М.О.РУБАКІН

"CEPEД ТАЄМНИЦЬ І ЧУДЕС"

РОЗДІЛ 1

СЕРЕД ЧУДЕС І ТАЄМНИЧИХ СИЛ

ЯК ВЕЛИКІ ГРІШНИКИ РОБЛЯТЬ ВЕЛИКІ ЧУДЕСА

У 60 році нашого літочислення сталася дивна подія: Веспасіан, римський імператор, убивця й гонитель християн, зробив чудо. Таке чудо можуть творити, за словами віруючих, тільки чудотворці — святі, угодники божі.

Веспасіан зцілив сліпого і недужого. І зробив це на очах у всіх, перед великим натовпом. І це засвідчено багатьма очевидцями.

Чудо відбулося в місті Александрії, у Єгипті. В цьому місті імператор Веспасіан був проїздом. Одного разу, коли він ішов вулицею, до нього підбіг якийсь чоловік, упав навколішки і зі стогоном почав просити ліків від сліпоти.

— Чого ти просиш їх у мене? — заперечливо відповів імператор. — Іди по ліки до лікарів.

— Ні, бог Серапіс наказав мені просити зцілення в тебе, — відповів сліпий і став слізно благати імператора, щоб той плюнув йому прямо в очі і на щоки.

Так розповідає визначний римський письменник того часу Таціт у своїй «Історії», в розділі LXXXL.

Але з просьбою зцілити звернувся до імператора не тільки сліпий. Разом з ним прийшов і недужий, у якого не діяла рука, і прийшов теж за порадою того ж бога Серапіса.

Він також слізно просив імператора «потоптати його гарненько підошвою своєї імператорської ноги».

Імператор Веспасіан, як говорили про нього тодішні християни, був чоловік хоч і грішний, але розумний. Ніяких чудес на своєму віку він до того часу не творив. Почувши прохання про зцілення, імператор засміявся, почав відмовлятися і сказав, що смертний не може творити таких чудес. Але хворі наполягали на своєму, твердячи, ніби бог Серапіс справді до них з’являвся і обіцяв, що їх буде зцілено таким чином… І ось імператор зглянувся на їхнє прохання: сліпому він плюнув в обличчя і в очі, а недужого добряче потоптав.

І хворі зцілились. «У ту ж мить руки недужого стали діяти, — каже Таціт, — а для сліпого засяяв день. Усі, хто був присутній при цьому, і тепер ще розповідають про ті зцілення». І вся Александрія, і весь Єгипет, і вся Римська імперія прославили Веспасіана, і всі побачили, що він, без сумніву, улюбленець богів. І почали придворні називати імператора напівбогом і навіть богом. Чудо, що він учинив, було записано в літописах. Тільки християни того часу не вірили в нього. Вони ніяк не погоджувалися з тим, що чудеса може творити язичник і грішник, до того ж ще й жорстокий гонитель християн.

Але не тільки Веспасіан творив чудеса. Стародавній французький письменник Гельго розповідає, що якось зцілив одного сліпого і французький король Роберт, син Гуго Капета, який царював у XI віці нашої ери. Це зцілення теж було засвідчено, але йому дивувалися значно менше, бо король Роберт був не язичник, а християнин. А втім, і тут було чому дивуватися: король Роберт теж був зовсім не «угодник божий» і хоча й християнин, але дуже поганий. Всі знали, що він «чоловік вельми грішний і жорстокий». Це й видно було з багатьох його справ. Так, наприклад, одного разу король Роберт наказав спалити живцем священика, духовника своєї дружини; іншим разом він звелів те саме зробити з кількома духовними особами в Орлеані за те, що ті не вірили в непогрішимість і необмежену могутність римського папи.

Крім того, король Роберт був грабіжник, клятвопорушник, розпусник і жорстоко пригноблював своїх підлеглих. І все це не перешкодило йому створити чудо.

СЕРЕД БЕЗЛІЧІ ЧУДЕС

У старовинних книгах — і християнських і дохристиянських — розповідається про безліч чудес. Різними чудесними розповідями так і рясніють навіть ті книги, що їх написали найбільш освічені люди того часу.

Ось, наприклад, про які чудесні події розповідає римський письменник Тит Лівій.

Під час навали на Рим славетного карфагенського полководця Ганнібала, розповідає Тит Лівій у своїй «Історії», в різних місцевостях Римської імперії сталась велика кількість найрізноманітнійших чудес. Так, наприклад, у кількох солдатів раптом засвітилися наконечники списів. У Сардінії сама по собі загорілася палиця в руках вершника, який перевіряв варту. На морському побережжі раптом з’явилися якісь вогники; на двох солдатських щитах виступив кривавий піт, кілька солдатів було вражено блискавкою. Сонце несподівано почало начебто зменшуватися. В місті Пренесті з неба посипалося вогняне каміння. В Аррах бачили, як сонце змагалося з місяцем, а на небі нібито з'явились якісь щити. В Капені серед білого дня зійшли два місяці; в Церо потекли криваві ріки, і навіть у прозорому струмочку Геркулеса вода вкрилася кривавими плямами. В Анціумі криваве колосся впало в корзини женців; а у Фегерії небо наче розверзлося, і в зяючій його безодні спалахнуло сліпуче світло. В той же час у Римі, на Аппієвому шляху, виступив піт на статуї Марса і на статуях вовчиць. А в Капуї небо ніби горіло і місяць начебто падав разом з дощем; волосся у деяких кіз стало вовною, одна курка перетворилася в півня, а півень у курку.

Про все це написано в XII книзі «Історії» Тита Лівія, в І розділі. І всі ті чудеса сталися напередодні навали Ганнібала, коли населення Риму тремтіло від страху.

Про безліч різних, ще дивовижніших чудес розповідається і в інших старовинних книгах. Бували ще й не такі чудеса в тому ж Римі. Одного разу якийсь бик заліз на третій поверх будинку, а інший бик на повному ходу закричав: «Рим, бережись!» У Вейях жерці правили дев'ятиденний молебень, тому що там ішов кам’яний дощ. У Ментурнах блискавка вдарила в храм Юпітера і в священний гай Маріки. У Фрузінопі народилося немовля таке на зріст, як чотирирічна дитина, і до того ж невизначеної статі.

Гомер розповідає в «Іліаді», як одного разу заговорив кінь грецького героя Ахіллеса і провіщав своєму господареві, що той загине під стінами Трої. До нього пророкували, зі слів того ж Гомера, Фріксів баран і корови на горі Олімп. А за словами римського вченого Плінія, коли царя Тарквінія за його гордість і зневажливе ставлення до потреб підлеглих було позбавлено трону, раптом заговорив собака. Нарешті було ще й таке чудо: коли вбивці йшли в палац римського імператора Доміціана, ворона, що сиділа на даху Капітолія, зненацька вигукнула: «Що добре, то добре!». Так про це розповідає римський історик Светоній.

Але ще більше розповідей про чудеса можна знайти в книгах, написаних християнськими письменниками. Казали, що в Бургосі, в Іспанії, в зображеного на розп’ятті Христа щотижня доводилося стригти волосся, бо воно дуже швидко в нього відростало. Зрозуміло, монахи благочестиво стригли Христа, а волосся його продавали за велику ціну. Казали, що завдяки статуї богородиці в Сарагоссі у одного безногого відросла нога.

Книг з розповідями про такі чудеса дійшло до наших часів багато. Про одного угодника, наприклад, розповідається, як він, щоб умертвити свою плоть, жив у пустелі, весь час молячись. І птахи почали носити йому їжу — аби тільки пустельник не відвертався од такої святої справи. Коли ж до святого приходив у гості інший святий, птахи приносили подвійну порцію.

А коли пустельник помер, приишли два леви, щоб викопати могилу святій людині, жалібно завили і стали перед ним навколішки. А ще більше чудо сталося з іншим святим, який після посвячення дав обіцянку ніколи не митися, бо, на його думку, справжній монах ніколи не повинен бачити себе голим. І ось під час однієї подорожі цей монах у відчаї стояв на березі річки, через яку не було ніякого містка. Саме тут і сталося чудо: бачачи відчай благочестивого монаха, з’явився до нього ангел і переніс через річку. Вода так і не торкнулася його тіла. Монах не помився і цього разу.

Про різні такі чудеса багато розповідається в житіях християнських святих.

ЧИМ ДАЛІ В ДАВНИНУ — ТИМ БІЛЬШЕ ЧУДЕС

Коли перегортаєш і читаєш такі книги, від них віє далекою-далекою старовиною. В старовинних книгах багато такого, чого в нових зовсім і не знайдеш. У давнину в людей була своя особлива мова, особливі засоби висловлювати думки, особлива манера міркувати. Нарешті — і це головне — в давнину люди дивилися навколо себе не такими очима, якими дивимося ми. В тодішніх людей було своє розуміння, своя наука, зовсім не схожа на сучасну, була й своя віра — не така, як наша. І настрій у людей в давнини був не такий, як у нас. І інтереси, і щоденні потреби теж. Читаючи якусь старовинну книгу, мимоволі уявляєш собі, що за людина, коли і як її писала.

