залі дирекції вже сиділи члени комісії. Вони оплесками зустріли прибулих.

Академік Кропоткін ознайомив присутніх з результатами обстежень і оголосив про початок дискусії. Першим з пропозицією про хід дальших робіт виступив академік Бердичев. Він запропонував передусім у захисному одязі дослідити двигуни й знайти спосіб відокремити їх.

Професор Яшкевич, відомий фахівець з електротехніки слабких струмів, звернув увагу присутніх на кабіну з жалюзі, в якій знайдено велику кількість магнітофонних і телевізійних стрічок. На підставках біля столиків лежать програвачі й репродуктори. Професор гадає, що зберігся дуже цінний матеріал, і мовознавці повинні розшифрувати та зробити його надбанням усього людства.

Академік Балашов стисло виклав Олегові й Танині думки і передав по колу фотографії схеми.

Потім Кропоткін припинив дебати й оголосив, що ракету можна оглянути завтра.

До монтажного залу повернулися тільки Кропоткін, Бердичев, Балашов і головний майстер. Вони наділи захисний одяг і ввійшли до ракети.

Олег пішов сьогодні до професора Яшкевича.

— Мене дуже зацікавило ваше повідомлення про кабіну з жалюзі,— почав Олег із своєю звичайною тактикою.

— Це винятково цінна знахідка, юначе. Ми ще навіть не підозрюємо, що приховано на тих магнітофонних стрічках. Я певен, що на них є записи, від яких у нас перехопить дух, — відповів Яшкевич.

— Ви щось казали і про телевізійні стрічки. Чи правильно я зрозумів? — розпитував далі Балашов-молодший.

— Правильно,

— А як ви їх розпізнали? — допитувався Олег, бо зовсім не розумівся на електротехніці.

Професор засміявся.

— Це не так важко. Телевізійні техніки почали консервувати зображення на магнітофонній стрічці. Звуковий магнітофон може зафіксувати сигнали до шістнадцяти тисяч коливань за секунду, а магнітофон для фіксування зображення повинен опрацювати щонайменше чотири мільйони коливань за секунду. Поки що застосовують більше звукових блоків і стрічку приблизно п’яти сантиметрів завширшки. В ракеті я знайшов вузькі й широкі стрічки, тому й сподіваюся, що знайдемо й законсервовані зображення… і якщо я маю рацію… то це буде надзвичайно цікаво.

— Коли ви розпочнете роботу?

— Як тільки переправимо ракету до дослідного центру Академії. Вчора я вже мобілізував усіх співробітників. Спочатку демонтуємо один з приладів і вивчимо всі його деталі. Магнітофонна система схожа на нашу. Думаю, що ми запустимо апарат і перепишемо первинні записи на наші стрічки.

— Я чув, що ваш інститут має найбільший електронний мозок у світі. Чи застосуєте ви його для аналізу невідомої мови астронавтів?

— Ну, звичайно. Але з цим доведеться трохи зачекати. Спершу мовознавці повинні знайти основну структуру невідомої мови, розтлумачити смисл усіх знаків, слів, практично опрацювати весь словник цієї мови, а тоді вже — тоді все піде швидко.

Олег мимохіть погладжував себе по чолі, ніби вже стояв перед диво-приладом, до якого вкладають стрічки з невідомою мовою, й слухав праісторію життя епохи неоліту…

Професор Яшкевич вів далі:

— У бібліотеці, де ти знайшов імовірну схему нашої сонячної системи, є кілька тисяч книг. Ми, напевно, знайдемо поміж ними ключ для розв’язання неземного алфавіту, законів граматики й математичних знаків. На наших учених чекає надзвичайно цікава й наполеглива праця.

— Праця, мабуть, посуватиметься швидше, ніж коли розв’язували єгипетські ієрогліфи, — переконано мовив молодий біолог.

— Безумовно. Сучасні методи наукової роботи й техніка дають можливість за кілька днів зробити те, на що колись витрачали десятиліття, — погодився Яшкевич.

— Дякую. Тепер піду до бібліотеки, — попрощався Олег.

Тим часом у монтажному залі Бердичев після пильного обстеження механізму без особливого напруження обернув потужні колеса, і дослідники спільними зусиллями відхилили масивні двері.

Радіоактивні індикатори мовчали!..

Вчені ввійшли до довгастого тамбура. На протилежній стіні висіла схема розрізу двигунів ракети. Бердичев довго розглядав різноколірні діаграми.

Крізь запобіжні шоломи дослідники не могли порозумітися, тому лише на мигах показали один одному, що варто підійти ближче. Бердичев кивнув на квадратні клапани на схемі, на ручку, показав на пальцях кількість «два» й правою рукою обвів тамбур. Потім він ступив до одного кутка й потяг за собою головного майстра. Кропоткін і Балашов пішли в інший куток.

Майже в центрі задньої стіни стирчала якась ручка. Бердичев схопив її й спробував повернути… ручка піддалася. Бердичев дав знак Балашову, щоб той зробив те саме.

Аркадій Олександрович натиснув на ручку праворуч і глянув на Бердичева. Той уже тягнув ручку до себе. Відкрився отвір, у якому був довгий важіль з поперечним гвинтом. Балашов теж потягнув ручку. І теж побачив важіль.

Тоді Бердичев одкрутив поперечний гвинт і за допомогою майстра повернув важіль горизонтально. У стіні відкрилися квадратні порожнини.

Бердичев зазирнув туди, і серце в нього стрепенулося, — він бачив систему велетенських гвинтів. Академік підійшов до Кропоткіна й допоміг йому зрушити важіль, а тоді помахом руки попросив усіх вийти з ракети.

На містку, через який вчені входили до ракети, Бердичев обернувся й показав на площину перед стабілізаторами. Наче вінець важких пластин спинної броні стегозавра, там здіймалися відчинені захисні клапани. Дослідники перейшли містком до зовнішніх отворів.

Індикатори мовчали.

Загрози радіоактивності не було, Бердичев перший відкрутив шолом і зняв захисний одяг.

— Гадаю, що можна покликати іноземних учених.

Академік Кропоткін погодився. Гості були неподалік, вони оглядали устаткування верфі, й тому незабаром усі ввійшли до монтажного залу.

— Ми змінили програму роботи, бо праця посувається швидше, ніж сподівались, і тому дозвольте, шановні гості, запросити вас оглянути ракету. Проте, для вашої ж безпеки, прошу не торкатися ніяких механізмів, оскільки нам ще не відомі їхні функції,— оголосив голова комісії.

Перекладачі розтлумачили своїм підопічним побажання академіка. Залунали гарячі оплески, і група вчених поступово рушила до ракети.

Агент «Interstellar Company» йшов позаду. Проте не він був останній. Групу замикала Таня Лебедєва, яка, хоч уже й бачила ракету, хотіла дещо перевірити.

Поміж перекладачів дуже спритно походжав парубок в окулярах. Він був майстром своєї справи. Вільно володів чотирма мовами… а ще краще — мистецтвом перевтілення. То й не дивно, що Вільман не впізнав у ньому лейтенанта П’ятникова, який зустрів гостя у вестибюлі готелю.

Група вчених спершу пішла до хвостової частини, пройшла окремими кабінами й повернулася до капітанської кабіни, де затрималася найдовше. Гості обступили перекладача в окулярах, який дуже вправно перекладав пояснення Кропоткіна.

Вільман улучив слушну мить. Коли увага була зосереджена на головній частині, він непомітно відстав і поквапливо повернувся до відсіку двигунів. Лебедєва інстинктивно озирнулася: їй здалося, ніби в останніх дверях майнула тінь. Дівчина відійшла од товариства й попрямувала до соплової системи. Таня думала про

Олега. Він, мабуть, знову досліджує на свій страх і риск… Сьогодні ще й на очі не показувався. Гумова підлога поглинала Танині кроки. Лебедєва підійшла до останніх дверей.

Вільман тим часом поквапливо обертав другий ґудзик картатого жилета. Мікроплівку першого гудзика було вже використано.

В центрі проміжної стіни виднілася чорна плита, в якій віддзеркалювалася частина коридора. Ця дрібниця врятувала американця…

Він помітив, що коридором хтось іде. Не обертаючись, Вільман пригладив волосся, немовби міркуючи, як увійти до хвостової частини ракети, й помалу рушив назад.

Коли Таня зникла в перших бічних дверях, Вільман рвучко крутнувся й блискавично зачинив за нею двері. Потім, холоднокровно обернувши велике колесо, попрямував до приміщення соплової системи, щоб довершити фотографування всієї схеми.

Вільман досяг, чого хотів…

Ця подія відбулася менш ніж за хвилину. Все було зроблено, й американець побіг коридором до вчених. Вони все ще слухали пояснення в командирській кабіні. П’ятников непомітно шукав поглядом свого підопічного. Побачивши його поблизу академіка Балашова, заспокоївся.

Агент слухав пояснення перекладача, час од часу кивав головою й інколи нервово крутив гудзика.

«Цікаво, — подумав Ваня, — хвилину тому це був другий гудзик, а тепер уже третій».

Огляд закінчився. Іноземні гості були в захваті.

— Шановні гості, друзі, роботу нашої комісії буде закінчено сьогодні ввечері. Ми всі разом з ракетою вирушимо спеціальним поїздом до Москви. Прошу вас вчасно бути готовими. Дякую за увагу, — закінчив академік Кропоткін.

Всі захоплено заплескали.

— А ви, Аркадію Олександровичу, йдіть лаштуватись у дорогу, — звернувся Кропоткін до Балашова.

Члени комісії розійшлися по своїх тимчасових кабінетах, щоб докінчити нотатки й приготувати все до від’їзду. Академік Балашов оглянув кімнати і, не побачивши Олега, попрямував до бібліотеки. Дорогою його охопили приємні, теплі батьківські роздуми. Син знайшов собі справді гідну подругу. Здається, вони все життя йтимуть спільним шляхом й ідеально доповнюватимуть одне одного! Балашов-старший завжди плекав надію, щоб син або хтось близький знайшов свій поклик у його науці. І радість від того, що цю давню мрію здійснить мила й на подив здібна дівчина, пом’якшувала суворі риси старого.

Але куди це вони обоє зникли?

Олег почув кроки і обернувся до дверей.

— Вітаю, синку! А чого це ти сам? Де Таня?

— Таня? Та вона ж лишилася з вами, — відповів трохи здивовано Олег, і його нараз охопило якесь дивне, незрозуміле почуття.'Він підвівся й запитливо глянув на батька. — Ви вже скінчили?

Вчений кивнув.

— Коли від’їжджаємо?

— Години через три. Ти поїдеш зі мною?

— Я не всидів би в Нордвіку. Таня теж повертається до Москви.

На мить Олег замовк, потім вийняв з кишені свою нерозлучну лупу і, примруживши око, почав переглядати назви книг на стелажі.

— Чого ти замислився? — запитав батько.

— Цікаво, чи не лишили космонавти слідів на прикладах? — висловив він свою думку, машинально протираючи лінзу клаптиком замші.

— Це справді цікаве питання, — погодився батько, — ще ніхто нічого не чіпав. І коли ти хочеш у цьому пересвідчитись, то поспішай. Бо незабаром усе навантажать у вагони. Я буду вдома.

Олег квапився. Працівники верфі саме встановлювали відсік двигунів ракети на потужний причіп. Олег збіг східцями й попрямував до капітанської кабіни. Взяв збільшувальну лупу й почав пильно обстежувати поверхню кожної ручки.

Ніде нічого!..

Хіба це можливо? Невже неземні Істоти мали інакшу шкіру? Та Олег не поступався; він переходив од приміщення до приміщення, не лишаючи без уваги жодного сантиметра. В коридорі за кабіною з жалюзі зупинився. Йому здалося, ніби там є щось підозріле. Якусь мить розмірковував, обмацуючи. поглядом усе навколо.

Ага, зрозуміло!

Одні двері зачинені!

Справді!

Оце, мабуть, і є те незвичайне. Раніш Олег чомусь не помітив їх. Він підійшов до дверей і почав роздивлятися велике хромоване колесо.

Ура!.. Юнак мало не скрикнув з радощів. Знайшов відбиток. Але що з ним робити? його ж треба зберегти за будь-яку піну. Як зробити, щоб ніхто випадково його не стер?

У голові Олега сяйнула ідея. Він вибіг з ракети, шукаючи очима телефонний апарат. Глянув ліворуч — немає. Глянув праворуч — чудово, апарат виразно вимальовувався на білій стіні залу. Олег підбіг і схопив трубку.

— Будь ласка, — пролунав приємний голос телефоністки центральної станції.

— З’єднайте мене з органами безпеки!

За якусь мить у трубці озвався черговий. Олег попросив, щоб негайно прислали фахівця, котрий знімає відбитки пальців. Йдеться про надзвичайну знахідку — відбиток пальців космонавта!

Олег поклав трубку й задоволено потер руки. Він навіть не підозрював, що минають останні хвилини життя його подруги.

Таня нерухомо лежала на підлозі. Вона втрачала свідомість… була здорова, жива, але абсолютно безсила. Першої миті, коли перед нею нечутно зачинилися двері, дівчина подумала, що хтось пожартував. Стояла в цілковитій темряві й не рухалась. Не хотіла торкатися жодного приладу, бо не знала, що той дотик може викликати.

Минула хвилина, п’ять хвилин… тихо. Дівчина помалу підійшла до дверей і почала їх обережно обмацувати. Але двері зовсім гладенькі.

Тоді Таня почала щосили гатити кулаком… несподіване розчарування. Удари були нечутні. Кулак занурився у м’яку, паче мох, гуму, якою було вкрито кабіну.

Минуло десять хвилин… Таня почала розуміти, що це не жарт. Проте зберігала спокій. Кабіну хтось герметично замкнув. Порятунку можна чекати хіба що в разі нагоди, і тільки зовні… всередині кабіни Таня безпорадна. Що робити? За тридцять-сорок хвилин у кабіні не етане кисню, і тоді…

Треба протриматись якнайдовше. Жодного зусилля, жодного енергійного поруху, дихати помалу, економно.

Її спокій був просто-таки дивовижний. Мозок холодно працював. Дівчина лягла на м’яку підлогу й повільно, дуже повільно дихала. Вона знала, що кожен глибший вдих скорочує їй життя. Подумки засміялася: чим більше дихатиму, тим швидше вмру… смішно. Ніхто такого й не придумав би.

Глянула на годинник.

Минуло тридцять хвилин!.. Фосфоресціююча секундна стрілка перестрибувала з риски на риску, сповнена механічного життя, а Таня тим часом… Чоло зросили великі краплини поту.

Легені мало не розривалися, організм боронився, намагався всмоктати в себе якнайбільше життєдайного повітря…

Таня боролася, напружуючи останні сили…

«Я повинна витримати… повинна витримати…» Зелені цифри на годиннику зливалися в мерехтливу смугу… Дівчина втрачала свідомість, знову опритомнювала… горло було спрагле, як у Лівійській пустелі… шкода… не доживе, не дізнається, чи правильна гіпотеза Агарова… Тік-тїк-тік-тік… У вухах дзвеніло, немовби то співали рейки під гігантським поїздом…

У цей час Олег та фахівець з дактилоскопії підходили до дверей кабіни. Білявий старшина вправно приклав блискотливий пластир на відбиток і обережно зняв його.

— Бажаю вам відкрити невідомого астронавта, — сердечно потис він руку сяючому Олегові.

— Я справді радий, що мені пощастило виявити слід. Чи не змогли б ви запакувати його як належить? Ми незабаром виїздимо до Москви. Там я віддам його вашим колегам, — попросив молодий біолог.

Його прохання було виконано. Потисли один одному руки, і старшина пішов. Олег лишився на містку. Йому кортіло дізнатися, що там за тими зачиненими дверима?

Якусь мить Олег вагався. Чи порушити наказ Кропоткіна? Кінець кінцем це навіть не порушення наказу, адже, здається, під час першого огляду всі двері були прочинені.

Юнак не міг помилитися. Він побудував на цьому своє припущення, що космонавти задихнулися.

Повернувся!

Витяг носовичок і натис на дисковий запор. Двері піддалися. Олег розчинив їх навстіж і… скам’янів.

На підлозі лежала нерухома постать. Олег блискавично підскочив, намацав плечі й витяг бездиханне тіло в коридор. При світлі рефлекторів побачив синє, спотворене судорогами обличчя…

— Таню, Та-неч-ко… — прохрипів юнак.

Наче пір’їну, підхопив свою подругу й кинувся геть з ракети. На містку вигукнув, не тямлячи себе:

— Швидку допомогу… принесіть води… кисень, кисень… швидко кисень!

Майстер Михайло підскочив до телефону, набрав помер і негайно викликав медичну допомогу. Потім підбіг до зварювального апарата.

— Хлопці, швидко, йдеться про життя людини. Відкрутіть вентилі, покладіть кисневий балон на підлогу! Несіть сюди товаришку, — гукнув він до Олега.

Троє, четверо підбігли на поміч. Майстер відкрутив вентиль і спрямував струмінь кисню на непритомну дівчину, Олег розстебнув їй комірець. Незабаром до залу на повній швидкості влетіла санітарна машина і сповнила велетенське приміщення пронизливим виттям сирени.

Молодий лікар у білому халаті на ходу вискочив з машини. Він одразу зрозумів ситуацію. Ставши навколішки в головах у непритомної, почав робити їй штучне дихання,

— Зменшіть приплив кисню, — наказав майстрові.

Сичання затихло. Двоє санітарів принесли носилки.

Лікар звелів Олегові робити дівчині штучне дихання, а сам витяг фонендоскоп і почав вислухувати серцеву діяльність.

— Поки що серце слабе… але вона житиме. В карету! — скомандував він.

За годину Таня опритомніла, проте почувала себе ще погано, Олег у білому халаті сидів біля неї. Вона розплющила очі і, нічого не розуміючи, подивилася навкруги, Молодий біолог уперше поцілував її в чоло й лагідно промовив:

Уже все гаразд, Танечко, Лежи спокійно. Розповіси мені потім. За годину виїздимо до Москви. Твій багаж у нас. Мені ще треба додому. За хвилину повернуся.

Таня вдячно склепила повіки…

VIII

ДЕСЯТА ПЛАНЕТА

Науковий центр — Академія наук скидалася на мурашник, до якого впала грудка цукру…

Найвидатніші працівники різних галузей науки буквально розподілити ракету за своїми фаховими сферами. Кожний квадратний дециметр усередині ракети сфотографували. Тисячі знімків лежали на столах перед нетерплячими науковцями. Проте все мало сувору систему. Приладів поки що ніхто не чіпав.

Учені окремих галузей науки мали узгоджену програму досліджень, Вони щоденно взаємно консультувалися щодо наслідків своєї роботи й видавали друковані інформації для всіх ділянок науки.