І чим далі в давнину, тим більше чудес. І тим міцніша віра людей у чудеса. І це без винятку в усіх країнах, в усіх народів, і все це начебто за одним і тим же правилом. Тисячі років тому ніякої іншої віри і не було, крім віри в чудеса.

Все, що тільки відбувалося навкруги, вважалося не звичайне природою і змінами в ній, тобто не її природними явищами, дом. Вважалося, що все відбувається не само по собі, а не ні як за допомогою надприродних, таємничих сил, котрі нібито можуть порушувати й переробляти всі порядки в природі і творити з нею що завгодно.

Багато мільйонів людей багато тисяч років вірили, що ці надприродні сили є всюди і що, крім таких сил, у світі нічого немає і навіть бути не може. Чудо від звичайного явища зовсім не відрізнялося. Геть усе здавалося чудесами. Таємничі надприродні сили вбачалися скрізь. Усе вважалося чудесним, що тільки було і є на небі й на землі. Чудесами були і ріки, і сонце, і каміння, рослини і тварини, і все живе й неживе в природі.

Стародавні єгиптяни, наприклад, вважали святими різноманітних тварин: і дрібну комаху, і звичайного кота, і птаха ібіса, і страшного крокодила, і чорного бика з білою плямою на лобі, що звався Апіс.

Надприродною силою вважали стародавні єгиптяни і ріку Ніл. Для них це була не ріка, а якесь особливе божество, тобто щось таємниче і чудесне. За віруваннями стародавніх єгиптян, Ніл теж міг втручатися в людське життя і творити чудеса, порушуючи звичайний його хід.

Такою ж чудесною і таємничою істотою вважали в Перу сонце. Для перуанців воно було родоначальником царів, а царів вважали його нащадками і намісниками. І сонце і його нащадки, за вірою перуанців, теж творили чудеса.

Така була віра цілого народу, а на віру опиралися, звичайно, різні, на наш погляд, дуже дивні міркування та й діла. І це було колись не тільки в Єгипті, але й в усіх інших країнах. Наприклад, далеко від Єгипту, в Америці — в Перу, на горах паслися численні отари лам, що належали «сонцю», начебто воно й справді може бути їх власником; на полонинах обробляли «для сонця» величезні угіддя, наче сонцю й справді потрібна їжа; по всій країні було споруджено храми, присвячені сонцю, а в столиці стояв головний храм, де щороку запалювали новий вогонь — зовнішній знак сонця.

В старовину дуже часто поклонялися й іншим небесним світилам, так наче вони були живі божественні істоти, які можуть і любити, і ненавидіти, і пити, і їсти, і народжувати дітей, і втручатися в людські діла, і порушувати звичайний хід справ, змінювати всю природу, і творити чудеса. Подібно до цього в багатьох країнах віддавали божеські почесті і вогню, і воді, й деревам. Ліси, моря, небо, підземний світ, увесь всесвіт здавалися заселеними різними чудесними істотами.

Стародавні греки вірили у безліч богів та напівбогів і різних таємничих і чудесних істот — дріад, наяд, тритонів, сатирів, фавнів. І всі ці істоти, за вірою греків, втручалися в справи людей і могли порушувати звичайне життя природи і творити чудеса. І у все це мільйони людей не тільки вірували. Вони брали на себе різні тягарі — трудилися, споруджували велетенські і дорогі храми, робили неймовірні витрати, приносили жертви й самі йшли на муки та жертви

Люди віддавали небувальщині навіть своє життя. До цього доводила віра, сліпа, безглузда віра в надприродні сили і в чудеса, тобто в прояв цих сил.

Віра в таємничі істоти і їх чудеса була міцною і призводила до великого лиха. На такій вірі трималися всілякі безглуздя, жахи і несправедливості.

Дуже багато й дивовижніших і найбезглуздіших вірувань зустрічається й тепер. Про них написано цілі книги [1].

Але в яких саме людей зберігаються ці вірування? У всіх тих, у кого в голові мало точних і цілком певних знань і хто не вміє або нездатний мислити, спираючись на такі знання.

Можна сказати, не боячись помилитися, що чудесами у всі часи і у всіх людей вважалося і вважається те, що зовсім для них незрозуміле, але дуже дивне. Незнання і нерозуміння надзвичайно допомагали й допомагають вірити в чудеса.

ЧУДЕСА, ЩО ПЕРЕСТАЛИ ЗДАВАТИСЯ ЧУДЕСАМИ

Колись було незрозумілим дуже багато з того, що стало цілком ясним тепер. От, наприклад, дощ із дрібного каміння. В наші часи відомо, що такі дощі справді подекуди бувають: з неба іноді падає дрібний пісок чи навіть камінці, які приніс вітер за сотні, а то й тисячі кілометрів, з тих місць, де незадовго перед цим були великі виверження вулканів. Тепер ті, хто знає справжнє походження таких дощів, уже не вважають їх чудом.

Так само тепер зовсім не вважають чудом і небесну манну, про яку розповідає біблія. Це звичайнісінький лишайник, так звана їстівна леканора (lecanora esculenta), який в Аравійській пустелі з’являється настільки раптово, що євреї в давнину дивувалися і запитували своєю мовою: «Манху?» («Що це?»). Трапляється, вітер підхоплює плоди і інших рослин і теж переносить на десятки кілометрів, і ті падають з неба. Але, щоб не вважати і це явище чудом, зрозуміло, треба знати насамперед, від чого воно походить і як відбувається.

Так само і перетворення води нібито в кров не є чудом. Причина цього явища — особливі істоти, що іноді розводяться у воді. Вони такі дрібні, що їх не видно неозброєним оком.

Був, наприклад, кров’яний дощ у Римі в 1870 році. Коли зібрали краплинки цього дощу і розглянули в мікроскоп, то побачили у воді величезну кількість маленьких істот червоного кольору. Тим часом, за словами Тита Лівія, римляни колись вважали і це явище «небесним знаменням».

«Небесним знаменням» вважався і «вогняний дощ», коли з неба падають великі і маленькі камінці.

Падаючи з великою швидкістю, камінці труться об повітря, розжарюються, горять і навіть згоряють, не долітаючи до землі. Саме такий дощ бачили в 1799 році в Південній Америці два видатних учених — Гумбольдт і Бомплан. Бачили й описали, але, зрозуміло, не як чудо, а як явище природи[2].

Вважались чудом сонячні й місячні затемнення і поява великих комет. Але такі явища природи, звичайно, здаються дуже дивними тільки тим, хто не знає їх справжніх причин.

Та бувають у природі ще більш таємничі явища. Наприклад, мандрівники розповідають, що іноді на небі можна бачити райські сади, які начебто висять у повітрі над мертвою розпеченою пустелею. І їх можна бачити на власні очі. Але досягти їх ніколи не вдавалося. Хіба ж це не чудо? Хіба не таємниче явище? А ось моряки розповідають, що іноді на небі над морем видно якийсь таємничий повітряний корабель, а на ньому щогли, і вітрила, і люди.

Що це за корабель? Про нього ходять дивні легенди. Кажуть, що то корабель-привид, який люди звуть «летючим голландцем».

Матроси на цьому кораблі—мерці-привиди, капітан — теж мрець, проклятий небом.

Такі дивовижні видіння і справді можуть здатися марновірній людині з’явленням таємничих надприродних сил.

Але що ж це насправді? І райські сади, і повітряні кораблі — це звичайнісінькі міражі, тобто відображення в повітрі: при деякому збігу обставин повітря, що покриває землю і воду, може стати шаруватим, нібито розпадається на шари, розташовані один на одному, — шари то більш, то менш щільні, — а таке повітря відображає речі, як дзеркало, що висить над землею або над водою. В такому повітряному дзеркалі можуть відбиватися і море, і земля, і все, що є на землі, але тільки десь далеко. Завдяки цьому можна бачити над собою в повітрі те, що перебуває за кілька де сятків кілометрів. Таємничий корабель, що його моряки бачать у повітрі, справді існує, але це звичайнісінький корабель з живими людьми, які навіть не можуть запідозрити, що їх помітили з іншого, дуже далекого корабля і що там їх вважають за привид. Подібно до корабля у повітрі відображаються і сади, але вони ростуть на землі, а не на небі.