Єдина річ, яка зрушила з місця, — це магнітофонна апаратура. Її дбайливо демонтували й перемістили до фізичної лабораторії Інституту електротехніки слабких струмів. Бібліотека теж змінила своє місце. Її перевезли до Інституту мовознавства. Але все інше лишилося недоторкане.

Океанографи з академіком Балашовим реконструювали рельєф морського дна за відкладами, які було виявлено на ракеті. У співробітництві з Інститутом геології досліджували скам’янілості.

Інститут ядерної фізики розробив порядок демонтажу двигунів ракети з радіоактивним зарядом. Університетська бібліотека перезнімала на мікроплівку кожну книгу, розмножувала фотокопії й препарувала неоціненні оригінали, щоб зберегти їх для наступних поколінь.

Було знайдено книжки, схожі на підручники наших перших класів початкової школи. Ця першооснова мала допомогти розв’язати первинну будову невідомої мови.

Олег і Таня, забувши про знегоди минулих днів, відвідували інститути, читали щоденні повідомлення про хід робіт. Всі чекали на мовознавців.

Четвертого дня вранці в їдальні готелю для іноземців Лебедєва ласувала свіжими тістечками й переглядала найновіші повідомлення Інституту мовознавства. Час від часу вона кидала погляд на двері-вертушку, в яких щохвилини мав з’явитись Олег.

Сьогодні буде надзвичайний день.

Балашов просто не тямитиме себе з радощів — адже повідомлення, яке Таня оце читає, повинно зелектризувати всіх сучасних учених.

Розв’язано алфавіт — будівельний матеріал мови космонавтів часів неоліту!

Незважаючи на те, що юнак дуже поспішав, він все- таки запізнився на десять хвилин.

— Вітаю тебе, Таню, і наперед прошу вибачення, — пролунав його дзвінкий голос,

— Здрастуй, Олегу, сідай. Ти вже давно не чув такої радісної звістки. Читай, — всміхнулася до нього дівчина й подала інформаційний бюлетень.

Олег поклав портфель на сусідній стілець, розгорнув бюлетень і ледве стримав вигук захоплення.

— Сенсаційно… є алфавіт! Таню, берімося до роботи, — мовив він, виймаючи з портфеля фото гаданої сонячної системи. — Подивимося знак біли найбільшої кулі,— запропонував Балашов і приклав фотографію до бюлетеня.

Таню теж охопило нетерпіння, і вона почала водити вказівним пальцем по літерах.

— Знайшла! Буква «Р», — вигукнула дівчина.

Олег записав.

— Поглянь! Другий І четвертий знаки однакові,— зауважила Таня.

— Буква «О». Біля твого пальця. А. третій знак — це… «Д», — додав Олег.

Обоє водночас видихнули:

Р-О-Д-О!

— Родо? Може, це наше Сонце? — запитав Олег.

Терпіння, терпіння. Жодного поквапливого висновку.

Перший успіх підбадьорив. Літера по літері розв’язували вони невідомі написи під кульками. З’явилися дивні назви:

Опарі

Тамаруку

Манома

Бонгаве

Тора

Бузу

Лапо

Дугіта

Цеза

Амогаре

Таня й Олег задумано дивилися на одинадцять дивних слів. Перший заговорив Олег.

— Припустімо, що йдеться про сонячну систему. Земля — четверта планета Сонця… Отже, космонавти могли називати її Манома.

Таня не заперечувала, а лише посунула палець до наступної назви й підкреслила слово «Т о р а».

— Планета за Марсом могла називатися Тора, — розвинула вона далі Олегову'думку.

— Так, саме так. Але ж там астероїди, — міркував Олег уголос.

Він машинально взяв тістечко, відкусив добру половину і втупився десь у куток їдальні:

Звідки вони прилетіли?

Ми довідаємося про це, неодмінно довідаємося! Земля — Манома, Марс — Бонгаве… невідома планета— Тора. Планети, на яких у минулому могло існувати органічне життя. Землю не беремо до уваги — отже, тоді Марс і Тора.

Таня допила чай і запропонувала піти до бібліотеки, де вже, мабуть, готові фотокопії кількох книг з космічного корабля.

Балашов заховав фотографію та бюлетень до свого портфеля і, сповнений оптимізму, взяв Таню під руку. Перед конторкою у вестибюлі готелю їх зупинив П’ятников, знову перевдягнений у форму готельного службовця.

— Доброго ранку. Товаришу Балашов, у канцелярії на вас чекає капітан Орлов.

Олег подякував і разом з Танею попрямував до канцелярії. Назустріч їм підвівся капітан Орлов. У нього було дуже симпатичне і надзвичайно виразне обличчя. Широке чоло, сміливі очі під кущистими чорними бровами, вперте підборіддя говорили про неабияку енергію.

— Дякую, що на моє прохання ви прийшли аж у готель, товаришу капітан, — почав Олег, тільки-но причинивши двері.

— Прошу, прошу. Сідайте… і розповідайте, — привітно запросив Орлов відвідувачів.

Олег дістав з нагрудної кишені дбайливо загорнений пластир з відбитком пальців неземного космонавта і докладно пояснив свої міркування. Капітан Орлов зосереджено слухав.

— А чи не здається вам дивним, що на жодній іншій речі ви не знайшли ніяких слідів? — несподівано спитав він.

Молодий Балашов нерішуче знизав плечима.

— Знаєте, товаришу капітан, я про це думав, зокрема у зв’язку із нещастям, яке сталося з моєю колегою Лебедєвою.

Тепер у розмову зайшла Таня. Вона яскраво описала дивний випадок, який мало не закінчився її смертю. Орлов щось записав і підвівся.

— Радий, що ви мене покликали. Я починаю розуміти певні взаємозв’язки… Завтра надішлю вам фотографії, а коли що трапиться, кличте мене о будь-якій порі. Ще раз дякую вам, — він сердечно потис їм руки.

Таня і Олег повернулися до вестибюля й звідти пішли в Академію наук. Дівчина попрямувала до Інституту геології, а Олег — до Бердичева. Домовилися зустрітись під час обіду.

Балашов прискорив ходу. На завороті коридора він мало не зіткнувся з професором, який ніс грубенький том фотознімків.

— Вітаю, досліднику, — всміхнувся Бердичев.

Іване Павловичу, пробачте, що я йду вам заважати, але нам з Лебедєвою треба дещо з’ясувати, зупинив Олег професора.

— Ходи, ходи лишень! Розповідай, що в тебе, — Бердичев завів Олега до свого кабінету.

Балашов без зайвої балаканини витяг фотографію й нотатки. Він повторив батькові, Танині й свої здогади щодо схеми сонячної системи, яку, можливо, представлено на цій фотографії, і назвав усі перекладені знаки малюнків.

— Далі, далі, Олегу, — підбадьорив його зацікавлений професор.

— У сьогоднішньому інформаційному бюлетені ми, крім іншого, прочитали, ніби ви закінчуєте фотографування перших неземних книг. А чи не можна хоча б одну з них переглянути разом з вами? Що, як батьківщина ракети справді була на невідомій планеті Тора поміж Марсом і Юпітером? — закінчив він одним духом,

Бердичев здивовано звів угору брови.

— Смілива ідея, хлопче, дуже смілива, але справа варта заходу.

Він розклав фотознімки на столі.

— Пригадую деякі фотографії глобуса, — мурмотів Бердичев.

Поміж силою-силенною фотографій подекуди виднілися білі папірці. Бердичев розгорнув том на першій закладці.

Олег зацікавлено схилився над столом. Бердичев почав гортати фотографії. Раптом Олегові здалося, ніби він бачить знайомі позначки.

— Це вони, Іване Павловичу! — вихопилось у юнака,

— Фотографія кулястої планети. І під нею позначка «Тора», Поглянемо, які ще є фотографії,—з запалом промовив Бердичев, перегортаючи матеріал далі.

Тільки на трьох сторінках тома вони знайшли креслення планети. На кожному кресленні — щораз інші лінії, схожі на ізотерми.

— Дорогий Олегу, це правда. Планета Тора існувала, а невідомі астронавти фотографували і картографували її. Почекаймо лишень, поки Інститут мовознавства оголосить наслідки вивчення невідомої мови. Вчора знайдено елементарний підручник з ілюстраціями. За допомогою фотоелектроніки здійснюється переклад іншомовних слів. Нам пощастило перекласти вже близько восьмисот іменників. Мовознавці працюють на повний хід. Кожна група має свої завдання. Народжується великий словник. Знайомі слова одразу вкладають до електронної пам’яті. А тепер, хлопче, іди до професора Яшкевича. Там фіксують звукові записи на магнітофонні стрічки, — порадив Олегові Бердичев.

Та Балашов-молодший не збирався поки що йти.

—Іване Павловичу, скажіть, будь ласка, чи ви зробили вже аналіз атмосфери, взятої з ракети?

— У ранкових інформаційних повідомленнях ти знайдеш докладний аналіз, але я вже можу сказати, що кисню там нема. Основна структура газової суміші — це азот, аміак і сірководень, тобто продукти гнильного процесу, Крім того, є ще група благородних газів і, нарешті, багато мікроскопічного порошку вапняку й фосфору. Є гадка, що колись у ракеті було середовище для дихання такого ж складу, як земна атмосфера. Мікроскопічний порошок — це рештки зогнилих організмів. Сліди пороху на лямках крісел і на пульті за своїм складом подібні до молекул газової суміші.

Олег був приголомшений. Його здогади доведено наукою. Він поквапливо запитав:

— А скільки осіб могло бути в ракеті?

— Аналіз показує, що за наших умов така кількість продуктів розпаду могла виникнути приблизно з трьохсот кілограмів живої матерії,— охоче пояснив академік.

— Отже, в ракеті могло бути від двох до чотирьох осіб?

— Почекай на точніші дані, але вже й так видно, що результат твого дедуктивного мислення підтверджується.

— Дякую, Іване Павловичу. Я завітаю до професора Яшкевича. До побачення! — попрощався задоволений біолог.

Олег помалу йшов мальовничим сквером поміж клумбами яскравих квітів. Він був задоволений. Фотографія планети Тора підтвердила, що на знайденій схемі зображено сонячну систему.

Отже, Сонце мало колись десять планет! А тепер їх тільки дев’ять!

На п’ятому місці, між Марсом і Юпітером — вільний простір, сповнений космічним пилом та безліччю уламків матерії.

Олег весь час уперто повертався до цієї думки. Раптом він зупинивсь і відкрив портфель. Вийняв з нього «Історію сонячної системи», сів на найближчу лаву і знову перечитав розділ, над яким уже замислювався тричі.

«19 липня 1595 року після тривалих і безрезультатних пошуків і спостережень Кеплерові пощастило виявити деякі відношення, які він вважав за ключ до механіки сонячної системи.

Наслідок свого дослідження вчений сформулював так:

1. Орбіта Землі є мірою всіх інших орбіт.

2. Накресли навколо неї додекаедр — дванадцятигранник, і сфера, описана навколо нього, є Марс.

3. Навколо орбіти Марса накресли тетраедр — чотиригранник, сфера навколо нього є Юпітер.

4. Навколо орбіти Юпітера накресли куб — навколо нього описана сфера є Сатурн.

5,Тепер впиши до орбіти Землі Ікосаедр — двадцятигранник, і вписана сфера є Венера.

6. До орбіти Венери впиши октаедр — восьмигранник, і вписана сфера є Меркурій,

Кеплер назвав свою теорію «Таємниця світу». Подальші праці довели її неспроможність. Але всупереч цьому теорія дала астрономії багато користі.

Цією незвичайною теорією Кеплер уперше в історії звернув увагу на великий простір між орбітами Марса та Юпітера. На жаль, цього визначного відкриття довго ніхто не помічав.

Аж через 177 років Ян Дангель Тіціус указав на незвичайну прогалину цікавою грою чисел, якою він робив спроби пояснити регулярність віддаленості планет од Сонця.

Після багатьох спроб Тіціус написав ряд чисел, що починався від трійки, а далі йшли двократні попередніх величин:

0—3–6— 12–24—48—96— 192

До кожного числа він додав четвірку й дістав новий ряд:

4—7— 10–16—28—52— 100–196

Кожне число цього ряду, поділене на десять, являє собою приблизну відстань планет од Сонця, коли за одиницю взяти відстань Землі від Сонця.

Це числове співвідношення розширив і опублікував керівник Берлінської обсерваторії Боде. Звідси й назва — закон Тіціуса — Боде.

За часів, коли жили ці астрономи, ще не були відомі планети Уран, Нептун і Плутон. Гадані відстані дуже точно відповідали справжнім, крім прогалини біля числа 2,8.

Боде як астроном-практик передбачав невідому планету, яка мала заповнити незбагненно великий простір між Марсом і Юпітером. Можливість існування невідомої планети стала ймовірною, коли 13 березня 1781 року Джон Гершель відкрив планету Уран.

Проте цілих п’ятнадцять років астрономи марно шукали невідому планету.

1 січня 1801 року сіцілійський астроном Джузеппе Піацці, спостерігаючи небо для свого зоряного каталога, відкрив у сузір’ї Бика невідому зірку сьомої величини. На другий день він провадив повторні спостереження і побачив, ідо зірка перемістилася.

Нову планету астроном назвав ім’ям богині-охоронниці Сіцілії — Церери. Математик Гаусе згодом вирахував її орбіту. А через рік бременському астрономові Ольбресові, незважаючи на негоду, пощастило знову побачити Цереру на цій орбіті.

І тоді сюрпризи пішли низкою!

28 березня 1802 року той самий Ольбрес відкрив ще одну планету, яка за дві години перемістилася відносно до сусідніх зірок. Гаусс вирахував орбіту й для цього тіла — і досяг дивовижного результату: нове тіло рухалося приблизно на такій же відстані, як і Церера, тільки його орбіта була похилена до екліптики під іншим кутом.

Ольбрес вийшов із скрутного становища: він позначив обидва планетоїди як уламки невідомої великої планети, що колись розпалася.

У вересні 1804 року астроном Гардінг відкрив у сузір’ї Кита нове тіло подібного виду, а в березні 1807 року Ольбрес знову відкрив у сузір’ї Діви ще один планетоїд — найяскравіший і єдиний, якого можна було спостерігати неозброєним оком. Чотири відкриті астероїди дістали імена: Церера, Паллада, Юнона, Веста.

До 1922 року астрономи відшукали 933, а до наших днів — понад дві тисячі астероїдів.

Таким чином, було виявлено, що велетенська просторова прогалина між Марсом і Юпітером повна-повні- сінька уламків космічної матерії. Відкриті астероїди кружляють у дуже широких межах — від 2 до 3,5 астрономічних одиниць і час їхнього обігу коливається від 1,8 до 34 років.

Справжня причина виникнення астероїдів невідома й досі».

Олег згорнув книгу.

Астероїди є рештки невідомої планети Тора!

Катастрофа в сонячній системі!

Юнак підвівся й поквапливо попрямував до батька.

— Де це ти блукаєш, Олегу? — зустрів його старий.

— Я перевіряю нашу гіпотезу про сонячну систему.

Професор Бердичев підтвердив, що вона правильна Ми з Танею вже переклали всі позначки невідомою мовою на наш алфавіт — і все чудово збіглося. Наша сонячна сисіема а періоду неоліту на Землі мала десять планет!

— Десять планет? Докази? — не йняв віри академік Балашов.

— Фотографії десятої планети Тора є в матеріалах у Івана Павловича, я щойно від нього. Не хочу випереджати наукові дослідження а те гадаю, що ракета прилетіла з тієї планети перед катастрофою, трагічні сліди якої кружляють тепер у просторі Марс — Юпітер, — переконував батька Олег

Балашова-старшого щиро дивувало, що син так неухильно й наполегливо старається довести, ніби космічний корабель прилетів з нашої сонячної системи. Батько похитав головою:

—І де де все в тебе береться — зокрема оті твої сміливі гіпотези?

— Гм… знаєш, це… Танин метод у дії,— всміхнувся Олег, — ну, і зліт думки, який у старших скромніший, точніший і недовірливіший. Це, по суті, нескладний процес. Ти маєш трохи часу?

— Будь ласка, розповідай!

— Насамперед я поставив собі запитання: чи могла ракета прилетіти з Проксіми Центавра. Ця ракета не схожа на теоретичні креслення фотонової ракети прийдешнього. Дійшовши висновку, правда, дилетантського, що вона не може розвинути швидкості світла, я дуже легко вилучив віддалені системи. Тоді в мене зміцніла думка, що космічний корабель виник у родині нашого Сонця! Я вивчив умови на дев’яти існуючих планетах і спокійнісінько вилучив Юпітер, Уран, Нептун і Плутон. Життя на них неможливе.

Меркурій ще зачекає кілька більйонів років на умови, за яких було б, мабуть, можливе перетворення неживої матерії на первинні коацервати, а Венера тепер перебуває, певно, у стані нашого давно минулого археозою.

Доведено, що ракета — неземного походження. Те, що вона не з Марса, обгрунтовуємо певною суперечністю. Мислячі істоти, які досягли такого культурного й технічного рівня, що змогли створити міжпланетний корабель, були б здатні воювати з природою; і якби вони були з Марса, то на Марсі й досі зберігалися б умови для життя, адже шо означають три тисячі років, зокрема, коли атомна енергія служить корисній меті. Отже, лишилося єдине; десята планета, і саме в просторі між нашою Землею І Юпітером.

У знайденій схемі на місці теперішньої смуги астероїдів позначено планету на Ім’я Тора.

Астероїди — не її уламки!

Отаке Танине і моє кредо! — закінчив свій переконливий аналіз молодий біолог.

Академік задумливо креслив криві поверх якихось розрахунків.

— Кредо, Олегу… кредо вашої буйної фантазії та здатності комбінувати, тихо промовив Балашов. — Я ціную вашу нестримнїсть у здогадах, яка звичайно, в межах припустимого, але треба зачекати на справді наукові докази. Не забувай, що діалектика перемагає саме непохитними науковими доказами. Що ти робитимеш далі?

— Я хочу повернутися до професора Яшкевича. Ти не маєш нічого нового?

— Ми уточнюємо результати. Іди… зустрінемося під час обіду. Повинен тобі сказати, що Таня теж пішла до Яшкевича, — підморгнув він синові.

Інститут фізики був па протилежному кінці парку. Олег ішов знайомою алеєю, не помічаючи ані краси клумб, ані веселого пташиного гомону…

Його думки сягнули в далечінь, на сто мільйонів кілометрів — на орбіту планети Тора.