А ось у старовинних книгах різних народів розповідається, що на такій-то горі і в такі-то часи раптом з’являлося навколо голови святої людини райдужне сяйво, вінець, коло. Чудо це чи не чудо? Тепер відомо, що такі кола і сяйва справді можуть з являтися, і не тільки навколо голови «праведника», а навіть навколо голови звичайної і грішної людини. Для цього потрібен теж збіг деяких обставин, які, між іншим, зустрічаються досить часто і в різних місцевостях. Тепер точно і достовірно доведено, за яких саме обставин можна бачити своїми очима райдужне сяйво навколо голо ви. Воно з’являється під час сходу або під час заходу сонця, тобто коли сонце стоїть низько над землею. Такі кола-сяйва бачили безліч людей на багатьох горах і горбах — і в Швейцарії, і в Німеччині, і в Криму, і на Кавказі. Ці кола-сяйва дуже схожі на ті, які бувають у холодну туманну погоду на небі круг місяця. Якщо є проміння світла, що падає під певним кутом, а також хмара, туман чи дощ, то будуть і райдужні кола круг вашої голови.

Колись вважали чудом і небесним знаменням золоті хрести на небі і великі вогняні стовпи, просто кажучи, відблиски північного сяйва, і навіть звичайнісіньку райдугу. Нема нічого дивного і в тому, що на небі іноді з’являються великі кола, що перетинаються, і там, де вони перетинаються, — світліші місця, нібито місяця чи сонця. Завдяки цьому здається, що на небі відразу буває по кілька цих небесних світил. Правда, такі явища зустрічаються рідко, але все-таки і вони стали цілком зрозумілими. Походять вони від гри світла в дуже холодних хмарах. Таку ж гру світла можна спостерігати в скляних підвісках, якими часто прикрашають церковні люстри або панікадила.

А добування води з каміння? Мешканці африканських та азіатських пустель дуже добре вміють відшукувати воду ніби особливим чуттям і добувати її. Тепер в гарячій африканській пустелі десятки і навіть тисячі кілометрів зрошуються водою, добутою з каміння и піску. І добувають її в таких місцях пустелі, де про воду й згадки не було.

А ось, наприклад, гарячий, нестерпно задушливий вітер пустелі — самум. Колись він вважався однією із кар єгипетських, посланих чомусь на весь народ єгипетський за гріхи одного лише фараона. Самум і досі — справжня кара для єгиптян. Він, як і раніше, спалює своїм гарячим диханням усю країну і затемнює сонце, наганяє «пітьму єгипетську», перетворює день на ніч. А інші єгипетські кари? Як і в часи Мойсея, Єгипет терпить від незліченних полчищ гнусу, від собачих мух, від зажерливої сарани. І тепер у цій країні буває пошесть на людей і на худобу, з виразками і запаленнями. Страшна чума теж іноді відвідує єгиптян і губить десятки тисяч людей, в тому числі й первістків. І від всього цього жахливого всенародного лиха як при Мойсеї, так і понині, найбільше, зрозуміло, терпить і без того знедолена біднота, тобто трудовий народ, на плечах якого і тримається вся держава. Але невже і справді всі ці народні лиха не звичайні явища природи, а чудеса, породжені надприродними силами? В такому разі чому ж вони лягають тягарем на трудовий народ, а не на винного фараона?

ЯК ЧУДЕСА ЗАЛЯКУЮТЬ ЛЮДЕЙ

Але віра в чудеса держиться не тільки на темноті людській. Цю віру підтримує і ще дещо. Що саме?

Страх.

Страх перед таємничими, надприродними силами, які ось тут перед очима втручаються з людські справи. Без цього втручання немає ніяких чудес. А де є втручання цих сил, там людині стає страшно. Тому всілякі чудеса залякують.

І ось що цікаво. Буває якраз і навпаки: те, від чого люди, лякається, теж здається їй таємничим, а тому чудесним.

Ось що розповідає, наприклад, один німецький мандрівник, на прізвище Еренберг, про своє перебування в безлюдній африканскій пустелі. Подія відбувалась у такій місцевості, де можна було чекати нападу бедуїнів — жителів цих місць. Із-за страху перед ними мандрівники мимоволі мусили посилити варту біля свого табору в нічний час. І саме через цей страх сталося те, про що потім Еренбергу соромно було навіть говорити.

«Досить довго, — розповідає Еренберг, — стояв я вночі на варті при повному озброєнні серед страшньої мертвої тиші неживої пустелі. Чути було лише пирхання верблюдів, що жували свою жуйку, та важке дихання моїх поснулих супутників. Тільки оці звуки, що чулися серед нічної тиші і темряви, нагадували мені, що є ще якесь життя навколо мене. Всюди панувала темрява безмісячної пустельної ночі, якої ніколи не буває в наших краях. Тільки інколи вона прояснювалася на якусь мить зорями, що падали з неба. Я мимоволі вслухався в мертву тишу. Не пам’ятаю як, але несподівано мене стривожив дуже дивний шелест, який тихо пронісся біля мене по піску пустелі. В ту ж мить я схопив свою двоствольну рушницю, уважно оглянув її і ступив кілька кроків туди, де чулося шарудіння.

Відразу все затихло.

Я добре знав, що бедуїни часто влаштовують свої напади, підповзаючи мов змії. Невже це вони? Я вже хотів будити своїх супутників, бити на сполох. Але раптом знову почувся той самий шелест, причому в різних місцях, і навіть дуже недалеко від мене. Я швидко попрямував туди, де було чути шарудіння; напружував зір, щоб проникнути в темряву. І що ж? Повз мене по піску котилися, здавалося без всякої на те причини, якісь кульки завбільшки близько сантиметра; я підняв кілька таких кульок і побачив, що вони скачані з вологого піску. Я приніс ліхтар і при його світлі розгледів під кожною такою кулькою великого чорного жука, який досить швидко котив збитий у кульку пісок».

То був звичайнісінький жук (Aleuchus sacer), порода цих жуків досить поширена в африканській пустелі. Стародавні єгиптяни називали цього жука «священним» і уподібнювали його божеству, яке тримає в своїх руках увесь світ, точнісінько так, як священний жук тримає своїми лапами кульку піску. Зображення священних жуків досить часто зустрічаються на стінах зруйнованих стародавніх єгипетських храмів; печатки стародавніх фараонів також мали вигляд священного жука.

Розповідь Еренберга свідчить, що іноді й жук може збудоражити всю душу навіть дуже хороброї людини. А про палку уяву мешканця пустелі й говорити нема чого; вона спалахує, мов порох, і людині здається, що якісь таємничі сили діють тут, біля неї, і втручаються в її справи. Почуття було збуджене, і під його впливом розум не міг правильно діяти. І людина втратила здатність, а з нею і всяку можливість відрізняти те, що є в дійсності, від того, що здається.

Почуття страху малювало Еренбергу різні, хоча й природні, але неіснуючі привиди; почуття страху викликало уявлення про бедуїнів, про ворогів, що підкрадалися ніби змії. Але одне діло — фантазія, почуття, гра уяви і зовсім інше — розум і дослідження. Дослідження, вдало зроблене, виявило замість бедуїнів… жука!

ЯК ЛЮДИ БАЧАТЬ ТЕ, ЧОГО НЕМА

Під впливом страху і подиву людина цілком щиро може перекручувати найзвичайніші події. Ось що розповідає, наприклад, якийсь голландець Гаафнер про одну подію, що сталася під час його подорожі на острів Цейлон у 1787 році.

«Під час моєї подорожі пішки в кінці дощової пори року мені довелося зробити дуже важкий перехід через майже непрохідний пояс лісів, який на Цейлоні оточує внутрішню гористу частину острова. Зовсім один, стомлений і виснажений, я добрався до дикої, зритої розколинами, голої гори Бакаул і розташувався на ночівлю під виступом скелі.

Раптом опівночі почувся нібито віддалений гавкіт собак. Здавалося, він доносився з скель, розташованих напроти гори Бакаул. Згодом таємничі звуки повторилися. Вони лунали всюди і ставали все голосніші й голосніші. Раптом звуки почулися недалеко від мене, позаду тієї скелі, під якою я сидів. Я виразно чув, нібито безліч людських голосів балакали і реготали щосили. Звуки ці то наближались, то віддалялися, знову з’являлись і зникали, лунали то поблизу, то далеко, і так протягом кількох хвилин. Ось, здавалося мені, вони спустилися з голих гірських верховин униз, але через якусь мить уже долинали з-під землі. Я схопився й почав прислухатися. Знову все стихло, завмерло. Потім голоси пронеслися дуже швидко в повітрі і відбилися луною в сусідніх горах. Я почав прислухатися з ще більшим напруженням. Раптом за скелею, де я розташувався на нічліг, почувся такий несамовитий крик, що в мене у вусі мало не лопнула барабанна перетинка. Я в нестямі вибіг із свого сховища. А позаду мене начебто гримнули тисячі верескливих голосів, таких фальшивих, дивних, нечуваних, що, нарешті отямившись, я не придумав нічого кращого, як заткнути вуха пальцями й кинутися назад під скелю. Вже давно стихли ці страшні звуки, але вони все ще дрижали в моїй стурбованій душі навіть тоді, коли навколо запанувала цілковита тиша. Її лише інколи порушувало гуркотіння уламків, які, відірвавшись од скель, котилися по схилу гори в безодню…»

Щось дивне і незрозуміле, надприродне й таємниче прозирає в цій розповіді. Невже ж це не та сама «нечиста сила», про яку розповідали бабусі? Цілком можливо, що страшні голоси, які чув Гаафнер, дуже навіть підтвердили віру багатьох людей в різну «нечисть». Гаафнеру було не до міркувань. Він був здивований і зляканий. Ці почуття сповнювали всю його душу страхом, і невідомі крики здались йому занадто вже незвичайними, надприродними.