Яка вона була?.,

За зображенням на схемі Тора, мабуть, завбільшки така ж, як планета Опарі, тобто Меркурій. А коли це так, то вона могла ма ги в діаметрі близько 5000 кілометрів. Тіло таких розмірів повинно мати масу приблизно вдвічі більшу, ніж Місяці». Рештки Тори, які літають навколо Сонця, мали б ста повити майже третину маси Землі… Але ж усі астероїди мають масу не більшу, ніж десята частина Землі! Батькова наукова обережність доречна!

Але… стривай, сірішай! Можна ж дозволити собі поміркувати про логічні ймовірності!

Маса не могла зникнути з космічного простору сонячної системи. Катастрофа, напевне, виникла внаслідок колосального вибуху або зіткнення, і це вивільнило енергію фантастичної сили. Це був один канал витоку маси, перетвореної, власне, на енергію… але ж ще є всесвіте тяжіння!

Щоденно на нашу планету падають мільйони метеорів. За рік — це сотні тисяч тонн, а за три тисячі років… Якщо порахувати нашвидку, то й тоді чимало.

А скільки їх упало на Місяць!

Щоправда, метеори прилітають з безконечних глибин космосу і не все падає тільки на Землю та на Місяць.

У Олегових очах спалахнули вогники радості — все ймовірно. Він прискорив ходу й почав весело насвистувати. Ще кілька кроків, і він стане перед святинею електронного мозку.

— Добридень, товаришу професоре, — вклонився Олег Яшкевичу.

— Це ти, Олегу? — озвався той від магнітофонних пультів.

— Я, — відповів юнак і підійшов до апаратури, на якій Яшкевич саме перемотував довгу металеву стрічку.

Хвилину було тихо, лише посвистувала стрічка, швидко намотуючись на бобіну.

— Я чекаю. Знаю, що в тебе чимало запитань. Щойно звідси пішла твоя наречена, — промовив професор.

Олег лукаво всміхнувся.

— Запитання поки що підождуть. Я прийшов до вас дещо перевірити.

— Перевірити? Слухаю!

Балашов дістав фотографію, показав професорові планету Тора і розповів про всі свої міркування. Професор слухав його уважно.

— Браво, Олегу, браво! Професор Бердичев не підтвердить абищо… Ти прийшов саме вчасно: щойно мені подзвонив доктор Лемар, конструктор електронного мозку, що прилад уже прийняв останні результати роботи Інституту мовознавства. Тисячі електронних ламп-рецепторів зафіксували сигнали лексичної та граматичної будови невідомої мови. Чекають, коли почнуть перекладати перший документ, який ми оберемо за кілька хвилин. Незабаром академік Владимиров і Лемар прийдуть до мене.

— Але ж у вас і темпи! — захоплено вигукнув молодий біолог.

— Все одно ми слимаки порівняно з твоєю фантазією, — добродушно засміявся професор.

IX

НЕЗБАГНЕННИЙ КІНЕСКОП

Секретаря «Interstellar Company» у ці хвилини цікавили інші проблеми. Подорож до Нордвіка була успішна. Секретареві пощастило зробити на мікроплівці сто п’ятдесят знімків, Тепер треба якнайшвидше дати телеграму.

Домовлений термін минає сьогодні ввечері…

За три години треба розпочати передачу. Він витяг із скриньки магнітофон, поклав його на стіл і відчинив віко.

Якусь мить стояв нерухомо… потім підійшов до дверей, тихо обернув ключ, повернувся до столу і натиснув на диск правої бобіни.

Верхнє дно відхилилось і відкрило телевізійну апаратуру.

Агент вийняв з гудзиків мікроапарати, пінцетом повитягував кінчики плівок і обережно, одну по одній, вклав їх до автомата. Плівки трималися міцно… Все буде гаразд!

Вільман з насолодою запалив, підійшов до вікна й задивився в далечінь. Перед очима постала рожева перспектива наступного тижня.

Кар’єру в «Interstellar Company» йому гарантовано.

Американець сховав пінцет, опустив дно звукової апаратури, закрив віко приладу, поклав чемодан у шафу і відімкнув двері. Потім узяв з нічного столика карту Москви і почав уважно розглядати її.

«Найзручніше місце, напевно, Ленінські гори», — подумав він.

Москву оповили сутінки. Вільман відгорнув гардину, щоб краще бачити подробиці. Його погляд майнув на перехрестя, де стояв регулювальник у білій формі… і тут йому сяйнула несподівана думка.

Як же це так, що досі не зацікавилися його особою? Скрізь така незвична доброзичливість, люб’язність. Усі поводяться невимушено. Ніхто, далебі, не звертає особливої уваги на чужинців…

Дурниці! Навіщо думати про всякі нісенітниці. Адже на його магнітофон під час запису дискусій ніхто не звертає ніякісінької уваги. Майже кожна зарубіжна делегація має аналогічні прилади. Що там! Аби тільки щасливо минув цей день, тоді все буде ідеально.

Стукіт у двері вивів його з задуми.

— Прошу, — сказав Вільман, обертаючись до дверей.

— Добривечір, пане секретарю, — привітався одягнений для прогулянки Макдональд.

— Добрий вечір. Куди це ви зібралися? — спитав Вільман, трохи збентежений першим візитом шефа наукового відділу.

— Ну, передусім по вас. Адже ми разом ідемо на науковий семінар до університету Ломоносова? — старий здивувався, побачивши, що Вільман іще не готовий.

Той кивнув головою, ледве приховуючи захоплення. Чогось кращого годі й сподіватися. Тепер він не викличе ніякої підозри!..

— Хіба ви не одержали запрошення?

— І слихом не слихав, — признався Вільман.

— То, певно, воно у швейцарській, і ви ще його не взяли, — шукав пояснення Макдональд.

— Я хотів було піти в театр, але обов’язок — понад усе! — лицемірно мовив Вільман.

Він узяв із шафи плащ, капелюх і магнітофон, оглянув замки на кришці й кивнув МакдональдовІ.

Біля під’їзду на них чекала автомашина…

На іншій півкулі планети через годину один після одного стартували чотири реактивні літаки. Перший з них уже підлітав до визначених координат над Тихим океаном.

На ракетній базі «Interstellar Company» було пожвавлення. Несподівано приїхав всевладний директор Сандей… і відразу всі почали нервувати. Провідні працівники нетерпляче сиділи перед екранами. Сандея важко було збагнути. Минали місяці, а він навіть не помічав людини. Проте якщо екран починав блимати і працівника не було на місці, тоді вибухав справжній вулкан.

Але сьогодні всі побоювання були зайві, Сандей сяяв. Вільманова телеграма розітнула темряву близького занепаду. Перед очима директора компанії мелькали цифри курсу акцій на біржі, який блискавично підвищувався.

Сандей з насолодою затягнувся й видмухнув три синюватих кільця диму, що спливали до горішнього листа велетенського філодендрона в кутку кабінету.

На екрані з’явилося зображення пілотської кабіни. Поміж бортовими приладами чітко вимальовувалося рішуче обличчя.

— Все гаразд? — пробурмотів Сандей.

Пілот здригнувся, але за мить шанобливо схилив голову:

— Так, пане. За кілька хвилин маємо вловити сигнальне зображення. Та чи буде наш друг пунктуальний?

О, Франк Вільман був надійний лакиза!

В актовому залі університету він записав доповідь і дебати. Зітхнув з полегкістю, коли побачив, що семінар скінчився за десять хвилин до початку передачі. Гостей запросили оглянути наукові кабінети. Вільман вибачився перед Макдональдом, заявивши, що піде до парку й зачекає на нього біля входу.

Ходою туриста, який милується красою навколишньої природи, попрямував до бічних алей. Незабаром знайшов затишний куточок під високими соснами. Сів на лаву і якусь мить розмірковував. Незважаючи на те, що навкруги, скільки сягало око, не було нікого й величну тишу тільки інколи порушували звуки проїжджаючих автомашин, Вільман відчув прискорене биття серця й легке тремтіння. Він розумів, що коли підходитиме людина, то кожен крок буде чутно щонайменше на сто метрів, але все одно треба бути надзвичайно спритним і обережним.

Тепер лише кілька дрібниць відокремлюють його від омріяного успіху…

«Спокійно… спокійно», — диктував мозок.

Вільман ще раз озирнувся і поклав прилад на лаву. Торкнувсь опуклих металевих гудзиків і витяг антени. Решту виконає автомат!

Тієї миті директор Сандей захоплено вигукнув:

— Молодець! Надійний працівник!

На телевізійному екрані з’явився сигнал Вільманового моноскопа. Отже, секретар 77 почав передачу, а це означає, що він має всі фотографії. Зображення було справді бездоганне.

Але що це?.. Екран раптом потьмарився, немов хтось залив його тушшю.

…І стіни директорського кабінету здригнулися від страшної лайки! Сандей розчавив у попільничці сигару й поквапливо натиснув крайній важіль. З протилежного екрана до нього всміхнулось улесливе обличчя японця.

— Негайно до мене! — гаркнув Сандей.

На середньому екрані знову з’явився чіткий моноскоп.

Японець прибіг, ледве переводячи подих.

— Що ви там знову зіпсували? — загриміло в кімнаті.

Японець зіщулився і став ще менший, ніби цей грізний окрик прибив його до землі.

— Пане, пане, все в порядку, — пробелькотів японець писклявим голосом, показуючи на бездоганне зображення моноскопа:

— У порядку! То це порядок? Дивись, пройдисвіте, весь екран чорний! — скаженів Сандей. Його могутні груди від хвилювання здіймалися, наче старий ковальський міх.

Японець з жахом дивився на екран, на якому справді сталася зміна. За півхвилини знову з’явився моноскоп… а після нього… знову незрозуміла чорнота.

За тисячі кілометрів од ракетної бази «Interstellar Company» до агента Вільмана повертався звичний спокій, серце в нього билося щораз спокійніше. Вільман глянув на годинник. Він передає уже сім хвилин… отже, чотирнадцять мікрофільмів перенеслися над Тихим океаном.

Минала остання хвилина. Секундна стрілка стрибала немовби радісніше.

Чотири, три, дві, одна… Вільман зачекав ще мить, потім блискавично засунув антени, поставив чемодан біля ніг і витер носовичком спітніле чоло.

В далечині заскрипіли шини…

Секретар підвівся, взяв магнітофон і впевнено рушив до головного входу.

Саме в цей час з будинку вийшли слухачі, які прямували до міста. У дверях Вільман угледів сивувату голову Макдональда. Старий уже шукав секретаря. Підхоплений людським потоком, Вільман навіть не помітив, що хтось злегка штовхнув його.

Так, Ваня П’ятников улучив слушний момент і вправним рухом одрізав верхній гудзик з Вільманового жилета. Біля сходів на П’ятникова чекала службова автомашина. Він швидко сів, кивнув шоферові й дістав з кишені відрізаний гудзик.

Проте яке жахливе розчарування! Гудзик був звичайний.

X

ЗАПОВІТ КАПІТАНА ПЕРІТИ

У коридорі почулися кроки, й одразу хтось постукав у двері.

— Прошу, — сказав Яшкевич.

До кімнати ввійшов старенький академік Владимиров і доктор Лемар.

— Ласкаво прошу. Ми вже чекаємо на вас з нетерпінням, особливо Олег, багатонадійний син Балашова, відрекомендував професор молодого біолога.

— Вітаю тебе, Олегу. Я чув, що ти конкуруєш з нами, — пожартував старий.

Олег стримано заперечив:

— Де там мені, з моєю фантазією! То вже швидше Таня Лебедєва.

Так, так. Про Таню я знаю від батька. Здібна дівчина. Сподіваюся, вона прийде? — промовив Владимиров.

Усі посідали, тільки Лемар стояв, нетерпляче тупцюючи на місці.

— Друзі,— він закашлявся, — електронні лампи гудуть. З чого почнемо?

— Знаєте, любий докторе, це дуже важко вирішити. Наш колектив уже розшифрував назви всіх книжок. Щиро признаюся — це чудова скарбниця, спадщина надзвичайно високої культури, Кожна галузь науки чекає на переклад своїх джерел, програму для вашого автомата визначить завтра Президія.

—І ото я маю чекати аж до ранку? — розчаровано запитав доктор Лемар.

— Ні, ні, дорогий друже. Почнемо негайно! Колега Калакан знайшов у шухляді капітанського стола в ракеті дуже цінний документ — єдину книгу, писану рукою. На ній виведено: П е р і т а. Якщо судити з першої сторінки, йдеться про нотатки зроблені в ракеті. Я приніс рукопис, щоб перевірити правильність наших висновків — і коли все буде гаразд, то ми вже сьогодні взнаємо дещо більше про походження й долю космічного мандрівника.

— Чудово! — не втримався Олег.

Академік Владимиров відкрив портфель, вийняв порівняно тонку книгу і, поклавши її на круглий столик, розгорнув на першій сторінці.

Олег намагався за допомогою власного знання алфавіту прочитати комбінацію з шести знаків.

— П-е-р-і-т-а, — читав він по складах.

Академік перегорнув першу сторінку й узяв аркуш паперу.

— Початок записів я переклав ще в інституті і вклоняюся величі духу автора. Слухайте:

— «Із спорідненої сім’ї приходжу я до вас, істоти майбутнього, я — нещасний мандрівник і останній свідок.

В ім’я розуму, науки й краси мирного життя віддаю вам атом багатства, що його створив давно колись наш рід для розквіту природи мислячої.

Ми володіли нею, і вона підкорялася нам!

Служила нам, поки мозок був поміркований і спокійний.

Та шаленство, що охопило купку сильних багатством, але слабким духом, згубу готує, згубу жахливу.

Безмежний Всесвіт єдиний у своїй матеріальній основі, а природа — сумлінна вчителька науки, і тому ви підете колись далі, ніж убогий розум наш.

Я приходжу до вас од колиски життя спорідненої системи.

Родо колись згасне, бо неосяжні глибини Всесвіту, де міріади метагалактик голублять одна одну лише дотиком світла, є джерелом вічного виникнення й відмирання, колискою змін форм невпинного руху.

Більйони одиниць часу будуть свідками історій славних, що їх після нас, торійців, на Бонгаве й у вас, на прекрасній Маномі, а згодом і на Тамаруку створить мисляча матерія.

Я знаю, що мій заповіт зберігся і ви читаєте його. Ви тепер високо, ще трошки — і станете схожими на нас.

Спиніться!

Спиніть!

Мати-природа ховає від вас уже тільки останню сторінку своїх таємниць.

Не розкривайте останніх таємниць природи, доки цей заповіт не прочитаєте мільйонам ваших.

Згубна доля Тори й Бонгаве повинна стати відомою всій Маномі!

Доля неслухняної дитини Рода, яка змінила мудрість на шаленство й підготувала собі неминучу загибель.

Хай цей єдиний вигук долине до вас у прийдешній час!

Періта з Тори».

Старий замовк, і в кімнаті запала мертва тиша.

Всі наче скам’яніли. Яшкевич, Лемар і Олег майже не дихали. В їхній свідомості, здавалося, гучно відлунювали стародавні слова невідомого вченого, які немов били на сполох, звертаючись до теперішніх людей.

— Так, так, — відкашлявся академік Владимиров.

Його голос прорізав тишу, наче тріск підтятого блискавкою столітнього велетня.

— Заповіт генія десятої планети! — зворушено мовив Олег Балашов.

— Десятої планети? — наче прокидаючись із сну, перепитав доктор Лемар.

— Так. Цей заповіт незаперечно доводить, що гіпотеза Лебедєвої та Олега правильна. Десята планета Сонця — Тора існувала, а ракета є витвором науки й техніки її мешканців, — підтвердив професор Яшкевич і лагідно глянув на юнака.

— Професоре, це ж чудово! Наше Сонце — Родо мовою мешканців планети Тора — наділило своє п’яте дитя першістю. На Торі виникла й, очевидно, вимерла первісна в сонячній системі жива істота. Заповіт Періти — неоціненний. Розгляньмо, будь ласка, його хоча б у загальних рисах, — попросив Олег.

— Ось бери. Чигай і розглядай. Поки що майже дослівно підтвердилася реальність твоїх і Таниних здогадів, — заохотив його старий.

— Дякую, але без вас я не впораюся, — скромно сказав Олег і почав читати перше речення: — «Із спорідненої сім’ї приходжу я до вас, істот майбутнього». Цілком зрозуміло. На мою думку, Періта хотів досягти найближчої планети, на якій виявлено ознаки життя.

— Правильно, читай далі! — попросив Яшкевич.

Олег прочитав ще два речення й вільно переклав їх.

Періта, напевно, відчував, що він останній свідок подій, які відбувалися на Торі, і тому в ім’я мирного життя та його розвитку на інших планетах збирав культурне багатство, створене його суспільством. Він, мабуть, хотів зібрати літературні твори, звукові стрічки й інші історичні свідчення зрілості живого організму тих часів.

— Правильно, Олегу! — Яшкевич звернувся до всіх: — Я щойно закінчив переписувати останній звукозапис. Там зафіксовано мову досконалої артикуляції з трохи сиплими звуками. Автомат доктора Лемара, напевно, через деякий час заговорить устами Періти.

— Це буде не так скоро. Не забувайте, що наш електронний автомат, пристосовано поки що тільки для писаного тексту. Заміна знаків на фонетичну форму буде дуже важка, а то й зовсім неможлива, — заперечив доктор Лемар.

— Я впевнений, що Періта лишив компас і тут. Ми на початку вивчення, але запевняю, що Періта був геній! Він підготував книжки про будову його рідної мови так уміло, що переклад чужих знаків був для науки не проблемою, а лише питанням часу. Олегу, читай далі! — втрутився в розмову директор Інституту мовознавства.

Олег вів далі:

— «Ми володіли нею, і вона підкорялася нам. Служила нам, поки мозок був поміркований і спокійний». Я гадаю, що вчені на Торі поступово відкрили всі закони природи і примусили її стати помічником суспільства у підвищенні добробуту. Але в дальшому процесі з досягненнями науки почали поводитися ризиковано. Очевидно, в суспільстві виникли ідеї, що суперечили мирному розвиткові… Які то були ідеї — про це ми, мабуть, довідаємося згодом, бо вже далі йдеться про те, що на Торі Існувало класове суспільство, яким оволоділо безумство. Про це каже Періта так: «Та шаленство, що охопило купку сильних багатством, але слабких духом, згубу готує, згубу жахливу».

— Точніше, каже про безумство купки суспільства, яка володіє багатством, тобто капіталом, і в полоні цього фетиша втрачає здоровий глузд, свідомо веде суспільство до загибелі. Коли повернемося до попередньої фрази — «Служила нам, поки мозок був поміркований і спокійний», — то можемо зробити висновок, що населенню Тори загрожувало винищення з боку науки, якою почали зловживати панівні класи, — додав до Олегових коментарів доктор Лемар.

Академік Владимиров і професор Яшкевич схвально кивнули. Олег читав далі:

— «Безмежний Всесвіт єдиний у своїй матеріальній основі, а природа — сумлінна вчителька науки, і тому ви підете колись далі, ніж розум наш убогий». Це чудовий філософський доказ того, що весь всесвіт матеріально єдиний і складається з однакових елементів, єдиного будівельного матеріалу. Всесвіт пізнаванний, природа сама поступово й наполегливо вчить мислячі істоти розгадувати її таємниці. Прогноз Періти чудовий. Він знав, що на Землі, яку вони називали Маномою, людина досягне вищого ступеня досконалості, ніж жителі Тори. Його прогноз стає дійсністю. Ми готуємо міжпланетні перельоти, і як розвиватиметься наша наука в майбутньому, досить ясно видно уже тепер, — пристрасно промовив Олег, геть забувши, що він у товаристві видатних учених.

Академік Владимиров, задоволено погладжуючи борідку, приєднався до молодого біолога.

— Періта наводить нам докази того, що матеріалістичний світогляд — непохитний, єдино правильний і можливий. Опублікування здобутого матеріалу матиме велике значення для всього людства. Справді геніальний заповіт!

Тепер уже молодий Балашов звернувся до професора Яшкевича:

— Товаришу професоре, будь ласка, перекладайте далі ви, бо я вас усіх заговорю.

Професор засміявся, взяв переклад, напівголосно й незрозуміло прочитав трохи, а тоді голосніше став пояснювати:

— Далі Періта говорить про відмирання Сонця, яке станеться через кілька більйонів років, але до того часу він пророкує славну історію, що її творитимуть після жителів Тори мислячі істоти на Бонгаве… Бонгаве…

— На Марсі,— з готовністю промовив Олег.

— Так, на Марсі і в пас, на прекрасній Маномі. Здається, Періта був романтиком. Далі йде цікавий прогноз, Періта передрікає розвиток мислячих істот на Венері. Але ж чому він прилетів на нашу Землю, коли Марс був ближче?

— Гадаю, — відповів доктор Лемар, — що пояснення є у фразі: «Згубна доля Тори й Бонгаве…» Періта, мабуть, згадував про трагічну долю двох планет.

— …Так, тут ідеться про щось лихе, зокрема, коли взяти до уваги його заклик «Спиніть!» — погодився академік Владимиров.

—Єй інші зв’язки і питання, — додав доктор Лемар. — Напрошується відповідь, що Періта міг обрати собі за притулок тільки нашу планету, і обрав її свідомо.

Яшкевич перебіг очима кілька абзаців і гаряче закивав:

— Так, уже впевненість його фрази: «Я знаю, що мій заповіт зберігся і ви читаєте його», підтверджує думку доктора Лемара.

— З усього видно, — вів далі Владимиров, — що, пишучи заповіт, Періта не передбачав аварії на дні океану, але цілком свідомо підготовляв збереження культурного багатства своєї планети для прийдешніх поколінь живих істот.

Яшкевич знову заглибився в переклад, а потім докинув:

— Ви маєте рацію, колего. Це підтверджено словами: «Спиніться! Спиніть! Не розкривайте останніх таємниць природи, доки цей заповіт не прочитаєте мільйонам ваших». Адже це прохання, ба навіть відозва до свідомості всього людства.

— Так, друзі,—озвався Лемар, — наша наука відчиняє останні двері перед остаточною розгадкою таємниці матерії. Нам лишився хіба що тільки крок до з’ясування всіх проблем щодо будови атомного ядра й вирішення питання, де кінчається матерія й починається енергія, і навпаки.

— Ми живемо в часи шалених випробувань ядерної зброї. На західній півкулі панує істерія озброєння. Найвище організована матерія — людський мозок — починає використовувати саму себе для власної загибелі! Людина опанувала вже не одну таємницю природи, зокрема й таємницю енергії атомного ядра… але що вона з нею робить?! — обурено промовив академік Владимиров.

Доктор Лемар, що походжав по кабінету, зупинився перед старим ученим:

— Уже за часів палеоліту Періта казав про шаленство, що охопило купку сильних багатством, але слабких духом. Так, це шаленство охопило купки сильних багатством, які й тепер граються зі смертю. Хворий мозок готує нові Хіросіми!

Олег Балашов уявив собі ліс атомних грибів, які можуть вирости на нашій планеті, коли це шаленство не вилікують. Підштовхуваний нестримною силою внутрішньої рішучості, він підвівся і схвильовано виголосив:

— Дякуємо тобі, невідомий генію, за твій заповіт! Люди всього світу, всі, хто має у собі хоча б іскорку свідомості, почують твоє застереження і дізнаються про долю тих, які тепер у формі неосяжних хмар космічного пилу блукають у міжзоряному просторі!..

На мить запала тиша — тиша врочиста, тиша присяги…

— ЕЛМО чекає! — за хвилину нагадав доктор Лемар.

Усі схаменулися. Справді! Електронний автомат чекає на свою першу роботу. Академік Владимиров подав докторові оригінал книги Перітиних нотаток і разом з іншими пішов до центрального залу, де містилася складна апаратура електронного мозку.

Олег сьогодні вперше був у цьому інституті, й тому дуже радів, що зможе збагатити свій досвід. Ідучи довгим коридором, він почув звук жіночих підборів. Цей звук видався йому знайомим.

— Таня! — вигукнув юнак і представив учешім Лебедєву. Вони привітали дівчину як давню знайому.

Доктор Лемар відчинив двері до просторого залу. Таня і Олег на мить зупинилися, вражені картиною, що відкрилася перед їхніми очима. Все навкруги, крім вхідних дверей, було заповнено силою-силенною манюсіньких сигнальних лампочок, вимірювачів, з’єднань кабелів і сотнями розмаїтих рубильників та ручок. Посередині залу стояв просторий маніпуляційний стіл, а за ним — кілька рядів модерних білих крісел.

Лемар підійшов до центрального пульта, запропонував усім сісти. Потім вставив спеціальний ключ, якого вийняв із шкіряного футляра, і обернув велику синю ручку.

Апаратура ожила!

Поодинокі щитки горіли різнобарвними написами, а кругла стіна з сигнальними лампочками пульсувала, наче ясне небо з мерехтливими зірками. Залу сповнило тихе таємниче дзижчання.

— Друзі, наш автомат чекає наказів, — оголосив конструктор і, натиснувши на кнопку, надав руху частині пульта керування. Із спідньої половини висунулася прямокутна площинка, що світилася блідо-зеленим сяйвом. Праворуч вихилилася кришка з системою фотоелементів.

Лемар укріпив щоденник Періти на спеціальному пюпітрі й пристосував рухливий механізм фотоелементів до інтервалів між рядками Перітиного письма.

—Історична мить! Електронний автомат зараз доведе, чи правильно ми акумулювали до електронних рецепторів знаки невідомого письма і його граматичну будову. Дивіться на екран, де з’явиться вільний переклад Перітиних нотаток.

— Ми матимемо час занотовувати? — спитав Олег.

— Не хвилюйтеся, — заспокоїв його доктор, закінчуючи лаштування, — Електронний автомат має пристрій, який дає можливість вільно читати перекладений текст, записує цей текст на магнітофонну стрічку в тому випадку, коли до приладу закладено фонетичні елементи мови, яку перекладають, І водночас фотографує матеріал. Зараз працюватимуть лише екран кінескопа та фотоапарат.

Пояснюючи, Лемар обернув другий вимикач, Настійні сигнальні лампочки почали блимати. Одні сигнали спалахували, інші згасали. Серед рою цих світляних імпульсів засвітився центральний екран кінескопа, на якому зліва направо вискакували перекладені слова…

Присутні почали читати:

«Пишучи ці слова, я вже готуюся покинути рідну Тору, яка неухильно йде до жахливого кінця. Умови на нашій планеті стали нестерпні.

Кілька сліпців поширюють загарбницьку істерію й небезпечно заграють з наймогутнішою силою природи — енергією ядра.

Найбільшу таємницю матерії ще остаточно не розкрито, її сила поки що скута, але багатьох уже не можна переконати! Руки, що прагнуть влади, кинули десятки мільйонів торійців на рулетку.

Моя дружина Перітелла зібрала чимало книг і класифікувала їх за галузями науки. З кожної галузі вона вибрала те найважливіше, що треба зберегти для майбутнього покоління істот спорідненої системи. На звукових смужках я зафіксував виступи різних торійців, які доведуть добрі прагнення й помилки нашого суспільства. Кожна мова має свою закономірну будову; щоб показати вам місток, по якому ви дістанетеся до зібрання документів про розвиток нашого мислення, нашого розумового та ідейного рівня, Перітелла включила до бібліотеки, як першу книгу, книгу елементарної будови нашої мови.

Перші звукові стрічки є фонетичною подобою цієї книги.

Ми обрали вашу планету — Маному, тому що вже були на ній, після нас бували й інші експедиції. Магнітні знімки знайдете в обгортці «Манома-ММ».

Ваш розвиток буде тривалий, але що це проти безконечності матерії, простору й часу!

Сьогодні до вас промовляє далека давнина. Вам легше, ніж було нам. Докази, які ви знайдете у нашому заповіті, доповнять результати ваших досліджень і підтвердять непорушну єдність всесвіту, законів природи, безконечність матерії.

Нотатки, які я почав писати разом із своєю дружиною вже після відльоту з Тори, призначаємо живим істотам вашої планети й тисячам майбутніх генерацій, котрі збережуть життя мислячої істоти в спорідненій системі.

Ми присвячуємо їх вам як заповіт учених, що хочуть допомогти торжеству добра.

Ми віримо, що ви будете розумніші, ніж були ми».

Таня дочитала останній рядок. Світлові сигнали вгамувались. Доктор Лемар метис ручку, і фотоелектронний рецептор помалу здійнявся вгору, Лемар хотів було перегорнути сторінку, але академік Владимиров спинив його.

— Дякую вам, докторе! Ваш ЕЛМО неоціненний!

Лемар протестуюче здійняв угору руки.

— Товаришу академіку, ви всі знаєте, що наш автомат не підведе, та коли б ваш колектив дав електронним рецепторам не бездоганний матеріал, ви б стали зараз свідками такого стихійного протесту, якого не бачили зроду. Але найбільшу заслугу мають Періта і Перітелла. Вони насправді геніальні.

Олег голосно зітхнув:

— Якби ми могли дочитати Перітині нотатки. Передчуваю, що причини, які привели його з заповітом для людства майбутнього на нашу Землю, а не на найближчу планету Марс, надзвичайні…

— Ти знову затягнув своєї,— засміявся Владимиров. — Ех, молодь, молодь, живете ви розкошуючи! Ну, працюйте далі, а я повернуся до інституту, щоб сповістити про успіх нашого мовознавства, — старий попрощався і вже від дверей додав: — Коли закінчите знімати фільм?

— До вечора я вручу його вам, — відповів доктор Лемар.

— Чи можна нам лишитися з вами? — за себе й за Таню спитав Олег.

— Звичайно, Будемо працювати далі? — спитав Лемар.

Професор Яшкевич згадав про звукові стрічки, про які писалось у зверненні Періти. Він повинен якнайшвидше розшукати їх, бо за таких темпів, мабуть, уже завтра вони будуть потрібні. Яшкевич підвівся, попрощався й пішов разом з академіком Владимировим.

Лемар перегорнув сторінку щоденника й повернув ручку. Електронний рецептор опускався, аж поки не торкнувся написаних рядків щоденника.

Стіна враз перетворилася на калейдоскоп блимаючих вогників… і на екрані з’явилися перші слова.

«Наша планета є п’ятою планетою Рода. За своєю величиною вона дорівнює хіба що половині Маноми. її обіг навколо Рода в чотири рази довший.

Одиницею нашої міри часу є час обігу Тори навколо Рода, зважте на це, читаючи всі записи.

Числення ми виводимо із стародавніх звичаїв, коли наші предки почали розрізняти й точніше розмежовувати нічого, мало й багато, а саме найприроднішим способом ведення лічби за кількістю пальців на руках.

Систему ми назвали десятковою, бо її основний чисельний рядок число десять. У книзі про числення ми докладно розповідаємо про всі торійські методи елементарного й вищого числення.

Наші вчені з розпаду випромінюючих елементів відкрили, що Тора й усі рланети Рода виникли п’ятсот мільйонів наших одиниць часу тому.

У далекій давнині Тора була розпеченою кулею. Поступово вона холонула, як і всі інші планети Рода. Настав час, коли на охололу поверхню з хмарної та бурхливої атмосфери впала величезна кількість рідини — води. Минули тисячі одиниць часу, поки вгамувався стихійний обмін водою між поверхнею Тори та її атмосферою. Вода немилосердно розчиняла й змивала мінерали з поверхні Тори, зносила їх до океанів і таким чином створювала в неосяжних водяних масах умови для перетворення неживої матерії в елементарні живі організми.

За мільйони обігів Тори навколо Рода розвинулися рослини, тварини, комахи. Життя виникло у воді, але поступово воно переміщувалось на суходіл. Перемогли й вижили тільки ті види, які пристосувалися до умов. Слабіші тварини гинули, а найкращі з найдужчих засновували витривалі роди.

На вашій Маномі відбувався такий самий розвиток живої матерії. Але умови на Торі набагато інші, ніж на Маномі.

Атмосферна оболонка тут наполовину нижча. Проте вона має такий самий хімічний склад, тільки у нас вона рідша, і тому дихальні апарати наших тварин та мислячих Істот надзвичайно великі. Тяжіння планети таке, як на Бонгаве, тому кістяк нашого тіла тонший і слабкіший, ніж у вас.

Під час першого візиту на Маному нам це далося взнаки».

На екрані закінчився останній рядок. Лебедєва на якусь мить замислилась, а потім звернулася до доктора Лемара;

— Докторе, людство земної кулі буде вражене, коли Академія наук опублікує ці документи. Не лишиться жодного, хто сумніватиметься у правильності матеріалістичного світогляду. Тепер навіть ті люди, які ще перебувають у полоні релігійного дурману, звільняться від нього й повірять цим рукотворним доказам… Досягнення нашої науки, копалини в музеях і все те багатство слідів, що їх учені всього світу збирали десятиліття як незаперечні докази правильності діалектичного матеріалізму, підсиляться й умножаться Перітиним щоденником та культурним заповітом Тори, І вже хіба що тільки недоброзичливці сумніватимуться.

Лемар підійшов до системи фотоелементів і, перегортаючи сторінку, відповів:

— Маєте рацію, колего. Перітина промова та його бібліотека безперечні й неспростовні. Немає на Землі філософа, який зміг би спростувати це свідчення. Але простежимо, що пише Періта далі.

Всі знову спрямували погляди на екран.

«За кілька років після того, як ми побували на сусідній планеті Бонгаве, нам пощастило збудувати новий корабель, який міг би досягти й вашої Маноми. Технологи поліпшили матеріал двигунів, учені створили більше навігаційних приладів. Ми замінили гальмові мотори та їхнє паливо, бо Манома має небезпечне тяжіння.

Щоб одірватися від Тори, так само, як і від Бонгаве, досить було розвинути швидкість п’ять кілометрів за секунду, але щоб повернутися з Маноми, потрібна швидкість одинадцять і дві десятих кілометра за секунду.

Новий корабель обладнали двигунами на ядерному паливі. Він міг розвинути швидкість до сорока кілометрів за секунду. Для відльоту з Тори вистачило нормального реактивного двигуна. З планів корабля ви побачите, що він має дві соплові системи на молекулярному та на ядерному паливі. Під час старту ми не могли ризикувати, поширювати нищівне випромінювання, і тому завжди здіймалися силою молекулярного двигуна і аж у міжзоряному просторі переключалися на тортовий двигун, який підвищував швидкість до максимуму.

Я вів корабель навперемінно з Перітеллою.

Час спливав помалу, але ми не нудьгували.

У певні години дивилися програму, яку передавали для нас з Тори, іншим часом складали план дослідження вашої Маноми. Ми щоденно визначали, де саме перебуваємо у неосяжному просторі.

Іноді здавалося, що час спинився… Та чотири роки минули, і настала хвилина, коли треба було зменшувати величезну швидкість.

Саме закінчувалася моя варта за штурманським столом, коли ми досягли відстані гриста п’ятдесят тисяч кілометрів од вашої планети.

Не знаю, як це сталось, але я заснув…

Раптом почув застережливий вигук Перітелли!»

На екран вискочило останнє слово перекладу.

— Докторе, будь ласка, швидше вставте нову сторінку, — нетерпляче попросив Олег.

— Не хвилюйся! Вона від нас нікуди не втече! засміявся Лемар.

На екрані з’явилися нові слова діалога.

— «Що таке, люба моя? — спитав я.

— Поглянь, з-за Маноми випливає її супутник, а крива нашої траєкторії надто вигинається до нього, — одним духом вимовила Перітелла.

— Справді! — вихопилося в мене, і мій погляд майнув по всіх приладах.

— Наша швидкість менша, ніж тяжіння сателіта. Увімкни двигуни! — радила дружина, припинаючись до крісла.

Я теж квапливо припнувся й увімкнув торійовий реактор. Нас добре-таки притисло. Я трохи нервував — за хвилину швидкість зросла з двох кілометрів за секунду до двох з половиною. Прилади показували, що наша траєкторія вирівнюється.

Вимкнув реактор, і корабель почав по спіралеподібній траєкторії спускатися до поверхні Маноми. Перітелла відстебнулася від крісла й пішла до бібліотеки. За хвилину вона повернулася з діаграмою.

— Ми були неуважні! Параболічна швидкість сателіта Маноми за його масою дорівнює два й чотири десятих. Ти, певно, втомився, — пояснила вона.

— Коли ти мене вчасно не розбудиш, то ми розіб’ємося на скелях велетенських кратерів цього кам’яного тіла.

Вона ніжно всміхнулася й дала мені таблетку підкріплюючого ротодану.

Ввімкнули телеметричні антени. Ще триста тисяч кілометрів…

Манома була чарівна!

Одна половина осяяна Родом, а навколо другої — сріблястий відблиск одбитого світла її холодного супутника.

Перітелла захотіла побачити що незвичайну красу без кінескопа. Ми відсунули жалюзі. Теплий дотик Рода пестив наші обличчя. Дружина висунула оглядовий телескоп і повідомила:

— Планета оточена синюватою атмосферою, в якій плавають білі хмари. Подекуди в просвітах — яскрава зелень, а в інших — виблискують сріблясті водні рівнини. Корона Маноми помітно зростає. Пильнуй, дорогий, швидкість, — попередила Перітелла лагідно.

Манома добре-таки тягнула нас у свої обійми. Швидкість збільшилася до шести кілометрів. Індикатори атмосфери мовчали. Я мав зачекати, поки швидкість досягне семи кілометрів за секунду, щоб вивести корабель на орбіту.