Але що ж то було?

Простісінький крик птаха, якого тубільці звуть чортовим птахом, або уламою. Він дуже схожий на сову і вилітає із свого гнізда лише вночі. Англійський вчений Джон Деві розповідає про нього так: «У Юдалгаммі ми чули вночі крик улами. Сидячи на сусідньому дереві, вона жахливо дивно і неприємно кричала. Її крик був схожий на дуже пронизливий зойк».

Джон Деві чув те саме, що й Гаафнер. Але як відрізняється його розповідь од розповіді Гаафнера! Вчений Деві описав те, що сам пережив; тільки описав — і те, що він чув, і за яких саме обставин він це чув, як і належить мислячій людині. А Гаафнер під впливом свого почуття не лише описав, а й розписав, та ще й так що, читаючи його розповідь, інший і не зрозуміє, про що, власне, йде річ у цій розповіді. Може й справді про нечисту силу. А подумавши так, неважко й додати: «Адже ж нечиста сила па світі таки водиться! Ось Гаафнер своїми вухами чув, як вона завиває. Гаафнер — справді свідок, Гаафнер — очевидець. Є ж, виходить, на світі люди, котрим довелося віч-на-віч зустрічатися з «нечистою силою».

А якщо хтось зустрічався, то може й інший зустрітися. Ось і готові докази того, що на світі «водиться нечисть».

ЯК ПРАВДА ПЕРЕТВОРЮЄТЬСЯ В БРЕХНЮ НАВІТЬ В УСТАХ ПРАВДИВИХ ЛЮДЕЙ

Отак і виникає багато розповідей, причому не тільки про бісів, але й про богів.

Це робиться за приказкою: «Страх має великі очі». Починається насамперед усе з того, що якась подія здається якомусь очевидцеві занадто вже незвичайною, а тому — дуже вже дивною або навіть страшною. Він її не розуміє, боїться і — перебільшує, розмальовує. Розповідає про неї іншим людям схвильовано і переконливо. Ще б пак! Адже він — очевидець! Палкі, захоплюючі розповіді дуже впливають. їх запам’ятовують. їм вірять. їх переказують іншим. А переказують теж захоплено, з почуттям. А почуття, як відомо, завжди заважало і заважає правильному розумінню і неупередженій розповіді. То одна, то друга подробиця додається до розповіді, та ще такі подробиці, яких насправді і не було. Зате інші подробиці затемнюються, пом’якшуються, стираються. Через те розповідь ще більше віддаляється од правди, але зате дужче впливає. Нарешті, справа доходить до того, що й не дізнаєшся, чи далеко від правди одхилилась розповідь. Правда сама по собі пропадає, а на її місце поступово стає вигадка — те, чого не було зовсім.

І все це робиться непомітно й поволі.

І особливо важливо те, що так буває й тоді, коли розповідачі не брехуни, а навіть навпаки, — найщиріші і найправдивіші люди. Але їх щирість не заважає правді перетворюватися у вигадку.

ЯК НЕЗРОЗУМІЛЕ ПОЯСНЮЮТЬ ЩЕ БІЛЬШ НЕЗРОЗУМІЛИМ

Але ж і цим справа ще не закінчується; страх, подив та інші почуття допомагають вірити в будь-які безглуздя, просто кажучи, допомагають усілякій вірі.

Коли людина боїться, їй не до роздумів. У такі хвилини вона навіть перестає вірити своєму власному розуму, своїм вухам, своїм очам. Перед лицем чогось страшного чи дивного розум наче завмирає і нібито кудись ховається; пропадають усілякі міркування, забуваються попередні спостереження. Але як же в такому разі зрозуміти і пояснити явище, що викликало і страх, і подив? Отут на допомогу і приходить віра. Сліпа віра. Віра в таємничі, надприродні істоти. Віра, успадкована від дідів і прадідів.

Ось, наприклад, грім і блискавка. Кожен знає, як гроза лякає людей. В багатьох країнах вона найгрізніше і найбільш разюче явище природи. Люди перед нею тремтять. Але що ж вона таке? Це явище стало зовсім зрозумілим сто з лишком років тому. А як же пояснювали грозу доти? Не розуміючи причин виникнення грози, її пояснювали втручанням надприродних сил. Греки казали, що це діє бог Зевс, стародавні германці — що це бог Тор, стародавні слов’яни — що це бог Перун. Потім стали казати, що це Ілля-пророк їздить по небу на вогненній колісниці. Є навіть молитва, в якій про грім і блискавку говориться як про чудо і знамення небесне: «Свят, свят, свят, седяй во грому, обладавый молниями, проливый источники на лицо земли. О владыко страшный и грозный! Сам суди окаянному дьяволу с бесы, а нас, грешных, спаси! Боже страшный, боже чудный, живый в вышине (тобто, що живе на небі), ходяй в громе! Сам казни врага своего, дьявола».

Так пояснює грозу віра. Але чи стає зрозумілішою після таких пояснень гроза? Чи зрозуміло, чому і як вона виникає? Тут сказано, що вона виникає з волі надприродних сил. А вони ж самі що таке? І чому і як вони діють? Кажуть, що вони діють по своєму хотінню і свавіллю. Але хіба їх хотіння зрозуміле? Все це ще менш зрозуміле, ніж сама гроза. Так пояснювати грозу — значить пояснювати незрозуміле ще більш незрозумілим. Що ж це за пояснення? Це просто — затемнення.

Так само пояснюють і всі чудеса. Іншими словами, розум відкидається, а на його місце стає щось зовсім незрозуміле, навіть, непоясниме і безглузде.

ЯК ЛЮДИ ВИПРАВДОВУЮТЬ САМИХ СЕБЕ, ВІРЯЧИ В НІСЕНІТНИЦІ

Однак розум не може не виступати проти таких нісенітниць. А коли це так, то ясно, що віра може триматися в душі па самому лише незнанні та нерозумінні людському.

І ось що цікаво: є віруючі, які це добре розуміють. Розуміють, але все-таки вірять. Один учений і розумний монах, який жив близько тисячі років тому, сказав: «Я вірю, вірю саме тому, що це безглуздо» (Credo, quia absurclum ets)[3]. Цими словами він хотів сказати: «Якби не було безглуздим те, в що я вірю, то я сприйняв би це і без віри, на основі своїх міркувань, розумом. А щоб вважати безглуздя істиною, для цього потрібна, зрозуміло, віра». Так міркували колись навіть найбільш освічені люди. Були серед них і такі, які цим пишалися. Проте саме так міркуючи, не можна не помилятися.

Адже тоді можна вважати будь-яку брехню і неправду за справжню істину і те, чого не було, сприймати за те, що було, і помилятися, помилятися на кожному кроці, завдаючи шкоди і іншим, і собі, і самій істині.

В цій книзі і розповідатиметься про багато таких помилок.

Але як же їх відшукали і виправили і досі відшукують і виправляють? Саме це і є справа людського розуму. Тільки він один може це зробити, бо розум вірі не довіряє. Тільки завдяки йому люди навчилися і спостерігати, і вивчати, і досліджувати, і вникати в саму суть найнезрозуміліших і найдивовижніших явищ, розплутувати всілякі таємниці, робити незрозуміле зрозумілим, незбагненне — збагненним, так що всякі надприродні сили виявляються непотрібними. А без надприродних сил і вся природа здається зрозумілішою, ніж з ними.

Тепер ми наведемо приклади, які це стверджують.

РОЗДІЛ II

ЯК СПІВАЄ І РОЗМОВЛЯЄ КАМІННЯ

СТАТУЯ ЄГИПЕТСЬКА

За півтори тисячі років до нашого літочислення було в Єгипті велике і красиве місто, яке звалось Стобрамові Фіви. Його руїни збереглися і до нашого часу. По цих руїнах, по написах на них і по стародавніх книгах можна дізнатися, що то було за місто. Воно було збудоване на березі великої і красивої ріки Ніл.

Ось як описує це місто очевидець того часу: «Широкою гладінню розстилається поверхня Нілу. Пасма гір, що оточують ріку з обох боків, розступаються біля Фів і дають простір могутній річці. На її правому березі, за скелями, простягається мертва, гаряча пустеля, яка сягає аж до Червоного моря. За горами лівого берега— така ж пустеля. Єгиптяни кажуть, що вона безмежна, а за нею починається вже царство смерті.