— Припнися до крісла, під час зміни траєкторії це необхідно, — сказав я.

Вона сіла біля мене й сама почала контролювати прилади. Потім спокійно промовила:

— Можеш починати, я готова!»

І знову останній рядок перекладу наскочив на край екрана електронного автомата. Лемар, відчуваючи внутрішнє хвилювання, поспішив перемінити сторінку. Кожна сторінка посилювала в ньому інтерес, тепер уже далеко більший, ніж природна наукова зацікавленість.

Олег і Таня не зводили очей з екрана, на якому знову з’явилися темні букви.

«Я ввімкнув чотири ліві гальмові двигуни. Інерція штовхала нас у протилежний бік. Але це тривало лише хвилину. Я спинив двигуни, і корабель почав опускатися. На висоті тисячі кілометрів загальмували швидкість на вісім кілометрів і почали шукати зручного місця для посадки. На якийсь час ми мали стати штучним супутником Маноми.

— Я повернуся до телескопа, ти згоден? — спитала Перітелла.

— Зажди хвилину. Я чекаю на підрахунки прискорення вільного падіння й часу польоту на цій орбіті, — попросив я Перітеллу, не зводячи очей з електронного обчислювального автомата, — Ми маємо три години. Незабаром приєднаюся до тебе. Все гаразд, — я підвівся й підійшов до другого телескопа.

Диск Маноми безупинно зростав, зростала і її освітлена частина. Нам відкрилася чудова картина. її забути неможливо. Ми вперше бачили все обличчя вашої планети, Атмосфера навколо екватора була абсолютно чиста. Могутні хмари купчилися тільки на верхній та нижній півкулях. Летимо проти напрямку обертання Маноми. Суходіл чергується з водними рівнинами.

Я думаю про те, що ми знайдемо на Маномі.

Чи взагалі пощастить нам сісти?

Треба пильнувати!

Ми багато разів облетіли Маному, поки, нарешті, не загули сигнали індикаторів атмосфери.

— Люба Перітелло, треба втягнути телескопи й припнутися, — звернувся я до дружини.

Ми прив’язалися лямками. Я висунув жалюзі на ілюмінаторах і ввімкнув передні радіолокатори. На екранах штурманського стола мелькала поверхня планети, що стрімко наближалася.

Гудіння індикаторів посилювалось. Я висунув несучі площини й на кілька секунд виключив гальмові двигуни. Запобіжні лямки врізалися в тіло. Швидкість спадала…»

Ще одну сторінку ГІерітиного щоденника перекладено. Лемар перегорнув аркуш, і яскраві світлові сигнали ЕЛМО блимнули знову.

«Досить зробити ще одне коло, і можна сідати. Поверхня з цієї висоти здавалася зовсім гладенькою, але насправді це не так. Ми мали досвід з Бонгаве. Летимо над екватором, і тому видимість чудова. Помалу підлітали до межі темряви. Передній радіолокатор тепер уже не потрібен.

Увімкнули фронтальний екран… у далечині замерехтіли мільйони зірок.

Я обмірковував спосіб посадки. Перітелла теж уважно дивилася у простір. Екран почав бліднути, і світло космічних тіл поступово згасало…

Ми пролітали над осяяною півкулею Маноми. Я змушений був знову ввімкнути передні радіолокатори,

— Почнімо, — запропонувала мені Перітелла.

Я ввімкнув гальмові двигуни й почав стежити за тахометром та термометром.

Швидкість спадала до восьми… проте температура починала підвищуватися!

Шістсот!

Сімсот!

Вісімсот!

Тисяча градусів!..

На висоті п’ятисот кілометрів над поверхнею Маноми швидкість хіба що чотири кілометри… але температура поверхні нашого корабля дорівнювала вже… двом тисячам градусів!

Я почував себе недобре. Мене охопила незвичайна втома. Моя рука ковзнула з важеля керування гальмових двигунів. Я намагався підняти її… та лихо!

Рука безупинно важчала!!!

Я глянув на Перітеллу. Вона бадьорилася. її пальці неподалік од торійового автомата…

Чоло зросив холодний піт.

— Обе-реж-но… лю-бий! — з великим зусиллям вимовила Перітелла.

— Не маю… си-ли… — надсадно промовив я.

Руки важчали. Слабкі м’язи не могли їх підняти. Лише думки мчали в хаотичному вирі.

Що з нами?.. Що відбувається?!

Я мляво дивився на прилади. Цифри танцювали у мене в очах…

Температура шість тисяч градусів! Швидкість три кілометри, а до поверхні ще сто кілометрів.

— Страшенне тяжіння, — почув жалібний шепіт Перітелли.

Так, ми слабкі проти п’ятикратного тяжіння велетенської Маноми. Не можна ворухнути рукою…

В очах потьмарилось… може, ми влетіли в тінь Маноми?

Кріплюся,

Примушую нервову систему вижати все, що вона може дати. Я повинен зупинити гальмові двигуни!

Повинен… повинен!!!

Рухаю лівою рукою по штурманському столі так, ніби вона занурилась у смолу. Я повинен дотягнутися до правої руки й таким чином підняти її на важіль. Чую важке дихання Перітелли.

Невжe це кінець?..

У вухах задзвенів пронизливий сигнал термометра!

Попередження!

Температура корабля дев’ять тисяч градусів… ще тисяча… і ми згоримо в атмосфері Маноми!

Останнім зусиллям волі підняв лівою рукою праву. Вона уже над важелем… Утома страшенна! Рука впала на важіль… відчув, що гальмові двигуни не працюють… і втратив свідомість».

Доктор Лемар схопився, перегорнув ще сторінку. Олег нервово погладжував коліна, і лише Таня була спокійна…

Докторові руки працювали неймовірно швидко.

Перед очима нетерплячої трійки з’явилися нові рядки…

«Я опритомнів…

У кабіні тихо. Лише звук глибокого дихання Перітелли свідчив про те, що вона ще жива. Подивився на екрани передніх радіолокаторів і побачив на них мерехтливі вогники.

Ввімкнув фронтальний екран!

Зірки…

Відстебнувся од крісла і подивився на прилади перед Перітеллою. Її рука спочивала на червоній ручці торійового автомата.

Я схопив цю руку, і Перітелла опритомніла.

— Все гаразд? — перелякано запитала вона.

— Так, люба, але тільки завдяки тобі. Ти подолала слабкість м’язів і ввімкнула автомат. Вихопила нас з катастрофи. А здавалося, що надії вже немає,— проказав я зворушено, допомагаючи їй вивільнитися з запобіжних лямок.

— Це випадково. Моя рука була біля важеля, — пояснила вона.

Небезпечний експеримент допоміг нам після повернення на Тору вдосконалити керування кораблем, Усі важелі керування двигунів ми вмонтували в бильця наших крісел… у майбутньому ми зробимо посадку на Маномі цілком безпечно».

На цих словах переклад Перітових нотаток закінчився. Лемар на хвилину вимкнув електронний автомат і з насолодою запалив. Олег трохи почекав, а потім спитав:

— Докторе, як міг Періта забути про можливість такої небезпеки?

— Гм.. — Лемар на мить замислився, — це було, мабуть, так: Періта під час польотів на Марс мав справу з тяжінням таким же, як і на Торі. Торійці знали, що наша Земля є найбільшою планетою в напрямі до Сонця, знали, що тяжіння Землі в п’ять разів більше, а атмосфера густіша, 3 технічного боку вони обладнали свій ракетоплан досконало; адже ми й досі не маємо сплавів, які витримали б таку величезну температуру. Але торійці не врахували те, що будова їхнього тіла й недостатня сила м’язів може стати перешкодою при першій спробі зробити посадку на нашій планеті,— шукав Лемар вірогідного пояснення.

— Тоді напрошується питання: чому Періта вирішив прийти до нас удруге, вже з заповітом?

Таня сиділа мовчки. Зачувши ці слова, вона обернулась і знову здивувала всіх своєю винятковою проникливістю:

— Торійці були на нашій Землі щонайменше тричі!

Лемар і Балашов перезирнулися.

— Так, щонайменше три рази! Читаючи хвилюючі нотатки з Перітового щоденника, ви забули, що на початку він згадав про існування магнітного фільму «Манома ММ».

— Танечко, ти просто неперевершена! — вигукнув Олег. — Адже це справді просто. Першого разу Періта з Перітеллою не приземлилися. Проте набули досвіду.

Вдруге це вдалося торійцям… і вони зробили фільм. Втретє це було, мабуть, у Хатанговій затоці…

Таня, погоджуючись, кивала головою, а потім додала:

— Не треба про це багато мудрувати. Можливо, вони були в нас більше разів, але тричі — щонайменше! Сподіваюся, нарешті, що Перітині нотатки пояснять нам і причину аварії.

У цю хвилину заблимала сигнальна лампочка над дверима, і з репродуктора долинув наказ:

— Докторе Лемар! Докторе Лемар! Екстрене засідання Президії Академії наук за двадцять хвилин.

Лемар знизав плечима, наче вибачаючись, що не може вести розмову далі, потиснув присутнім руки.

— Тож до побачення в пообідній час. Почнемо о п’ятій. Приходьте, — попроїдався він з молодими вченими.

Олег запропонував Тані зайти до батька. Може, він має нові відомості.

Так минув цей ранок, такий незвичайний своїми сюрпризами.

Що ж принесуть наступні години?..

XI

ВСЕСВІТНІЙ СЕМАФОР

Екстрене засідання Президії Академії наук було секретне. Даремно по обіді Олег допитувався в академіка Балашова — він дістав лише лаконічну відповідь:

— Зачекай, свого часу довідаєшся про все!

Що робити? Батько був непохитний, мов неприступна скеля. Не піддається — та це й правильно, погодився нарешті син.

О четвертій Олег зустрівся з Танею, і обоє поспішили до лабораторії доктора Лемара. Коли вони ввійшли, Лемар порався біля якогось дивовижного приладу, котрого зранку в лабораторії ще не було. Прилад стояв поблизу робочого стола електронного автомата.

Кімнату сповнювало гудіння, а на панелях нерухомо світилися різнобарвні кружальця. Лемар випростався й дружньо закивав:

— Ви прийшли вчасно. За хвилину надійдуть інші.

Олег і Таня сіли в останньому ряду. Лемар, напевно, чекав на провідних наукових працівників. І таки справді.

Першими прийшли академік Кропоткін з професором Яшкевичем. За ними — професор Бердичев з Олего- вим батьком і шестеро керівників інститутів. Всі привіталися між собою, і Кропоткін звернувся до доктора Лемара:

— Ми готові.

Заклацали важелі, посилилося гудіння, і електронний автомат почав передавати свою роботу на контрольний екран.

На зеленавому тлі виник напис:

«З історії Тори!

У сиву давнину життя Тори коли найрозвиненіший ссавець відокремився від родини звірів і почав свідомо застосовувати дерев’яне знаряддя й каміння, його центральний нервовий орган — мозок — якісно змінився.

Від інстинктивних навичок ссавець перейшов до свідоміших дій. Сотні наступних поколінь розвивали ці дії, і свідомість, що безупинно кристалізувалася, разом з навколишньою природою допомагала істотам виходити з-під влади природи.

Передні кінцівки ставали вправніші.

Поступово розвивалося примітивне суспільство мислячих істот. І відповідно до того, як розвивався розум, розвивалися їхні здібності, зростав обсяг їхнього виробничого процесу.

Виникли роди, які нагромаджували продукти, і роди, які їх не мали.

Суспільство почало розпадатися на класи.

Природні багатства на Торі були нерівномірно поділені. Існували області, де розвиток дуже швидко посувався вперед, але були й такі, де цей розвиток тюпцявся на місці.

Минали тисячоліття…

Мисляче суспільство на Торі розподілилося на дві групи: на тих, хто володів найрозвиненішими засобами виробництва, і на тих, які лише працювали, виробляючи життєві засоби.

Сильні нагромаджували багатство й збільшували силу.

Народилися розбрат і війни!

Смерть носилася над головами бідняків, які дорого платили, утримуючи багатства жалюгідної групки невситимих.

Розум торійців злетів над хмарами, ба навіть дістався Всесвіту. Він оволодів усім, що природа приховувала століття. Зростали міста. Більшало заводів. Розквітала техніка.

Але що з того, коли сильні підкорили собі здоровий глузд науки і створили велетенські армії із страшною зброєю. Енергія розпаду ядра отруювала все живе, руйнувала сотні тисяч мислячих організмів…

Проте Мамона [2] не всім потьмарив розум!

Знайшлися мислителі, які викрили ракову хворобу суспільства. Безсмертним буде ім’я Метагора. Мільйони розсудливих пішли за ним. Лавина опору проти сильних зростала. Геній Метагора відкрив закони, які спричиняються до шаленства в житті суспільства. Він привів розсудливих жителів Тори до повалення панування Мамони й домігся на половині нашої планети небаченого добробуту.

Проте рештки сильних об’єдналися…

Настала пора збройного шаленства!

Нищівну зброю підривали у ненаселених просторах наших морів.

Отоді й було вирішено долю сусідньої Бонгаве!»

Що вдієш… переклад розділу закінчено.

— Як далеко вони вже були… та шаленство Мамони завжди приводить на край прірви, — тихо промовила Таня.

— Так. У світі й тепер жалюгідна купка роздмухує вогонь, катастрофічний для світу. Закони розвитку суспільних формацій незмінні. Видно, що боротьба прогресивного мислення проти поневолювачів зростала й у далекій давнині. Проте на Землі тепер інші умови, ми дужчі, ніж було прогресивне суспільство п’ятої планети, — підсумував академік Балашов.

Історія Тори так приголомшила присутніх, що вони навіть не квапили доктора.

Професор. Яшкевич теж зайшов у розмову.

— Як видно, розвиток живої матерії на Торі відбувався аналогічно розвиткові на Землі. Мислячу істоту відокремило від тваринного світу єдине — праця. Далі суспільство розвивалося рівномірно із ступенем розвитку продуктивних сил. Чим розвиненіший був спосіб виробництва, тим досконаліші були машини й знаряддя, тим більше зростало суспільне багатство, яке, проте, накопичувалось у руках окремих осіб.

Кропоткін додав:

— Кожна нерівномірність кінець кінцем веде до нестримної боротьби протиріч. Панівні класи суспільства Тори в певний момент змушені були зіткнутися з могутнім опором пригнобленої більшості.

— Цікаво, що Періта згадує про безсмертне ім’я Метагора. Очевидно, це був мислитель, як наші революціонери, — докинув і свого професор Бердичев, поглядаючи па доктора, який уже закінчив підготовку ще однієї сторінки.

Нарешті всі зосередилися на новому тексті…

«Природно, що увагу наших астрономів на Торі було скеровано передусім на найближчий, четвертий супутник Рода, планету Бонгаве.

Вона була надією нашої науки.

Сотні видатних учених готували подорож перших торійців до першої космічної мети.

Після довгих і пильних спостережень ми виявили, що умови життя на Бонгаве майже такі ж, як і в нас. Пори року чергувалися так само, хіба що були наполовину коротші. Цікаві були й річні коливання температури.

Ми визначили, що на нижній півкулі влітку завжди тепліше, ніж на верхній, а взимку — навпаки. Перші дослідні ракети, які полетіли на Бонгаве, принесли надзвичайний матеріал. Із зразків атмосфери, кінострічок і.записів приладів ми довідалися про все, що потрібно було для підготовки торійців до тривалої експедиції.

Дослідники визначили, що природа на Бонгаве була на такому рівні розвитку, який відповідав нашій планеті за часів бронзового періоду. Жителі Бонгаве дуже схожі на торійців. Це й зрозуміло, адже на їхній планеті майже такі ж умови, що й у нас. Вивчення здобутого наукового матеріалу показало, що ми в своєму розвитку обігнали планету Бонгаве майже на десять тисяч років.

Ми опублікували ці результати — і дістали сюрприз. Діячі панівного класу почали говорити про необхідність використання природного багатства Бонгаве, про підкорення її примітивного населення, про користь, яку матимемо, окупувавши Бонгаве….

На жаль, це були не лише балачки!..

Гігантські збройові концерни знайшли вихід із кризи. Вони почали виробляти смертоносні міжпланетні снаряди. Випробування нищівної зброї поширювалося. Атмосфера Тори сповнювалася продуктами ядерного розпаду, і населенню загрожувала страшна небезпека.

Здійнялася хвиля рішучого опору проти загарбницьких тенденцій. Більшість торійців боролися проти безумних випробувань. Здоровий глузд протистав маячним ідеям. Ми вірили, одо прогресивна більшість переконає купку божевільних і припинить озброєння…

Але нічого не допомогло…

Події розвивалися в протилежному напрямку!

Головний представник загарбницьких тенденцій властолюбних торійців Остердал розпочав цькування проти нашої миролюбної півкулі й поставив усіх перед ультиматумом».

Електронний автомат знову закінчив переклад сторінки.

Обличчя присутніх були зеленаві од відблиску екрана. Таня спостерігала ці обличчя; вони здавалися вирізьблені з граніту.

— Мабуть, доля Бонгаве-Марса буде невесела, — похмуро проказав Лемар.

Лебедєва витерла хусточкою долоні й напівголосно мовила до Олега:

— Зверни увагу, як схожа давно минула історія Тори на теперішні відносини на земній кулі.

Кропоткін почув це зауваження й діловито заявив:

— Ось вам доказ, що влада не повинна належати окремим особам, бо нею завжди зловживатимуть на користь вибраного кола. Влада капіталу може триматися тільки насильством, тому експлуататорський клас утримує великі армії, якими залякує прогресивне населення.

— Що тобі не ясно? — звернувся академік Балашов до сина, на обличчі якого відбилося вагання.

— Ви звернули увагу, що Періта описує чудову блакитну атмосферу Марса? А це не відповідає даним наших наукових досліджень. Досі скрізь писали, що світло планети Марс червоне, а іноді — навіть вогняне. Таке забарвлення мають і велетенські рівнини, які наші вчені спостерігали через просвіти між хмарами рідкої атмосфери.

Кропоткін вмить прореагував на Олегове запитання.

— Я вірю Періті! Не треба забувати, що в той час, як він сам пише, життя на Марсі перебувало на рівні бронзового періоду й поверхня планети не могла бути такою пустинною, якою видається тепер. Три тисячі років — це все-таки три тисячі років. Проте це питання, мабуть, сам Періта висвітлить у зв'язку з долями Тори й Бонгаве.

Олег подякував кивком голови, бо всі знову зосередилися на новому перекладі.

«На звуковій стрічці номер шість я записав Остер- далову промову перед тією страшною хвилиною, яка навіки лишиться пересторогою для всіх, хто піддався шаленству, і наказом для людей здорового глузду — борітеся!»