Могутня, священна ріка Ніл тече тут між двома рядами гір. Вони, мов стіни, захищають її від сипучих пісків пустелі. Біля ріки кипить життя. По обох берегах Нілу лежать родючі рівнини. На дзеркальній поверхні води плавають квіти лотоса, в прибережному очереті тисячі різних птахів і звірів знайшли собі захисток від сонячної спеки… Поля вкриті жнивом; біля криниць ростуть тінисті чинари; фінікові пальми, які старанно доглядаються, створюють прохолодні гаї.

Фіви розкинулися на обох берегах ріки. Непереборні перешкоди у вигляді дамб і гребель захищають вулиці і палаци міста від повені. На правому, східному, березі — місцеперебування фараонів. Біля самої ріки стоять величезні кам’яні храми бога Аммона; за ними, до самого підніжжя гір, вишикувалися палаци царів та вельмож і простягліїся тінисті вулиці, де будинки городян щільно стоять один біля одного. Барвисто і пожвавлено на вулицях Фів…

Західний берег Нілу теж прикрашений храмами і пам’ятниками. В зелені видніються величезні колонади храмів, струнко підносяться алеї сфінксів[4]. Біля храмів туляться малесенькі халупи і хатини.

На цьому березі — місце поховання, «місто мертвих», якому дано назву Мемноніума. В хатинах живуть бальзамувальники; в невеличких будиночках містяться склади і крамниці, де продаються кам'яні й дерев’яні саркофаги (гробниці), полотняні пелени для обгортання мумій[5], прикраси для них, тварини для жертвоприношення богам. Тут і там до могил і від могил прямують похоронні процесії; ще здалека чути, як співають священні молитви.

Лівійські гори, підходячи до ріки, раптом повертають на захід; на цьому місці розташована гірська западина — Азасіф; за нею тягнуться високі, круто спадаючі скелі вапнякових гір, звернених до ранкового і полуденного сонця. Всередині величезної прямовисної скелі спочивають стародавні царі в саркофагах прохолодних могил, до яких ведуть довгі сходи і високі кам’яні стіни. Перед цією скелею височить чудовий храм. Його спорудила цариця Нумі Амен, про що свідчать написи на стінах; священна алея сфінксів, завдовжки трохи менше половини кілометра, веде до цього храму. Внутрішність його, сховану за гранітною брамою дворами і чудово прикрашеними галереями, висічено в скелі. Далі підноситься ще кілька великих храмів, що їх збудували фараони різних династій, між іншим і Тутмес; нарешті, тут же розташований храм Аменхотепа III.

Перед ним стоять дві велетенські статуї, висічені з цілого каменя. Одну поставлено на північній, другу — на південній стороні будівлі. Разом з підніжжям висота їх сягає десятки саженів. Величезні зображення сидять на якійсь подобі трону, склавши руки і спрямувавши вперед нерухомі кам’яні обличчя.

На одній із цих величезних статуй є напис: «Цар істини, син сонця Аменхотеп, улюбленець бога Аммона-Ра, спорудив ці статуї на честь свого батька Аммона. Він поставив йому ці статуї із твердого каменю».

Статуї ці справді велетенські. Якби їх поставити на подвір’ї чотириповерхового будинку, то голови цих статуй підносилися б над його дахом.

Ширина кожної статуї між плечима — шість з половиною метрів. Важить кожна з них не менше 1200 тонн.

Величезні статуї, споруджені з волі фараона Аменхотепа, мусили нагадувати в усі часи людству про силу і могутність його царювання.

Споруджено їх близько чотирьох тисяч років тому.

Над ними пронеслися тисячоліття. Їх пекло сонце, шмагав самум, їх бив час, але вони не боялися часу, як не бояться його й інші єгипетські споруди — храми, сфінкси, гробниці, піраміди… Недаремно ще в давнину склалося в єгиптян прислів’я: «Все боїться часу, але і час боїться пірамід». І не тільки пірамід, але й інших єгипетських пам’ятників… Перед кам’яним фараоном минали століття, як години, і в страшній мовчанці дивився він на долю своєї країни… Він бачив грізних завойовників — персів і їх страшного царя Камбіза, бачив завойовників — македонян, бачив славу єгипетських царів із роду Птолемеїв, бачив переможців римлян. Усі ці завойовники владарювали в Єгипті одні за одними, знущаючись і обдираючи єгипетський народ кожен на свій лад. Змінювалися насильники, залишалися постійними тільки народні страждання… А роки йшли та йшли. Зруйнувалось багато храмів; спалено, пограбовано старі палаци; споруджено нові… А час усе-таки ще зберіг багато, багато чого… Від величезної ваги грунт під кам’яним Аменхотепом осів, статуя трохи похилилась, але протягом сотень років ще дивилася на свою країну.

А за цей час на землі встигли звершитися великі події, сталися важливі зміни. З’явилися нові народи і вимерли старі. Виникли нові держави, розпалися колишні. Загриміла слава стародавньої Еллади (Греції); почалася і щасливо закінчилася смілива боротьба цієї маленької країни з величезною персидською імперією. Розквітли науки, мистецтво. З’явилися нові держави, нові закони. А кам’яний Аменхотеп усе дивився, все мовчав, ніби чекаючи, що ж буде далі.

Загинула і славетна Еллада, яку спочатку перемогли македоняни, а потім і римляни. На її місці піднісся Рим. Із невеликого міста могутність римлян поширилася на всю Італію, на всю Західну Європу, на все Середземне море і навіть далі: Карфаген, Греція, Сірія, Палестина, вся Мала Азія, Єгипет, Ассірія, Вавілон і багато інших країн майже до самого кордону Індії ввійшли до складу римських володінь. Багато з цих царств були молодшими за кам'яного Аменхотеп а. І багато царств встигли з’явитися і зникнути, а Аменхотеп усе жив, усе сидів, як і раніше, і все мовчав, і все дивився своїми кам’яними очима вперед, немов чекаючи, що ж буде далі.

КАМІННЯ ЗАГОВОРИЛО

І раптом збулось велике чудо: кам’яний Аменхотеп заговорив. Ніби настав такий час, коли і каміння заговорило.

Заговорила саме та статуя, що її, як уже згадувалось, було споруджено перед північною стороною будівлі.

У 27 році до нашої ери сильний землетрус сколихнув землю Єгипту; багато храмів було зруйновано, багато статуй упало. Землетрус не помилував і статую Аменхотепа. Ще за кілька сот років до того часу впоперек статуї з’явилася тріщина. Потроху вона збільшувалася і, кінець кінцем, розділила статую на дві частини — верхню і нижню. Під час землетрусу верхня впала вперед, на землю.

Як видно, час зробив своє: перестав існувати кам’яний велетень, свідок слави Аменхотепа III.

Але вийшло саме навпаки: слава його тільки-но починалася…

Через деякий час дивна чутка пронеслася по Єгипту, а потім і по всьому світу. Ось що розповідали: кожного ранку, як тільки сонце хоч трохи зігріє своїм промінням спотворені руїни статуї Аменхотепа, вона стогне протяжно і жалібно, наче людина.

Справді, статуя стогнала… Може, це плакав Аменхотеп. вгадуючи своє зруйноване царство? Може, журився і каявся в жорстокостях, які колись вчинив над своїми ворогами і підлеглими? Чи, може, сумував, спостерігаючи несправедливість і жорстокість, що стільки тисячоліть коїлись навколо нього? Може, обридло йому дивитися на людство, яке поділялось на сильних і слабих, голодних і ситих, заможних і бідних, принижених і гнобителів?.. Чому стогнав Аменхотеп — невідомо, але що він справді стогнав, це було безперечно: його стогін міг чути кожен, хто бажав. Для цього треба було лише прийти до його підніжжя пізньої ночі і чекати там, доки зійде сонце. Аменхотеп стогнав тільки рано на світанку.

ЯК НАРОДЖУЮТЬСЯ І ЗРОСТАЮТЬ ЧУТКИ ПРО ЧУДЕСА

Таке дивне явище привернуло до себе увагу.

Хіба ж це не чудо: простий, звичайний камінь — і раптом стогне людським голосом! І не тільки стогне, а ніби навіть вимовляє якісь слова. Про кам’яного велетня швидко пішли розмови серед людей, що він то стогне, то сміється, то розмовляє і завжди на різні голоси. Говорили також, що він не перед кожною людиною виявляє себе, а лише перед тими, хто йому більш-менш до вподоби. Твердили ще й таке, наче кам’яний Аменхотеп іноді віщує людям їх долю. Розповідали про якісь видіння, знамення, чудеса, які він породжує. Багато про що говорили. І в цих розмовах важко було розібрати і відокремити правду од брехні.

Знайшлося чимало людей, які захотіли самі побачити чудо. Із різних країн у Фіви потяглися мандрівники і справді чули стогін статуї.

Чутки про єгипетську статую, що розмовляє, дійшли до Греції і Риму.

Багато греків і римлян виявили бажання наочно пересвідчитися в тому, чи справді камені можуть стогнати і говорити. Перш ніж вірити в чудо, дехто вирішив перевірити його. А більшість і не думали перевіряти чудо. Вони в нього заздалегідь вірили, вірили з чужих слів. Але до каменя, що розмовляє, їх вабила цікавість, проста, іноді навіть пуста цікавість.

У ЧУДА Є ОЧЕВИДЦІ

Безліч мандрівників приїжджали слухати статую. Були серед них і відомі люди того часу: Лукіан, Ювенал, Павсаній, Діон та інші. Багато відвідувачів вирізували різні написи на підніжжі кам’яного велетня.

Велика кількість таких написів різними мовами вкриває його п’єдестал. Один напис, наприклад, говорить: «Я, Тит Юлій Лупус, намісник Єгипту, благополучно слухав тебе (тобто статую) о першій годині». Другий напис такий: «Фунізуланос Харізій, стратег (воєначальник) Гермонта, із Латополя, разом зі своєю дружиною Фульвією чули тебе на світанку. Харізій приніс на твою честь жертву і звелів вирізати ці вірші на твою честь, бо ти розмовляв з ним і вітав його».

Якийсь Аррій вирізав на підніжжі статуї чотири рядки, взяті з старовинних книг: «Великі боги! Яке надзвичайне чудо я бачу своїми очима! Це бог, це один з небожителів, який, вселившись у статую, дозволяє чути свій голос і приваблює до неї натовпи людей. Ніколи смертному не створити такого чуда».

І справді, те, що статуя говорить, усім здавалося великим чудом: замість звуку багато людей нібито чули слова, навіть мало не цілі речення.

Але бували й такі випадки, коли вранішнє проміння сонця не примушувало «стогнати» статую. Вона мовчала… Одного разу приїхав до неї римський імператор Адріан разом із своєю дружиною Сабіною. Статуя обманула сподівання імператорського подружжя Про це теж свідчить вирізаний на статуї особливий напис.

Між іншим, римська імператриця виявила таку цікавість, що навіть стала терпеливою, хоча й звикла, щоб усі їй підкорялися відразу. Вона залишилася ночувати біля статуї і на другий день почула «божественний» голос…

Напис твердить, що «статуя, злякавшись гніву безсмертних владик (тобто Адріана і Сабіни), в ту ж мить приємно задзвеніла і тим довела, що вона рада товариству безсмертних (імператора і імператриці)».

Чим цікаві всі ці написи? Тим, що їх зробили очевидці. І всі ці очевидці свідчать, що кам’яні статуї справді можуть іншим разом співати і стогнати.

Що ж це таке?

НІХТО НЕ СУМНІВАЄТЬСЯ, ЩО ЦЕ ЧУДО

З давніх часів люди різних країн намагалися якось пояснити і зрозуміти незбагненні й дивні явища. Вони міркували так:

«Камінь, що розмовляє, — це чудо. Коли відбувається якесь чудо, то цим самим порушується звичайний порядок, який є в природі. Хто ж може його порушувати? Звичайно, тільки боги і взагалі якісь таємничі, надприродні сили, дужчі за саму природу. Які ж саме? Треба про це довідатися з священних книг та з старовинних переказів, де розповідається про богів».

Цим і займалися люди різних народів, люди дуже вчені і розумні.

ШУКАЮТЬ ПОЯСНЕНЬ У СТАРОВИННИХ КНИГАХ

Близько двох тисяч років тому в греків були у великій шані.дві дуже старовинні книги, які, за переказами, написав визначний співець — Гомер. Звуться ці книги: одна — «Іліадою», а друга «Одіссеєю». В першій розповідається про стародавніх грецьких ворогів та героїв і про війну греків з троянцями, жителями великого і могутнього міста Трої, чи Іліона. В другому творі Гомера йдеться про чудесні пригоди одного грецького героя, на ім’я Одіссей, після троянської війни і про постійне втручання богів у його долю. Це було за тисячу сто років до нашої ери, тобто три тисячі років тому. Царство лежало в Малій Азії, на березі Середземного моря. Війна греків з троянцями була багаторічною і жорстокою. В цю війну, за стародавніми переказами, постійно втручалися боги. Вони то допомагали, то шкодили людям, в залежності від свого бажання і розуміння. «Іліада» та «Одіссея» були в греків у великій шані, і все, що розповідається в цих книгах, вважалось щирою правдою— такою правдою, яка не викликала ніякого сумніву.

Почали шукати в «Іліаді» і в «Одіссеї», чи не сказано там чогось підхожого про статую, що співає. Як відомо, старовинні книги написані не завжди зрозумілою і дохідливою мовою. Їх писали стародавні люди і в такий час, коли ще зовсім не мали теперішнього ясного розуміння. Крім того, не було в них і сучасних наукових, тобто точних і достовірних знань. Вони пояснювали природу та її життя на свій старовинний взірець, пояснювали плутано, туманно і погано відрізняли істину од помилки, правду від неправди. Зрозуміло, що неясні думки і неправильні тлумачення дуже легко перекрутити. Довір’я до давнини й віра в старовинну книгу тільки допомагають цьому. Кінець кінцем, само по собі виходило, що старовинні помилкові думки, старовинна брехня породжують нові помилки і брехню. Так буває всюди і завжди. Так сталося і з поясненням єгипетського чуда про камінь, що співає.

ПОЯСНЮЮТЬ ЧИ ЗАПЛУТУЮТЬ СТАРОВИННІ КНИГИ?

Знайшлися в «Одіссеї» такі рядки, де розповідається про якогось стародавнього героя — Мемнона. Його прославляють як хороброго воїна, «подібного до Бога». «Він — рідний син променистої богині Еос», тобто Зорі. Зорю стародавні греки вважали за особливу істоту, надприродну і чудесну, що може їсти, пити, спати, кохати і ненавидіти, мати дітей, може втручатися в справи людей і природи. В «Одіссеї» сказано так: «Скоро підніметься Еос, в тумані ранковім народжена. Мені аж ніяк не гидкий плач по улюблених мертвих, яких доля спіткала спільна». Слова книги незрозумілі. Але і з них усе-таки можна догадатися, що тут іде мова про героя Мемнона, сина Зорі, і що хтось оплакує мертвих. Почали ритися і в інших старовинних грецьких книгах.

ЯК НАРОСТАЄ СТАРОВИННИЙ ПЕРЕКАЗ

Серед книг уславилась одна, яка звалась «Теогонією», тобто «Походженням богів». Написав її визначний грецький поет Гесіод, який жив на 100 років пізніше за Гомера і за 1000 років до нашої ери. В «Теогонії», що написана пізніше за «Одіссею», говориться про Мемнона вже детальніше, ніж в «Одіссеї». Там розповідається про Мемнона ціла історія: в царя троянського, ГІріама, твердить «Теогонія», був брат Тіфон. Богиня Еос (Зоря) була дружиною цього Тіфона. У них народилося два сини: один на ім'я Мемнон, а другий — Емафіон. Цей Емафіон став царем Ефіопії, тобто теперішньої Абіссінії і Нубії, які межують з Єгиптом.

Але й цього мало. З часом розповідь про Мемнона розрослася ще більше. Були вигадані до неї ще різні нові подробиці подібно до того, як вони звичайно вигадуються: по-перше, — в дрібницях, по-друге, — непомітно, і, по-третє,— людьми правдивими і щирими, які, між іншим, самі не знають, що роблять.

Минуло після Гесіода років сто. З’явилася грецькою мовою нова стародавня віршована книга, яка називалась «Ефіопіда», тобто поема про Ефіопію. Написав її якийсь поет, на прізвище Арктін, із міста Мілета. В цій книзі ще докладніше розповідається про Мемнона, про те, як Мемнон вирушив на війну на чолі 10 000 ефіопів допомагати троянському цареві Пріаму проти греків, як він з ними воював, як убив грецького героя Антілоха, а за це, кінець кінцем, його самого убили, як побивалася над тілом мерця мати Зоря і як вона вимолювала у царя богів, Зевса, безсмертя своєму синові. Зевс, розповідається далі в книзі, вшанував пам’ять героя Мемнона тим, що перетворив його прах у чорних яструбів, і ті бились над його могилою, зображуючи битви під Троєю. То були таємничі птахи «мемноніди», що торжествували на банкеті смерті. Але безутішна мати Мемнона залишилась невдоволеною і цими чудесами. Вона втілила голос свого сина в кам’яну статую, яку ефіопи спорудили на честь Мемнона. Завдяки цьому кам'яна статуя заспівала і заговорила. «Кожного разу, коли піднімалася із мороку молода з пурпурними перстами Еос чи яскравим полум'ям розкидалась по небу перед заходом сонця», із статуї неслись жалібні, сумні звуки. Вранці, коли сходило сонце, із статуї лунав голос радісний і ніжний; а ввечері, коли сонце сідало, голос «улюбленою сина» Зорі, Мемнона, звучав глибоким сумом.