Мерехтливий сигнальний диск світився, електронні лампочки тихо гули, але на екрані більше не з’явилося жодного слова з цієї сторінки.

— Кінець, — сухо констатував доктор Лемар.

— Олегу, — звернувся до біолога професор Яшкевич, — в інституті в мене є готові магнітофонні записи. Ми зробимо перерву. Я дам тобі ключа, і ти принесеш касету номер шість. Згода?

Олег поспішив до парку.

Надворі сутеніло.

Останні сонячні промені облямовували кармінним нальотом окраї купчастих хмар, що пливли в задушному повітрі.

Вогнистий присмерк згасаючого дня нагадав Олегові сяйво загадкового Марса, про який у наше середньовіччя ходили найрізноманітніші легенди.

Червоне сяйво цієї планети з давніх-давен викликало в населення нашої планети страх і паніку. Його завжди сприймали як символ загибелі й розбрату. Минулі покоління ототожнювали планету Марс з богом війни, ба навіть стара слов’янська назва «Смертонос» свідчить про те, як боялися цієї зірки наші предки.

Звивиста алейка, обсаджена чудовими трояндами, привела Олега до Інституту електротехніки слабких струмів.

Тим часом академік Балашов запалив свою улюблену люльку і звернувся до Кропоткіна:

— Мене дуже цікавить Остердалова промова.

— З усього видно, що вона принципово не відрізнятиметься од промов деяких живих державних діячів.

Професор Бердичев докинув:

— Люто ненавиджу державних діячів, які демагогічно розпинаються про свободу й добробут там, де злидні й горе гнітять мільйони безробітних. Я ладен розчавити цих гієн суспільства, які, стоячи на танках, захлинаються від промов про захист миру, а тим часом замість мирного будівництва нагромаджують тисячі тонн сталі у військових складах.

Балашов пристрасно додав:

— Це жахливо, мільярди годин людської праці може поглинути війна. Десятки радіоактивних хмар отруюють атмосферу! Смерть шкірить зубиська на все людство… і це заради жалюгідної купки людей.

— Треба зберігати холоднокровність і спокій. Наше суспільство і прогресивне людство в усьому світі вже викули міцний ланцюг, який утримає в шорах молоха війни, — рішуче проказав професор Яшкевич.

Таня Лебедєва стояла неподалік академіка Балашова й зосереджено слухала.

— Аби якнайшвидше перекласти весь Перітин заповіт і передати його людям усього світу. Ця пересторога повинна збурити велетенську хвилю, яка припинить дальші озброєння й випробування атомної зброї,— промовила дівчина.

Академік Кропоткін підійшов до Лебедевої і по-батьківськи запевнив:

— Люба колего! Наша знахідка належить людству. Вона трапилася вчасно і незабаром стане здобутком усієї земної кулі.

Цієї миті з’явився Балашов-молодший. Доктор Лемар відкрив касету, яку приніс Олег, і почав дбайливо намотувати тонку стрічку на бобіну звукової апаратури.

В лабораторії запанувало напружене чекання.

— «Торійці!

Час настав!

Не будемо розводитися про першість техніки, бо вона на нашому боці!

В ім’я свободи й миру оголошую всім, хто не вірить у нашу міць, що вони стануть свідками нашої остаточної перемоги.

Ви намагаєтесь зупинити нашу оборонну підготовку. Хочете затримати дальші випробування нашої зброї, яка має на меті захист миру?

Ні, ми не погодимося з вами!

Ми не роззброїмося!

Це тільки ваша тактика — ваша пропаганда!

Щоб ви побачили нашу нездоланну міць і засоби, якими ми боронитимемо наше вільне суспільство, продемонструємо вам цього разу випробування за межами Тори.

Ми покажемо вам видовище, яке важко забути!

А чим довше втримається воно у вашій пам’яті, тим довше ми будемо вільні.

Стежте за планетою Бонгаве!

І це лише початок!

Ми довершуємо виготовлення останньої оборонної зброї, сила якої здатна вмить стерти півкулю!

В репродукторі щось застрекотіло…

Лемар підвівся.

— Порвалася стрічка… зараз слухатимете далі,—заспокоїв доктор присутніх.

— Нечувано, Людський розум не може збагнути такого шаленства. Ми чули погрозу! Зухвалий ультиматум! — схвильовано шепотів подрузі молодий біолог.

Яшкевич вийшов із задуми.

— Фанатичний кровопивця! Бачите, що відбувалося на планеті Тора? І Земля стоїть на порозі такої ж ситуації. Цій промові три тисячі років! Шляхи капіталу однакові… ракетні бази, літаки з водневими бомбами, шпигунські польоти, нові й нові випробування ядерної зброї!

З репродуктора знову залунав сухий голос.

— Жителі Тори!

Мій уряд уповноважив мене повідомити, що ми надсилаємо до екваторіальної області планети Бонгаве десять дослідних ракет з автоматичними зарядами надпотужної дії. За польотом наших посланців миру стежитимуть усі дистанційні телестанції.

Ми дочекалися абсолютної перемоги й не боїмося нікого.

Наша сила непереможна!

Метагорісти! Слухайте голос наймогутніших! Життя, що зароджується на Бонгаве, незабаром умре. Зелені рівнини перетворяться на піщані пустелі, а ураганні вітри розвіють їхні обвуглені рештки.

Вогненний присмерк нашого сусіднього супутника світитиме мільйони років для острашки поколінням.

Не намагайтеся поширювати своє вчення серед наших лав, бо вас спіткає доля Бонгаве.

У боротьбі за вічний мир будьмо немилосердні!

Увімкніть телеприймачі й спостерігайте за польотом нашої невідпорної сили, за польотом посланців миру!

Даю наказ стартувати. Слухайте пісню нашого переможного маршу!..

В репродукторі почувся страшенний гуркіт і різке шипіння.

Перший посланець свободи покинув Тору!

За ним — другий! І так піде далі.

Поміркуйте, якщо ви хочете прийняти наші умови.

На кілька секунд електронний автомат затих. Потім знову пролунали слова:

— До вас звертається Періта.

Я записав лиховісний Остердалів голос, голос, який приголомшив усю Тору. Це був початок кінця. Я відчув, що шаленство Остердалової кліки досягло вершини.

Треба боротися за справжній мир, за знищення страшної зброї, за всіх справедливих торійців, за зубожілих рабів, пригноблених остердалівцями.

Треба припинити випробування нової та новітньої зброї, адже прекрасна Тора має стільки природних багатств, використання яких може забезпечити казкове життя тисячам поколінь.

Треба будити вчених нашої та їхньої півкуль.

Розсудливі жителі Тори повинні повстати проти насилля нікчемної кліки!

Тяжкі часи чекають на тебе, рідна Торо, дуже тяжкі!!!

Репродуктор замовк. Доктор Лемар глянув на звукову апаратуру.

— Кінець стрічки, — оголосив він.

— Неймовірно! Жахливо! Жахливіше, ніж ми могли сподіватися, — промовив професор Яшкевич.

Гадаю, що можна читати далі Перітів щоденник, — запропонував академік Кропоткін.

Лемар, відключив звукову апаратуру й налаштував систему фотоелементів з новою сторінкою.

На екрані множилися рядки перекладеного тексту.

«Всі жителі Тори, які мали телеприймачі, спостерігали політ нищівних посланців, спрямованих на прекрасну сяючу Бонгаве,

Остердал незабаром побачив, що не досяг, чого хотів, Він прагнув показати могутність свого класу, а викликав обурення. Мало хто з радістю стежив за носіями смерті.

Не жах і паніка охопили населення Тори. Бурхливі хвилі обурення миролюбних торійців здійнялися проти нікчем них властолюбців.

Усі прогресивні радіостанції передавали рішучі протести. Остердал одержував силу-силенну телеграм, листів і нот протесту.

Але він зловтішно посміхався й погордливо кидав усе до кошика…

Чекав, поки перша ракета досягне екваторіальної області Бонгаве.

І ось сталося!

Екрани телевізорів показували трохи сплющений диск яскравої Бонгаве. В її синьо-зеленій атмосфері плавали білі хмари. Екваторіальна область була чиста. Ми бачили широкі зелені рівнини й подекуди виблиски моря.

Раптом на екрані з’явився перший посланець смерті!

Він летів до межі атмосфери. Диктор оголосив, що до вибуху лишилося кілька секунд.

Ракета-автомат, що без екіпажу супроводжувала політ нищівного посланця і передавала спостереження телевізійним станціям на Тору, досягла найнижчих шарів повітряної оболонки Бонгаве, уповільнила політ і почала обігати планету.

На екранах шугонуло сліпуче полум’я… потім з’явилася гігантська грибоподібна хмара, яка віддалялася ліворуч екрана. Другий спалах і друга хмара… третій… четвертий…. — колір повітря планети забруднився й закривавився.

Після десятого вибуху зникло ясне сяйво прекрасної Бонгаве, білі хмари розвіялись… екрани потьмарились, і екватор Бонгаве залило смертоносною імлою!

Життя на площі десятьох тисяч кілометрів згасло!

Це була страшна й гнітюча панорама, і при цьому видовищі залунав скрипучий Остердалів голос:

«Це все лише початок, початок наших дальших непереборних перемог!»

Коли на другий день ми спрямували наші телеустановки на бідолашну Бонгаве, то майже не впізнали її. Зник її свіжий синьо-зелений колір — його замінила каламутна червоність.

Перше тіло спорідненої системи перетворилося на всесвітний семафор, який вічно волатиме всім поколінням:

СПИНІТЬСЯ!

Так, спиніться, прийдешні покоління, перед цією пересторогою й усвідомте собі страшну долю спорідненої вам планети Бонгаве».

Електронний автомат закінчив роботу на цій сторінці…

Академік Балашов обхопив руками сиву голову. Потім тихо промовив:

— Що ж це з вами сталося, бідолашні торійці! Ви стояли на порозі розквіту суспільства і не відвернули небезпеку…

— Так, не відвернули… та, імовірно, не змогли відвернути. Остердалова кліка, мабуть, призначила час знищення планети Марс несподівано, — пролунали на адресу прогресивних торійців виправдувальні слова академіка Кропоткіна.

XII

ЛІВАНСЬКА ДРАМА

Доктор Лемар попрямував до фотоелементних рецепторів і хотів перегорнути сторінку, але Перітин щоденник закінчився. Лемар на мить замислився, потім перейшов до іншого приладу.

— Друзі,— звернувся він до присутніх, — перед вашим приходом я приготував для демонстрування Перітин магнітний картинний запис про візит на Землю. Йдеться в принципі про такий самий процес, над яким працюють в Інституті фізики, — консервування телевізійного зображення на магнітофонній стрічці.

Відомо, що магнітофон повинен записувати сигнали до шістнадцяти тисяч коливань за секунду. Прилад для запису та консервування зображень повинен працювати щонайменше з чотирма мільйонами коливань за секунду. Наші дослідники застосовують стрічку завширшки п’ять сантиметрів, яка проходить крізь чотири звукові блоки, У торійців шестисантиметровий запис. Прилад ми пристосували, зображення не дуже контрастне, проте видимість добра, і звук більш-менш пристойний. Підсилювані електронного автомата поліпшують його.

Присутні схвально загомоніли. Таня Лебедєва усміхалася.

Академік Балашов розумів радість дівчини — адже, можливо, вона знайде дальшу ланку до гіпотези професора Агарова.

— Докторе, починайте, бо наша молодша вчена генерація вмре од нетерпіння, — попросив академік Лемара.

Прилад у доктора був напоготові. Лише кілька порухів на малій панелі — і великий екран електронного автомата відтворив у живих картинах трьохсоттисячо- літне минуле…

Невідомий оператор засняв на перших кадрах всіяну малими й трохи більшими горбами піску місцевість, що простяглася в безмежну далечінь, немов застигла поверхня моря. Зображення панорамувалося зліва праворуч. Раптом поміж нерухомими порогами блиснуло велетенське сигароподібне тіло, що лежало безпорадно й нерухомо, трохи занурившись у піщаний килим.

Олегові здалося, ніби він бачить між скам’янілих хвиль хребет величезного кита. На передній частині тіла заграли сонячні промені, відбиті від опуклих скляних очей…,

— Два, чотири, п’ять… — встигла полічити Таня.

Зображення напливло, і могутній корпус почав зростати. Камера піднімалася — зображення трохи захвилювало, наче зйомку провадили з вертольота.

— Пошкоджений космічний корабель, — прошепотіла Таня.

— Маєте рацію, колего. Схожий на наш з Хатангової затоки, — тихо підтвердив академік Кропоткін.

На екрані з’явилася деталь хвостової частини ракети. Деформовані стабілізатори нависали над краєм великого кратера, воронкоподібні стінки якого були гладенькі, немов политі розтопленою скломасою.

З репродукторів електронного автомата долинув шепіт:

— Наші дорогі слухачі й глядачі на Торі!

Цього разу академік Балашов не стримався й голосно виявив свій подив:

— Космонавти з Тори?!

Але далі не сказав нічого, бо торійський коментатор промовив:

— Починаю нашу передачу після перерви. Капітан першого космічного корабля Об’єднаних астронавтичних інститутів західної Тори виконав свою історичну місію. Він перший досяг поверхні планети Манома після невдалої спроби астронавта Періти із східної півкулі.

Машина зазнала аварії, але всі члени екіпажу живі. Ви бачите їх під захистком ракети….

Тут нестерпна спека!

Захисні скафандри скинути не можна, бо все навкруги дуже радіоактивне.

Зображення наблизилося. На тіні, що падала од велетенської ракети, вимальовувалося кілька синюватих постатей, які нерухомо лежали на піску.

— Перебування на планеті у перші години дуже важке. П’ятнадцятикратне тяжіння висмоктує сили. Члени екіпажу вкрай виснажені. Поки що ми — безсилі полонені Маноми.

Амортизатори-шасі знищено, стабілізаторами керувати не можна, сопла реактивного двигуна частково деформовано. Будова нашого тіла підвела нас у вирішальну хвилину.

Оператори, розслаблені величезним тяжінням, включили нарешті автоматичне гальмове керування, але кілька сотих хвилини вирішили все. Ракета пролетіла над широченною рікою, проминула узбережжя й упала на піщану рівнину.

Гідравлічні амортизатори поштовху нерівномірно занурились у пісок, деформувались, і наш корабель «Манома ММ» похилився набік, так, як ви це бачите на екранах.

Ми впали на триста кілометрів східніше ріки, що виступила з берегів, і на сто двадцять кілометрів східніше берега моря. Корабель уже не злетить ніколи, але екіпаж повернеться на Тору живий і здоровий. Ракета МП, яка безупинно облітає Маному, шукає зручного місця для посадки. Ми підтримуємо з ними постійний зв’язок. Вони лаштують автоматичне обладнання, яке забезпечить посадку. Ми закінчуємо сьогоднішню передачу. Слухайте нас завтра о цій же годині. Будьте спокійні! Ми повернемося!

Екран потьмарився. Доктор Лемар підійшов до приладу й перевірив диск. З нього перемотано хіба що десяту частину стрічки.

— Припиніть на хвилинку, — попросив академік Кропоткін.

Заклацали важелі, в лабораторії спалахнуло світло.

— Друзі! — промовив Кропоткін. — Ось іще доказ того, що Періта був справді геніальний вчений. Наше суспільство повинно поставити йому пам’ятник. Але про це згодом. Зараз мені спало на думку: чи не могли б ми цей магнітний картинний запис використати для операції, про яку нам розповідав товариш Орлов на екстреному засіданні Президії Академії наук?

— Чудова ідея! — захоплено вигукнув Балашов.

— Я згоден, — додав Бердичев.

— Дуже зручна нагода, — підтвердив професор Яшкевич.

— Тоді зачекаємо до завтра, бо установку екранів для електронного апарата в лекційному залі ще не закінчено і не все випробувано, — пояснив доктор Лемар.

— Ви потребуєте допомоги? — запитав Кропоткін.

— Чотирьох працівників з Інституту фізики.

— Товариші, отже, вирішено. Зустрінемося завтра о десятій. Впораєтеся? — Кропоткін глянув на Лемара.

— Зробимо все, на що спроможні.

Вчені залишили лабораторію. Академік Балашов підійшов до сина, поклав руку йому на плече й сказав:

— На жаль, зустрінемося аж увечері. До побачення, Таню!

Лебедєва запропонувала Олегові посидіти трохи в мальовничому парку перед інститутом. Біля першої лави вони зупинилися. Дівчина мовчки намотувала на вказівний палець намисто.

— Дуже цікава розмова, нічого не скажеш, — озвався Олег.

Таня глянула на юнака. В її очах засвітилися бісики, а вуста торкнула мила усмішка, яка розбила панцир удаваної Олегової поважності.

Біолог схопив дівчину за руку й щиро, захоплено мовив:

— Фільм «Манома ММ» — це ще один тріумф професора Агарова і його асистентки. Я страшенно радий, Танечко, що справджуються твої передбачення. Щодня ти багатієш доказами…

Таня вдячно посміхнулась і призналася:

— Знаєш, Олегу, мені здається, наче все це у сні. Якась дивна узгодженість випадковостей… просто не віриться. Не йдуть з думки перші кадри магнітних зйомок фільму про корабель, що зазнав аварії. Уяви собі — повновода ріка… морське узбережжя… а особливості відстані. Адже це справді поблизу тих місць, де ми розпочали дослідження.

З-за куща вискочив горобчик, на мить зупинився біля них, покрутив голівкою, ніби дивуючись, що в такому романтичному куточку вони не насмілилися на іншу розмову. Потім спритно дзьобнув велику кришку… хур-р… і полетів з візитом до інших.

Олег простежив за польотом птаха й повторив останні Танині слова:

— Повновода ріка! Це міг бути Ніл при впадінні до Середземного моря, а сто двадцять кілометрів на схід од узбережжя… Де ж це?

Таня поквапливо відкрила синю сумочку, вийняла карту, розгорнула її і поклала на лаву.

— Зараз перевіримо! Фантастично… тридцять перша паралель…

— …А сто двадцять кілометрів од узбережжя — це Мертве море! — швидко докінчив сенсаційне відкриття Олег.

Перед ними лежала карта Аравії, на якій Лебедєва позначила червоним олівцем маршрут експедиції професора Агарова. Вказівні пальці Олега і Тані зіткнулися на синій плямі теперішнього Мертвого моря.

— Несподіване відкриття! Професор надзвичайно зрадіє, побачивши усе на власні очі. Я повинна негайно ж піти до нього. Сьогодні він мав приїхати з Ленінграда. Завтра я приведу його до інституту… а то він мені ніколи не пробачить, — заквапилася Лебедєва, згортаючи карту й ховаючи її до сумочки.