Ось що розповідалося в старовинній грецькій книзь. І це було написано ще задовго до того часу, коли зазвучало кам’яне зображення єгипетського фараона Аменхотепа. Статуя заговорила за кілька сот років після того, як було написано книгу.

Коли чутки про чудесну статую, що розмовляла, дійшли до греків, знайшлися серед них віруючі люди, які відразу збагнули, в чім тут суть справи. Ось, виходить, кого зображує кам’яна статуя в Єгипті—не фараона Аменхотепа III, а Мемнона! То байдуже, що на ній написано, нібито спорудив її цей фараон. Адже на ній будь-хто і будь-що міг написати. Вся суть справи не в написі, а в чуді, тобто в тому самому голосі, що його чути із глибини каменя. Це голос Мемнона, сина богині Зорі. Це він самий. Інакше й бути не може, бо про це розповідається в старовинних книгах, що їх написали дуже поважні люди; а вони вже знали, про що писали…

До речі, та частина Фів, де стоїть статуя Аменхотепа, звалась Мемноніумом — містом мерців. Чому її так назвали? Це теж не випадково. Це в пам’ять Мемнона, ефіопського героя.

Така схожість назв (Мемнон і Мемноніум) теж допомогла тому, що статую фараона Аменхотепа III почали вважати зображенням ефіопа Мемнона. Так було знайдено пояснення чудесного явища. Голос, що з сходом сонця доносився із поваленої статуї, був голосом Мемнона: син жалівся своїй матері на те лихо, що з ним скоїлося…

ЩО ЗНАЧИТЬ ВІРИТИ СТАРОВИННИМ КНИГАМ І СТАРОВИННИМ ПЕРЕКАЗАМ

Таке пояснення нібито цілком узгоджувалося з стародавніми переказами, воно задовольнило греків. Хіба можна не вірити старовинним переказам? Хіба можна зневажати віру в богів і розповіді про їх справи в старовинних книгах? Адже за невіру боги жорстоко карають. Треба боятися їх гніву.

І люди боялися, віруючи в те, чого ніколи не було.

Страх підтримував таку віру, а віра підтримувала страх.

Звична віра в стародавніх богів знайшла навіть своє підтвердження в чуді статуї, яка співає; адже в старовинних книгах писалося, що є десь в Африці, поблизу Ефіопії, статуя, яка співає. І її справді знайшли. Вона існує! Вона розмовляє! Очевидці це підтверджують. Переказ справдився, голос, який лунає із каменя, доводить, що справді жив колись герой Мемнон. Так чудесний переказ викликав чудесне пояснення, а це пояснення підтвердило переказ. Потім легенда почала все більше і більше розростатися. Вона переплутала і країни, і час, і людей. Все затемнилося і змішалося до невпізнання. З переказом про Мемнона сталось те саме, що завжди буває зі всіма чудесними переказами. Частка правди, що була в них, покрилася товстим шаром брехні і вигадки.

Насамперед було сплугано дві країни, дві Ефіопії. Гомер називав Ефіопією не ту країну, яка межувала з Єгиптом. Гомер називав ефіопами «крайніх людей, поселених двояко: одні — де сонце заходить, а другі — де воно сходить». За Гомером, Мемнон — син Зорі, і народився він у країні, що лежить на сході сонця. А Єгипет розташований не трохи на схід, а зовсім в іншу сторону— на південному сході від Греції. За легендою вважали землею Мемнона ту Ефіопію, яка лежить за Єгиптом.

Так переплуталось поняття про те місце, де жив Мемнон. Переплутався і час, коли він жив. Нісенітниці про смерть Мемнона з’являлись одна за одною. Його гробницю показували відразу в кількох країнах, до того ж віддалених одна від одної: одна гробниця його була в Абідосі, біля Геллеспонта (тобто теперішньої Дарданельської протоки); друга була далеко від неї — у Птолемаіді (у Фінікії); третя була в Ефіопії (за Єгиптом). І всі ці гробниці було споруджено в різні часи; тому і смерть Мемнона приурочувалася в різних місцевостях до різного часу. Та й сам Мемнон за одними розповідями був грек, за другими — ефіоп, за третіми — троянець.

А про фараона Аменхотепа люди так і забули. Його кам’яне зображення остаточно почали вважати зображенням Мемнона, а його голос — чудом божественного походження.

ЯК ЧУДО ПЕРЕСТАЛО ДІЯТИ

Статуя звучала кілька сот років.

Але ніщо на землі не вічне. Настав кінець і чуду.

Одного разу до Єгипту приїхав римський імператор Септімій Север, людина дуже віруюча в своїх богів і щирий їх прихильник. Імператор прибув у Фіви навмисно, щоб побачити знамення боже — статую, що розмовляє. Він відвідав статую Мемнона і дуже бажав почути її голос.

Але статуя, як на зло йому, вперто мовчала.

Таку мовчанку Север вважав, за прояв гніву з боку Мемнона. А гнів надприродного героя мимоволі вселяв у імператора жах.

І з ним трапилося те, що буває і з іншими імператорами: вони звичайно дуже бояться богів, від яких постійно чекають милостей і подачок і на яких звичайно звалюють свої земні гріхи.

Щоб змінити гнів божества на милість, Север наказав підняти і реставрувати статую.

Наказ імператора було виконано, Але звершилось нове чудо: від дотику імператорської руки статуя замовкла. І до того ж замовкла на завжди.

З тих пір і до наших часів вона хоч і височить на тому самому місці, але мертва й німа. І реставрована статуя складається вже не з одного куска каменя, а з п’яти окремих кусків, з’єднаних залізними скріпами.

Мемнон замовк, і про нього, звичайно, забули. Він більше не приваблював до себе відвідувачів з різних країн, про нього перестали говорити. Останній із 70 вирізаних на підніжжі статуї написів, які розповідають про голос Мемнона, помічений 130 роком нашої ери.

ЯКА СИЛА ТВОРИЛА ЧУДО — БОЖА ЧИ БІСІВСЬКА?

А легенда про статую Мемнона, що співала, зберігалась і зберігається досі. Довгий час жило і пояснення, дане чудовому співу кам’яної статуї, довгий час вбачали в цьому щось чудесне, таємниче.

Але от що цікаво: до нашої ери, коли греки і єгиптяни вірили в своїх власних богів, вони пояснювали спів статуї чудесними діями цих самих богів. Минули роки — і в Єгипті, і ї в Греції потроху розповсюдилась християнська віра. Колишніх богів поступово забули і занедбали. Ті самі люди почали вірити в іншого бога, єдиного в трьох лицях, у Тройцю, а своїх колишніх богів почали вважати за породження пекла, темні сили, диявольські наслання і навіть за бісів. І справи колишніх богів вважали за «бісівські справи».

Така зміна, безумовно, відбулася сама по собі, якось непомітно і навіть дуже просто. Хоча спів статуї, як і раніше, вважали за чудо, але тільки вже не боже, а бісівське.

Та воно й зрозуміло: і боги, і біси — сили надприродні, таємничі. Хіба одна з цих сил зрозуміліша за другу? Зовсім ні. Обидві вони однаково незрозумілі. І діяння цих сил — також. Отже, вся суть у тому, яку силу як називають і за що її вважають. А назви різним надприродним силам дають люди. Назва — слово, тобто звук. Сьогодні називай чудесне явище бісівським, а завтра божеським, а там знову бісівським, — чи не однаково? В очах віруючих чудо лишається чудом, бо віра лишається вірою і змушує віруючу людину сприймати без перевірки все що завгодно. Віра в чудеса не могла похитнутися від заміни язичеського віросповідання християнським. Скільки не міняй віру на віру, як і безглуздя на безглуздя, все одно так до правди не дійдеш.

ЩО ПОТРІБНО ДЛЯ ВІДШУКАННЯ ІСТИНИ

А щоб з’ясувати, де правда, треба йти у своїх міркуваннях зовсім іншим шляхом: тут потрібна не віра, а дослідження, перевірка; треба перевірити і дослідити з точністю і достовірністю, при яких саме обставинах відбувається чи відбувалася та чи інша подія; слід з’ясувати всі ці обставини і розібратися в них. Треба ще з’ясувати, які обставини були причиною події; треба разом з тим з’ясувати, хто і як був очевидцем цієї події і що він за людина, цей очевидець, — розумна чи дурна, упереджена чи неупереджена, темна чи знаюча. Слід ще відокремити з розповіді очевидця правду від прикрас: те, що є, від того, що здається. І треба зробити це цілком безсторонньо. Звичайно, дуже легко пояснювати незрозуміле явище дією надприродних сил. Пояснюючи їх так, слід лише сказати про них: «Це, мовляв, чудо», — та на тому і заспокоїтися. А що коли це зовсім не чудо, а та сама природа? Та мало чого є в ній незрозумілого! Те, що сьогодні в ній ще незрозуміле, можливо, стане зрозумілим завтра. Подивись, досліди, добре обміркуй — тоді і збагнеш навіть те, що з першого погляду здається чудом.