Хоч-не-хоч Олег мусив погодитися. Вони вийшли з парку, сіли в таксі й загубились у нескінченному потоці автомашин.

Тим часом академік Кропоткін подзвонив капітанові Орлову.

— Матимемо слушну нагоду завтра о десятій в аудиторії Інституту фізики… так… запросимо всіх іноземних гостей… я подбаю про все… обох посадимо в першому ряду… до побачення, — він поклав трубку, пригладив сиву борідку і глянув на академіка Балашова.

— Костянтине Миколайовичу, ми поставили тенета?

— Поставили, поставили, Аркадію Олександровичу.

Рибка від нас не втече, — поважно відповів Кропоткін.

Вчені скинули халати й пішли до їдальні.

Була саме північ, коли доктор Лемар і працівники Інституту фізики закінчили перевіряти зв’язок електронного апарата з лекційним залом. Вони продемонстрували першу частину магнітного фільму і на всяк випадок переклали першу сторінку Перітиного щоденника.

Все працювало бездоганно.

Ніхто ще не підозрював, що принесе завтрашній день…

Франк Вільман прийшов у вестибюль лекційного приміщення одним із перших. Він був у чудовому настрої. Незабаром з’явився і симпатичний Макдональд.

Службовець Академії наук шанобливо вклонився секретареві «Interstellar Company», глянув на квиток і повів Вільмана до центру першого ряду. Біля Вільмана сів Макдональд.

За хвилину до десятої всі місця в аудиторії були зайняті… ба ні, не всі! Праворуч од Вільмана місце було вільне…

Академік Кропоткін саме піднімався на трибуну, коли до аудиторії зайшов капітан Орлов і зайняв місце поруч секретаря.

Привітавши гостей, Кропоткін поінформував їх про планету Тора, про одержані результати вивчення знайденого матеріалу, який Академія наук поступово публікуватиме в пресі. Президія вважає, що знайдений магнітний картинний запис дуже цінний, і тому запросила зарубіжних учених переглянути фільм, оскільки він є доказом візиту космонавтів на нашу планету. Звукозапис усі слухатимуть на своїй рідній мові за допомогою навушників, які лежать перед кожним гостем.

Запис на власні магнітофони можна здійснити, приєднавши контакти до штепсельної розетки навушників.

Франк Вільман сяяв. Напередодні від’їзду він знову дістане цінний матеріал.

Академік Кропоткін закінчив вступне слово, і фронтальний екран засвітився сріблястим світлом.

Лемар почав демонструвати Перітин магнітний фільм «Манома ММ». Відзвучали слова коментатора, і на екрані розгорнулися дальші події навколо ракети, яка зазнала аварії.

Приблизно посередині ракети відхилилися масивні овальні двері, з яких висунулися дві грубезні підпірки, схожі на мостову конструкцію. Кінці підпірок занурились у найближчий піщаний пагорб, і на них з’явився маленький блискучий візок.

Металевий жук виїхав на горбочок. Його передня частина розчинилась, і з порожнини висунувся леміш, на задній частині якого виднівся прозорий круглий шолом космонавта.

З легкістю моторного човна візок поїхав піщаними хвилями і за кілька секунд розрівняв площу вздовж ракети.

Через деякий час з круглого отвору ракети викотився ще один візок з колінчастою щоглою. Візок зупинився біля сполучного моста, і щогла почала рости в височину, ніби перископ підводного човна. На її верхівці раптом висунулася горизонтальна стріла з якимось захватним механізмом, схожим на обценьки.

— Вітаємо торійців західної півкулі,— залунав голос коментатора. — Починаємо нашу другу передачу.

Радіоактивність навколо корабля підвищилася. Ми встановили, що під час падіння на поверхню Маноми пошкоджено ізоляційну стіну реактора. Життя в районі аварії небезпечне. Капітан дав розпорядження евакуюватися.

Водночас із словами коментатора на екрані пропливали кадри. На головній частині ракети почали відхилятися великі прямокутні площини, і з темного простору висунулася могутня конструкція підйомного механізму, на якому спочивали дивні циліндри з напівкруглими нерівномірними виступами.

На першому з них з’явилася постать у захисному скафандрі, Істота заввишки два метри, з довгими руками, надзвичайно широкими плечима і могутніми грудьми. Цей велетень рухався дуже повільно.

У першу чергу відокремлюємо під ракети заряд ядерної зброї, яку ми приготували проти ворогів на Маномі. Кожен порух вимагає надзвичайно великих зусиль, Тепер ви побачите, шановні глядачі, сковані рухи представника нашого екіпажу, який розбирає бомбу, оскільки цілою наш баштовий кран її не підніме.

На екрані з’явилася деталь бомби. Астронавт млявим порухом погладжував овальний виступ на якомусь широкому обручі.

Франк Вільман випростався. Не зводячи очей з екрана, він квапливо обернув гудзик.

Капітан Орлов, від якого не приховався жоден рух секретаря ISC, ледь посміхнувся…

Астронавт відкрив виступ, встромив у порожнину якийсь ключ з нерівномірними зубцями і обернув його. Потім над силу замахав рукою. Над прозорим шоломом з’явилися клішнеподібні захвати баштового крана. Вони присмокталися до гладенької поверхні половини циліндра й надзвичайно обережно відокремили половину бомби.

Вільман кілька разів торкнувся гудзика…

Перед очима глядачів з’явився складний механізм серця ядерної бомби.

Вільман ще нервовіше крутив гудзика.

Астронавт відкрив віко чорної коробочки.

— Ми настроюємо радіоавтомат на нову хвилю. Капітан оголосив про всяк випадок бойову готовність. Незабаром перемістимо бомби на ракету МП.

Захвати баштового крана метрів за сто від корабля складали розділені навпіл бомби. Другий астронавт з’єднував їх. З корпусу ракети виїхали нові візки, тягнучи великі контейнери аеродинамічного контура.

— Вчора розвідувальний вертоліт виявив, що вітчизняний корабель «Манома ММ» зазнав аварії в пісках між двома містами дивовижної архітектури. Рівень і стиль споруд не можна порівняти з архітектурою Тори. Тут застосовують особливі кам’яні плити та утрамбовану глину, На кілька кілометрів у перпендикулярному напрямку до верхньої півкулі Маноми простяглися широкі рівнини з неосяжними квітучими смугами.

На екрані з’явилися зелені поля, парки й сади з багатьма зрошувальними каналами І стрічками шляхів.

Прямокутні будинки із сміливими склепіннями, подекуди — постаті б білих шатах…

Картина напливае… білі постаті підводять угору голови і, наче вражені блискавкою, падають на землю.

— Ми помітили перших мешканців Маноми. Вони кидаються долілинь перед нашим вертольотом. Чому? Не можемо цього збагнути. Вони схожі на нас, тільки значно менші й вужчі я плечах. Але, напевно, мають величезну силу, бо рухаються надзвичайно легко, хоча на них діє тяжіння, яке нас знесилює вкрай.

Камера показала площину навколо ракети. Ліворуч складені ядерні бомби, праворуч — десять візків з навісними кабінами.

— Наша експедиція вирушає двома напрямками. П’ять членів екіпажу — до екватора Маноми, а п’ять — до полюса. Ми розшукуємо місце, на якому можна спорудити посадочну площадку для другої ракети МП, Кожен член: екіпажу має радіопередавач, радіоприймач і, про всяк випадок, ультразвуковий денудатор. Наказ такий: знищувати кожного, хто стане на шляху.

Вчені, що зібралися в аудиторії Академії наук, вражено загомоніли…

Екран невтомно демонстрував далі свідчення про події тих днів,

— Ми проминули сади на околицях і ввійшли в місто. Скільки сягає око — жодної живої істоти. Експедиція спинилася на широкому майдані перед велетенськими паланами, — пояснював репортер.

Лебедєва нахилилася до Олега й прошепотіла:

— Ассірійсько-халдейська культура.

Фасади навколишніх споруд будили пам’ять… Вавілонці були майстрами важкої конструкції склепінь, не дуже відомої і не дуже поширеної в світі. Ось і цей приголомшливо виконаний барельєф, що зображує страшенні муки: короткі, присадкуваті, надзвичайно сильні пропорції статуй з широкими плечима й велетенськими мускулами… Мистецтво підкреслює брутальну силу та безжальну рішучість… Це ассірійсько-халдейські елементи.

«Як свідчать сучасні археологічні розкопки, територію між Євфратом і Тігром — імовірне місце традиційного раю з Ветхого завіту — десь у сороковому столітті до нашої ери заселяли шумери», — міркувала Таня.

Шумери жили в цих краях блізко 3500 року до нашої ери і як народність зникли близько 2000 року.

Халдейський Ур, з якого, як пишеться, Авраам вирушив у свою путь, був шумерською фортецею…

На екрані з’явилася табличка з чіткими рядами коротеньких, у різний спосіб перекреслених жолобків, тоненьких і грубіших, наче хтось бавився, вирізуючи їх ножем у глині.

«Так, — пригадувала далі Таня, — шумери зникли, але їхнє письмо — клинопис — збереглося. Шумери різьбили його на глині дерев’яним або залізним долотом…»

— Ми виходимо із всюдиходів, — почувся голос.

Прозорі ковпаки на куполах машин розсунулися, і звідти незграбно вийшли чотири постаті в скафандрах.

— Ми простуємо до найбільшого палацу. Навколо все ніби вимерло. Але що це?.. Дивіться, як відхиляється велетенська брама і з неї виступають лави маномійців. Перша лава тримає якісь гострокінцеві тичини; маномійці, нахилившись уперед, сунуть проти нас, наче морський прибій! Ось вони зупинились. Один з них виступає наперед з якоюсь зеленою галузкою… і махає нею.

У моєму шоломі лунає: атака!

Голос замовк, і на екрані без будь-якої на це причини сталася страшна драма.

Космонавти відіп’яли од своїх поясів якісь параболічні дзеркальця на колінчастих трубках, що стирчали з гранчастих погонів, і здійняли праві руки назустріч натовпові. Спочатку здавалося, що це вітання… але всі оборонці палацу раптом упали долілиць, наче підтяті.

З брами вибігли нові воїни. Цього разу з наміром уже боротися проти нападників. Торійці підпустили їх ближче, здійняли праві руки. Це означало… смерть!

Ще раз висипали оборонці проти «всемогутніх», і знову всі загинули.

Чотири немилосердні завойовники планети Манома лишилися стояти з піднятими вгору правицями…

Капітан Орлов помітив, що секретар ISC знову крутить гудзика…

— На сьогодні досить! — наказав нам штурман. — Замкнути всюдиходи й увімкнути електричний струм! Повертаймося до ракети заряджати денудатори!..

Це був сигнал для мене, щоб я опустився з вертольотом і взяв усіх на борт. Ми злетіли над містом і в далечині побачили гірський кряж. Штурман спрямував вертоліт у тому напрямку, — знову залунали слова коментатора-торійця.

Під літаком бігла горбиста місцевість з кошлатими кронами листяних дерев. Територія поступово здіймалася. Незабаром унизу розкинувся рівний трав’янистий килим. Літак закружляв над плоскогір’ям.

— Як бачите, тут знайдено чудове місце для спорудження посадочної та стартової площадки для нашої рятувальної ракети. Потім ми повернулися на місце нашої Аварії. Друга половина екіпажу, під командуванням капітана корабля ММ, повернулася до ракети з іншого міста з такими ж наслідками. Ми умертвили приблизно п'ятсот маномійців. Капітан вирішив, що на другий день весь екіпаж вирушить до знайденого плоскогір’я споруджувати допоміжний ракетодром.

Голос замовк, і екран на якусь мить погас.

Олег нахилився до Тані:

— Знавіснілі космічні колонізатори! Ось так, без причини, без спроби мирно порозумітися з населенням знищили тисячі життів. Бо що ж могли зробити бідолашні списники…

Екран знову засвітився.

На плоскогір’ї механізми, схожі на жуків, утрамбовували трав’янисту територію. Біля підніжжя гір працювали космонавти з ультразвуковими денудаторами. Вони різали скелю на плити, а гусеничні крани перевозили ці плити на підготовлений майданчик. Фундамент ракетодрому ріс, наче кахляна підлога під руками вправного муляра.

Кілька членів екіпажу скинули важкі скафандри.

— Наш біохімік дозволив працювати без скафандрів, — пояснив коментатор, — бо склад повітря такий самий, як і Торі. Тиск на цій височині не загрожує життю. Робота піде тепер жвавіше. З ракети МП повідомили, що там закінчили підготовчу роботу і на світанку зроблять посадку. Сигнали наших радіолокаторів чути добре. Посадка не буде проблемою. Зверніть увагу, в якому нечуваному темпі росте стартова площадка. Кожен член екіпажу прагне якнайшвидше опинитися на ракеті. Помалу сутеніє. Незабаром ми покладемо останню плиту. Весь екіпаж втомився.

Оператор показав змарнілі обличчя стомлених членів екіпажу. Спіткаючись, вони брели до спільного намету з сріблястої прогумованої тканини, який стояв край кам’яної площадки. За наметом на гусеничному візку безперестанно оберталася антена, а над нею, в протилежному напрямку, — чотири металевих диски.

— Мені наказали патрулювати з вертольотом на трасі плоскогір’я — місто. Нескінченні потоки білих постатей залишають місто. Ха-ха, вони мали добру науку! Більшість прямують до міста, яке розташоване ближче до екватора, і тільки дехто поспішає напрямком до полюса. Наше плоскогір’я поза небезпекою. На шляху, що веде до гір, нема й знаку живої істоти. Вночі я патрулюватиму над сплячим екіпажем і різноколірними світловими променями з рефлекторів вертольота відганятиму маномійців од плоскогір’я, — долинули слова репортера, і зображення зникло.

Олег глянув на Таню. Але роздивитися її обличчя не міг. Аудиторію заливала напівтемрява, і тільки в слабкому відблиску екрана вимальовувались постаті у першому ряду.

— Поздоровляю, Танечко. Це — розв’язання баалбецької проблеми. Професор Агаров — видатний учений, — сказав тихо молодий біолог.

У відповідь Таня вдячно потисла йому руку.

— Жителі Тори! Жителі Тори! — тишу аудиторії порушили остережні слова коментатора. — Сталася жахлива річ!

На екрані з’явився намет… й біля нього на землі — нерухомі постаті. В грудях кожного астронавта стирчав тонкий довгий спис!.. Усіх торійців пришпилили до землі, наче жуків у ентомологічній колекції.

— Екіпаж мертвий. Я один лишився живий… бо патрулював на вертольоті. Під покровом ночі убогі маномійці підповзли до намету. Вони не злякалися моїх вогненних конусів. Чому капітан не дав іншого наказу? Він сподівався, мабуть, що істоти цієї планети налякані подіями на майдані перед палацом і нашою страшною всемогутністю. Ми повинні помститися за смерть наших… повинні помститися!

Високо в небі виникла сірувата паличка, схожа на бацилу туберкульозу під мікроскопом. Вона безупинно зростала. З її спідньої частини шугали синюваті смути. Незабаром гігантський корпус велетенського космічного корабля спустився на середину кам’яної площадки. Висунені колінчасті амортизатори за своєю грандіозністю скидалися на опорні арки Ейфелевої башти. Ракета м’яко сіла.

В горішній половині відчинилося кругле віконце, ні, це масивні двері. З них на кам’яну площадку спустилася металева драбинка. По ній зійшла єдина постать, незграбно попрямувала до об’єктива камери. Відкрутила шолом… вже видно, як космонавт, зіщулившись, нахилився над трупами.

Стомленим порухом вийняв із широкого пояса мікрофон і щось наказав. Одразу з ракети висунулася металева стріла з блоком, на якому лежав блискучий контейнер. На землю зійшли ще двоє. Один підійшов до візка, зупинився з ним під контейнером, потім одвіз контейнер до намету.

Другий член екіпажу відчинив контейнер і натис на маленьку ручку. З контейнера висунулися два металевих лотки. До кожного поклали двох мертвих астронавтів. Так само навантажили решту сім трупів, і контейнер почав підніматися до люка ракети, аж поки не зник усередині.

— Наш візит на Маному скінчився. Капітан МП вирішив негайно відлітати. Ми вже здійнялися на двадцять кілометрів од поверхні. Капітан підійшов до штурмана й увімкнув передавач електромагнітних імпульсів. «Відплата за дев’ятьох торійців», — пролунали його холодні й жорстокі слова.

Екран спалахнув сліпучим сяйвом, і глибоко внизу шугонула страхітлива чорна хмара, яка зростала вшир і вгору…

— Кінець, — почувся раптом голос доктора Лемара.

Після страхітливої драми голос доктора пролунав, наче удар гонга….

Присмерк, що переходив у яскраве денне світло, ніби символізував прихід нового ранку до ери людства.

Якийсь час в аудиторії панувала гнітюча тиша, присутні ніяк не могли отямитись. Орлов спостерігав за Вільманом і Макдональдом.

Який контраст!

Сивий учений похилив голову, і вираз його обличчя говорив про внутрішні переживання. А Вільман з бай дужістю відпочиваючого верблюда місив зубами жуйну гумку.

Академік Кропоткін роздивлявся аудиторію. Серед присутніх хтось підняв угору руку.

— Прошу, товаришу Агаров, — запросив Кропоткін професора.

П’ятдесятилітня людина з орлиним носом, що виступав між гострими вилицями, важкою, наче в старого моряка, ходою рушила до кафедри.

— Шановні гості, друзі! — почав Агаров. — Невідомий космонавт дав науці ще одну ланку доказів у сучасних дослідженнях виникнення Мертвого моря, що лежить на триста дев’яносто чотири метри нижче від нормального рівня наших морів. І водночас пояснено ще дві проблеми: виникнення тектитів у Лівійській пустелі та виникнення легенди про знищення міст Содома й Гоморри. Гіпотези нашої наукової групи, яка нещодавно повернулася з експедиції до Баалбецької тераси, були правильні. Гігантську кам’яну терасу спорудили жителі Тори, а велетенський ядерний вибух, який спіткав безневинне населення тих країв, утворив на земній корі величезну виразку, котра сповнилася водами сучасного Мертвого моря, і розкидав на сотні кілометрів дивовижні скляні утвори, тектити. Після опрацювання ми розішлемо матеріал усім науковим лабораторіям світу. Дякую вам за увагу!

Агаров уклонивсь і повернувся на своє місце. Зарубіжні вчені були мов зачаровані, але вони не встигли ще як слід усвідомити все, коли на кафедру вийшов капітан Орлов і оголосив ще одну приголомшливу новину:

— В ракеті міжпланетних мандрівників знайдено відбиток пальця.

— Неймовірно! — почулися голоси.

— Будь ласка, ми продемонструємо цей фотознімок, — охоче промовив Орлов І торкнувся кнопки на кафедрі,

В аудиторії згасли лампочки, і на екрані ліворуч од кінескопа з’явився збільшений знімок характерних ліній; пальця!

Серед тиші з репродуктора пролунало запитання доктора Лемара:

— Можна далі?

Лемар налаштував звукову стрічку.

Капітан Орлов кивнув, і академік Кропоткін оголосив:

— До відбитку ми повернемося, як тільки наші гості почують переклад звукового запису, який має відношення до фільму, що ми демонстрували.

В лабораторії Лемара засвітився сигнал, і в аудиторії почувся голос електронного перекладача;

— Ви бачили кадри про працю Остердалових космонавтів. Тисячі мертвих без будь-якої причини. Але ще жахливіше те, що весь народ, який живе в цій області, зникне з вашої планети в наступні століття. Смертоносне випромінювання вразило більшу частину населення. Люди цієї чудової й родючої країни приречені на вимирання. У жінок народжуватимуться спотворені діти… і вже ніколи не буде там здорової родини. Настав час тисячолітнього відмирання нещасної народності маномійців. Винесіть урок з цієї жахливої нерозважливості.

Дев’ять торійців загинули з власної вини.

Їх спіткала заслужена кара за те, що вони сплюндрували найголовніші принципи співіснування.

Безумна відплата капітана ракети МП була шаленством і пересторогою для нас і для ваших майбутніх поколінь.

Після повернення астронавтів Остердал використав цей магнітний картинний запис для настрашки прогресивної півкулі Тори.

Механічний голос замовк…

Таня Лебедєва знову нахилилася до Олега й зажурено прошепотіла:

— Отож зникнення, загадкове зникнення народності шумерів дев’ять тисяч років до нашої ери, стало тепер зрозуміле. Видно, в доісторичній Іорданії відбувалися події, які мали такі ж наслідки, що й у населення Хіро- сіми та Нагасакі.

Олег кивнув:

— Праісторія б’є на сполох.

— Я знайшов іще дві сторінки Перітиного щоденника, — оголосив Лемар.

— Візьміть їх, будь ласка, до електронного автомата, — одразу ж розпорядився Кропоткін, схилившись над диспетчерським апаратом, що стояв перед ним на кафедрі.

Засвітився центральний екран, і на ньому почали з’являтись окремі слова. Іноземні гості слухали в навушниках усний переклад,

«Минали дні великих дипломатичних битв. Уся наука повстала проти панування західної Тори. Миролюбні жителі планети згуртувались і рушили проти виробників нищівних ракет.

Уряд Остердала кілька місяців не відповідав на ноти!

Здавалося, ніби остердалівці шукають нові концепції. Але це була грізна тиша напередодні катастрофи…

Тим часом сотні наших учених працювали над удосконаленням нового вітчизняного корабля. У вільний час ми з Періте і лою розмовляли про майбутнє Тори. Дружина часто замислювалася, а її слова були щораз сумнішими. Вона переконувала мене в тому, що Остердал із своїм оточенням виношує останній план, за яким хоче примусити нашу півкулю капітулювати й зупинити прогрес.

Я не погоджувався з її передбаченнями.

Ми проти винищення, проти будь-якого насильства, ми за мирне співіснування!

— Остердалові армії чекають лише наказу, — повторювала Перітелла.

Але ж ї ми маємо непереборну силу, таку саму, ба навіть ефективнішу, але ніколи не застосовуємо її! Ми припинили випробування ядерних вибухів, щоб забезпечити вічний мир і розквіт життя на Торі, ми домоглися знищення будь-якої зброї!

Однак що буде, коли який-небудь божевільний накаже запустити носіїв смерті й вони полетять на нашу півкулю? Як вирішити не надзвичайно важке питання? Наша техніка далеко попереду техніки Остердалових інститутів. Сараканове проміння відбиває всі ракетні снаряди далеко від кордонів східної Тори. Тут нам нема чого боятися, треба лише терпеливо переконувати й боротися за мир,

У цей важкий в історії час ми закінчити спорудження нового вітчизняного корабля. Уряд доручив мені й Перітеллі здійснити випробувальний політ навколо знищеної Бонгаве,

Ми почали лаштуватись у дорогу. Минули тижні копіткої роботи. Перітелла в якомусь ліпшому передчутті завзято збирала окремі томи для бібліотеки, мовляв, щоб під час тривалого польоту в космосі можна було трохи розважитись. Я тоді не підозрював, па що спрямована Перітеллина підготовка й що саме зібрала моя дружина в кабіні для відпочинку. Я піклувався про необхідні запаси для тривалого польоту.

Намагання нашого уряду не дали наслідків. Усі спроби відвернути загрозу війни були марні. Остердал вичікував…

Нарешті настав день нашого старту. Ми з Перітеллою ввійшли в ракету… остання перевірка, прощання з друзями — і Тора почала віддалятися…

Цієї хвилини я не думав, що це наш останній старт. Ми були вже двадцять днів у польоті, коли мембрани приймачів затремтіли від приголомшливого повідомлення.

Після тривалого часу заговорив Остердал. Він оголосив усім жителям Тори, що найближчим часом здійснить випробування неймовірно потужної ядерної супербомби!

Після цього випробування східна Тора, мовляв, відмовиться від своїх пропозицій, бо нова зброя є вінцем перемоги західної Тори.

На другий день Перітелла спрямувала наші телескопи на рідну планету, і не було сили, яка могла відірвати її від окуляра… Дружина немов хотіла пересвідчитися, що все гаразд. Так день у день сиділа вона біля телескопів…

Минуло ще одинадцять днів.

Я саме спостерігав Бонгаве, до якої ми підлітали, коли Перітелла покликала мене,

— Глянь, яка гарна наша батьківщина. Що можна зробити, щоб усі на ній були згуртовані?

Я підійшов до телескопа. Справді, можна було замилуватися красою видовища. Я побачив казково прекрасний диск рідної Тори, що плавно линув між мерехтливими вогниками далеких світів.

Раптом, зовсім несподівано, приголомшливо й незрозуміло наша красуня Тора засяяла так сліпучо, наче перетворилася на нове Родо. Її контур дивно затремтів. Перітелла зойкнула і знепритомніла.

До смерті лишиться в моїй пам’яті і в моїх очах страхітлива картина, що виникла по тому. Диск Тори розлетівся на міріади блискотливих уламків, які, наче іскри гігантського фонтана, сипонули у міжзоряну темряву. Вони летіли в одному напрямку, начебто невидима сила розбила Тору й покотила її осколки по чорному оксамиту космічного безмір’я.

Я підскочив до Перітелли й почав приводити її до пам’яті.

— Що сталося? — зітхнула вона за хвилину.

— Не знаю, люба, але гадаю — найжахливіше. Мені здалося, ніби Тора спалахнула, мов зірка, яка щойно народжується, і вмить згасла, перетворившись на мерехтливий рій діамантових уламків.

— Той жахливий спалах я теж бачила, а потім мої нерви не витримали. Остердалова супербомба гнітила мій мозок. Сповнене жаху передчуття палило мене… і це передчуття справдилося, — Перітелла втомлено підвелась і підійшла до телескопа.

Я теж притулив очі до окуляра.

— Так от, мій капітане, Тора не існує!.. Ти бачиш силу-силенну розкиданих каменів, які, наче рій світлячків, мчать у недозірну далечінь всесвітньої темряви. Лише відбите проміння нашого Рода позначає їхній безконечний путь після жахливої катастрофи, — безнадійно мовила змучена Перітелла».

Закінчився переклад сторінки.

Всіх присутніх охопило невимовне почуття. Академік Балашов торкнувся правицею Кропоткіна, який сидів поруч, і стіни аудиторії тихо відлунили його слова.

— Таємницю астероїдів відкрито!

Кропоткін натис кнопку. В приміщенні спалахнуло світло. Професор Яшкевич підвівся, ступив кілька кроків перед першим рядом крісел і пристав до думки Балашова.

— Так! Таємниця астероїдів нам уже відома. Простір між Марсом і Юпітером сповнюють сотні тисяч надгробних каменів цивілізації, яку знищило безмежне шаленство кліки Остердалових хазяїв. Вони зловживали таємничою енергією атомного ядра. І ця енергія вийшла з-під контролю честолюбців і властолюбців. Вони створили ядерну супербомбу! І це означало кінець

десятої планети Сонця! А що тепер, куди мчить стрімголов західне суспільство нашої планети?! — Яшкевич на мить замовк, потім вийняв з внутрішньої кишені піджака ранковий номер «Известий», перебіг очима стовпці й голосно промовив:

— Пробачте, дорогі гості, але зараз ви почуєте коротке повідомлення західних журналістів. Війна — це бізнес Америки, пише американський генерал Голрідж у журналі «Ньюс». Концерн убивств став основним американським підприємством. «Коли хочеш миру— готуйся до війни», — говорили в древньому Римі. Сьогочасні підпалювачі війни куди відвертіші. Вони говорять: «Коли хочеш війни — готуйся до війни!» Скільки разів уже американський конгрес схвалював бюджет озброєння? За недавно схваленим бюджетом в Америці на розквіт концерну вбивств щодня витрачають сімдесят два мільйони доларів, тобто п’ятдесят тисяч доларів щохвилини. Постає питання: хто повірить у миролюбні запевнення панівних кіл Америки? Це не пропаганда. Це дійсність, про яку публічно пишуть в Америці.

Яшкевич згорнув газету. Але тут, на загальний подив, підвівся старенький Макдональд і схвильованим голосом несподівано заявив:

— Західна півкуля стоїть на краю прірви, страхітливість якої так правильно описав нам Періта. Але ви сильніші, ніж були колись східні торійці! Ви невтомно боретеся за мир в усьому світі й не допустите, щоб Земля перетворилася на другий рій астероїдів. Не дозвольте розпорошити культуру людського генія по холодному простору всесвіту. Не дозвольте, щоб мільйони людей умирали в страшній спеці атомних вибухів. Прогресивне людство всієї земної кулі під вашим проводом припинить воєнне шаленство… воно повинно відвернути катастрофу!

Слова вченого лунали, як присяга, котру привітав ураган оплесків. Лише Франк Вільман, нахилившись, поправляв собі черевик.

Поволі лампочки згасали, і електронний автомат почав відтворювати на екрані переклад далі:

«Трагедія квітучої Тори нас не зломила! Ми лишились єдиними свідками зльоту генія мислячої Істоти і його страхітливого падіння. Ми спробуємо сісти на Бонгаво и лишити там свідчення про страшну долю нашого суспільства…

Нам це не пощастило!

Атмосфера Бонгаве була насичена радіоактивним випромінюванням. Буйні вітри гнали гігантські хмари червоного піску й попелу, і скільки сягало око — пустеля, пустеля, сама пустеля!

Мине багато мільйонів років, поки тут виникне нове життя. Краї пустель, де лишилося трохи вологи, знову зазеленіють. Але чи станеться це швидше, ніж на Тамаруку?

Ми з Перітеллою радились. Єдиний порятунок і можливість жити та зберегти заповіт — це планета Манома.

Ми скерували наш корабель до вашої планети. Перітелла весь час сиділа в космічній бібліотеці й працювала. Вона впорядкувала окремі твори за цілеспрямованою системою. Останні десять книг — це її рукописи, які правлять за місток для подолання прогалин між окремими галузями науки.

А свій щоденник я почав писати, коли ми вирішили сісти на вашій планеті.

Ми підлітали до Маноми!

Проте чим ближче до неї, тим дужче мене охоплював неспокій… запаси рідкого повітря майже вичерпано. Перітелла знала про це, але зберігала спокій.

Ще один день — і ми дістанемося вашої атмосфери. В апаратах — останні літри життєдайної вологи.

Я відчинив усі двері кабін, і ми міцніше припнулися до крісел. Летимо на найвищій швидкості… аби тільки витримати.

Дихати дедалі важче. Парко. Ми скинули одяг і знову припнулися.

Ми не повинні робити зайвих порухів, щоб якнайдовше зберегти свідомість.

Освітлений диск Маноми ріс помалу, але ріс, і з ним росла наша надія.

Ми почали гальмувати….

Поки що нам щастило… уже двадцять тисяч кілометрів відокремлювали нас од верхнього шару атмосфери вашої планети.

Витримати! Будь-що витримати!..

Писання щоденника не обтяжує мене. Автомати починають тепер гальмувати різкіше, і з уповільненням швидкості виникає страшне тяжіння вашої красуні.

У наші жили вливається свинець, і все тіло охоплює дедалі зростаюча втома… стан погіршується, бо повітря стає майже не придатне для дихання.

Чекаю на індикатори атмосфери! Вони сповістять про наш порятунок. Марно жодного сигналу.

Ми вже хрипимо.

— Не ви-три-ма-ємо… — чую останні слова моєї дружини.

Індикатори мовчать!!!

В кабіні нестерпна спека. Мені здається, що ми горимо. Та ні! Ні! Це тільки наша цілковита виснаженість! Усе закрутилося перед очима! Легені ось-ось розірвуться! Втра… ча… ю по… ма… лу сві… до…мість! Проте… з останніх сил про…шу!

Істо…ти

май…бутнього.

пам’я…тай…те про

страш…ну долю

Т…о…р…и!!!»

Олег Балашов, міцний юнак, і той не витримав. Сльози котилися по щоках. Таня поруч нього голосно ридала.

Лампочки, що помалу яснішали, освітили змарнілі обличчя присутніх. У пам’яті кожного навіки закарбувався героїчний шлях невідомого космонавта.

Періта вручив свій заповіт!

Люди, пильнуйте!

За хвилину мовчання, коли всі трохи отямилися, капітан Орлов підійшов до кафедри глянув на двері й злегка кивнув головою.

Лейтенант П’ятников приніс дві скриньки.

— Товариші! Панове! — звернувся він до присутніх, — Перітин заповіт ясно промовляє до всього прогресивного людства нашої планети: «Люди, пильнуйте!» — Орлов зробив коротку паузу й вів далі,— І ми… пильнуємо. Ми показали вам відбиток пальця, який виявлено в космічному кораблі. Всі ви гадали, що це слід від дотику руки космонавта, і років цьому відбиткові — три тисячі. Спочатку те саме думав і я! Але воно не так! Це тільки необережно залишена візитна картка лицеміра, який наважився зловжити нашою гостинністю й наданою йому свободою для мети, схожої на мету західних торійців.

У залі перекотилася хвиля обурення.

— Поміж гами сидить людина, яка прийшла до нас, щоб украсти конструкцію ядерного двигуна горійського міжпланетного корабля, бо її хазяїн зайшов у безвихідь.

— Нечувано! — пролунало в аудиторії на різних мовах.

Орлов дивився на Вільмана, але той поводився, ніби це його не стосувалося. Капітан мовив далі:

— Ми виявили відбитки пальців нашого гостя на іншому місці. Порівняйте їх!

На білому прямокутнику екрана з’явилося збільшене зображення відбитків з ракети і поряд ще одне. Вони були ідентичні.

— Ми стежили за ним, як тільки він ступив на землю нашої батьківщини. Зараз продемонструємо рентгенограму його багажу як доказ номер два.

Орлов узяв із плоскої скриньки чорний негатив поклав його до однієї з шухлядок кафедри, і на екрані з’явилися туманні обриси магнітофона, а під ними — кілька рядів мініатюрних лампочок.

— Оригінальний прилад, — вів далі Орлов з непохитною певністю.

Лейтенант П’ятников подав йому чемоданчик, який стояв перед кафедрою.

— Коли натиснути на диск, дно чемоданчика піднімається й відкриває у потайному відділенні чудовий телепередавач з автоматом для проявлення мікроплівки й передачі її ретрансляційним станціям. Наш гість фотографував у Нордвіку, а передавав з Москви. Всю цю історію ми зняли.

Капітан Орлов іронічно посміхнувся і додав:

— Та передавав він лише чорне зображення, бо перед передачею ми засвітили всі мікроплівки рентгенівським промінням.

Люди задоволено зааплодували.

— Ви запитаєте, як він це робив? Це дуже дотепна штучка. Гляньте на телескопічні антени, — пояснював Орлов, висовуючи з ріжків чемодана чотири жердинки. — Кадри знімав майстерно зроблений фотоапарат-ліліпут, схований у гудзику. Цей фотоапарат разом з кадрами, які сьогодні він зробив у цьому залі, коли демонструвався демонтаж ядерних бомб на ракеті ММ, власник віддасть нам зараз особисто…

Ceкpетap ISC не витримав пcиxологічного двобою. Він раптом зірвався з крісла й побіг до дверей. Лейтенант П'ятников заступив йому дорогу. Вільман зіщулився і хотів ударити лейтенанта у підборіддя, але промахнувся. Чиїсь міцні руки схопили його за плечі.

Агент Даніеля Сандея приглушено застогнав і впав навколішки.

— Так, шановні, це Франк Вільман, секретар «Interstellar Company», прислужник магнатів, подібних до Остердалової кліки на Торі. В його картатому жилеті — мініатюрні фотоапарати як останній незаперечний доказ!

Усі присутні підвелись і з презирством дивилися на того, хто стояв.

— Агент Франк Вільман… зізнаєтеся?

— Зізнаюся, — прохрипів секретар ISC, скидаючи піджак і картатого жилета…

В цей час на другій півкулі, на ракетній базі «Interstellar Company» старенький служник вибирав з кошиків папери.

У директорському кошику був лише один зібганий аркуш.

Служник розгорнув його, дбайливо розгладив і прочитав:

Сердечне вітання з чудової успішної мандрівки відданий Франк.

Старенький похитав головою, смачно вилаявсь і пробурмотів:

— Лакиза!

Потім плюнув на телеграму й кинув її на сміття…

Примечания

1

Interstellar Company (англ.) — Міжзоряна компанія.

2

Мамона (міф.) — бог багатства й наживи.

Content

Байла Ян Таємниця астероїдів

Ян Байла "Таємниця астероїдів"

I ЗАГАДКА БААЛБЕЦЬКОЇ ТЕРАСИ

II БЛИСКОТЛИВЕ КЛАДОВИЩЕ

III ЗМОВА НА РАКЕТНІЙ БАЗІ

IV СЛІДИ ВЕДУТЬ ДО НЕОЛІТУ

V ТРІУМФУЮЧИЙ УЛЬТРАЗВУК

VI БІОЛОГ-ДЕТЕКТИВ

VII В'ЯЗЕНЬ КОСМІЧНОГО КОРАБЛЯ

VIII ДЕСЯТА ПЛАНЕТА

IX НЕЗБАГНЕННИЙ КІНЕСКОП

X ЗАПОВІТ КАПІТАНА ПЕРІТИ

XI ВСЕСВІТНІЙ СЕМАФОР

XII ЛІВАНСЬКА ДРАМА

Примечания