Легке пояснення природи не завжди буває справедливим. Під час читання різних старовинних розповідей про щось чудесне і таємниче насамперед має постати запитання: а чи так це було насправді? Чи не додали чого від себе самі розповідачі? Чи не перекрутили вони у своїх розповідях простого явища природи? Адже це дуже легко зробити, наприклад, через темноту, через пристрасть до своєї віри, через зацікавленість, якщо чудо дає прибутки, і таке інше.

В минулі часи сумніви щодо існування таких богів, як, наприклад, Юпітер, Нептун і всякі інші, вважали чимось дуже ганебним, безбожним і страшним. Тих, що мали сумнів, виганяли и били навіть камінням. Однак, кінець кінцем, вони все-таки перемогли.

Вони постаралися насамперед цілком правильно з’ясували саму подію, самий факт, правильно описати явище.

Суть справи полягала в тому, щоб знайти істину. Точну, повну, неупереджену істину. Встановити щиру правду про те, чому ж, власне, стогне статуя.

Знайти істину! Та якраз це зробити й нелегко з тієї простої причини, що за довгий час вигадки встигли цілком злитися і змішатися з правдою. Як же їх відокремити? Але навіть коли це і буде зроблено, розмежувати те, що є, з тим, що здається?

Істина — це значить цілком достовірне знання. Узнати справжню і повну істину про статую, що співала, значить дізнатися, як і чому, тобто за яких обставин, вона співала.

ЯК І ЧОМУ ЧУДО БІЛЬШЕ НЕ ЗДАЄТЬСЯ ЧУДОМ

В ті часи, в І віці нашої ери, деякі вчені люди вже встигли зробити багато точних спостережень над природою. У декого вже зародилася і навіть зміцніла думка, що в природі все здійснюється за певними законами, які для всіх країн і часів однакові, точнісінько так, як однакове для всіх людей правило, що два та два — чотири. Для кожної обставини, для всякого збігу їх у природі є свої закони. Якщо є ці обставини, значить буде відповідна до них дія природи. А якщо цих обставин немає, то не буде і цього явища, а буде якесь інше. Цим самим і відрізняється природа од різних надприродних сил.

Цю істину про природу зрозуміли деякі вчені, глибокі уми ще в ті часи, коли звучав Мемнон.

До того часу Евклід, визначний стародавній грецький вчений, уже написав свою геометрію, яку і досі вивчають у школах, а могутні мислителі і вчені давнини — Архімед, Арістотель, Ератосфен і багато інших — уже тоді заклали міцні основи розвитку точних наук, тобто цілком певному і достовірному знанню про природу, про людство, про всесвіт. Ці вчені люди та й багато інших уже навчилися відрізняти істину од помилок, правильне розуміння від неправильного: вчені вже вміли у багатьох випадках відрізняти дійсність од того, що здається. Але наукові істини були відомі небагатьом: поруч з ними переважна більшість людства ще глибоко й щиро вірила в стародавні перекази і розповіді, що залишилися від батьків та дідів, про чудеса.

Як же поставилися вчені люди того часу до чуда статуї Мемнона? Вони передусім розглянули і дослідили його.

Ось що писав, наприклад, про статую Мемнона, яка співає, визначний географ Страбон, що відвідав Єгипет ще в 15 році до нашої ери:

«Одна із статуй ще ціла, а верхня половина другої впала, кажуть, під час землетрусу. Ще розповідають, ніби із статуї один раз на день буває чути особливий звук, подібний до звуку, що виникає від слабого удару: його чути із тієї половини статуї, яка стоїть на п’єдесталі. Що стосується мене, то, відвідавши ці краї разом з іншими очевидцями, я справді чув близько першої години якийсь шум. Чи виходив він із підніжжя, чи з самої статуї, чи видав цей звук хтось із людей, що стояли навколо? Можливо, вони зчинили такий шум навіть навмисне. Нічого цього я стверджувати не можу: не знаючи справжньої причини, краще уявити що завгодно, ніж припустити, що камені можуть звучати».

Із цих слів Страбона видно, що він був людиною вдумливою і справді обережною. Він прагнув пізнати, а не вигадувати. Йому найдорожчою була істина, а не «привид уявлення». Всяку віру він відкинув, бо зрозумів, що вона до істини не доведе, а лише перешкодить пізнати істину.

Слухав «голос» Мемнона й інший вчений, людина тих же часів, Павсаній. Він твердить, що цей «голос» найбільш подібний до звука струни, яка лопається.

Отже, такий звук далеко не те, що «стогін жалібний і протяжний». Тим більше це не людський стогін і не якісь «таємничі сили і таємничі звуки плачу».

Про те, що статуя звучить і вечорами, ніхто із розсудливих і сумлінних спостерігачів не згадує… А коли так, істина про неї з’ясовується сама по собі.

Якщо із розповідей про статую, яка співає, відкинути все чудесне і неправдоподібне, всі доповнення і прикраси, то вийде ось що.

ЧОМУ КАМЕНІ ЗВУЧАТЬ

Статуя Мемнона колись звучала, в цьому немає ніякого сумніву. Що ж це було за звучання? Воно складалось із цілого ряду послідовних звуків, нібито ударів, котрі утворювалися при першій появі сонця. На звучання впливало те, в якому стані було в цей час повітря. Іноді ця обставина була настільки несприятливою, що статуя зовсім не звучала.

Далі, дуже важлива й інша обставина, а саме: статуя Мемнона звучала тільки тоді, коли верхня її частина лежала, упавши, на землі. При цьому залишалась відкритою нижня стінка розколини, що поділяла статую на дві частини. Але як тільки статую реставрували, верхню половину знову поставили на нижню, тобто розколину прикрили, — вона перестала звучати…

А якщо це так, то зрозумілі і причини, чому камінь звучав: це виникало від дії сонячного проміння на оголену нижню стінку розколини, що поділяла статую навпіл. Ця стінка не була відполірованою, тоді як решта поверхні статуї була полірована. Крім того, граніт, із якого зроблено статую, не суцільний у всій своїй товщі. Всередині нього — велика кількість розколин. Завдяки оцій неоднорідності утворилася розколина, що поділила статую.

Виходить, чудо пояснюється дуже просто.

В Єгипті роса буває надзвичайно рясною. Вона вкриває різні поверхні, що охолоджуються. Але вранці, як тільки сонячне проміння торкнеться поверхні, вкритої росою, вона відразу починає випаровувати її. Волога, що осіла в усіх дрібнесеньких заглибинах поверхні, висихає. Від роси і від тепла камінь руйнується. Під впливом такого руйнування він поступово починає розсипатися; на його поверхні утворюються тріщини, розколини; ці розколини самі по собі дедалі збільшуються. Якщо камінь був цілком однорідний і складався з дуже дрібних частинок, то розколина збільшувалася б поступово і рівномірно, без будь-яких поштовхів. Але кожен знає, речовина граніту зовсім не однорідна: граніт складається з різних зернин, більш-менш великих і твердих. У ньому є і білий кварц, і рожевий шпат, і слюда. Різні зерна по-різному чинять опір появі тріщини. Але тріщина постійно розширюється. Нарешті, в міру того, як триває вплив роси і сонця, тріщина при найсильнішому випаровуванні з’являється відразу. Раптовий розрив викликає коливання всієї товщі каменя; від його коливання дрижить і повітря; а дрижання повітря і сприймається людським вухом як звук. Через це камінь звучить.

Ось до чого звівся після наукового пояснення стогін Мемнона, який скаржився своїй матері Зорі на своє нещастя.

Певна річ, в цьому явищі нема нічого чудесного і надприродного. Звучання каміння — це не що інше, як явище природи, сама природа, і більш нічого. Камінь звучить без будь-якого втручання надприродних сил. Виходить, нема чого і пояснювати це звучання їхнім втручанням. Точне дослідження підтверджує, що надприродних сил тут немає, не було і їм тут не місце. Адже немає нічого дивного в тих звуках, які чути, коли коробляться шпалери на стіні, що нагрілася від грубки, або коли тріщать підлога і меблі в жарко натопленій кімнаті, або паркани і віконниці дерев’яних будівель під час морозів. Усі ці явища зводяться до того, що частки речовини пересуваються одні відносно інших.

Можна зробити й самому так, що камінь зазвучить. Для цього потрібно взяти паличку із звичайної сірки. (Сірка — той же камінь) Якщо нагріти теплою рукою таку паличку сірки, то буває чути хрустіння всередині її: малесенькі частки, а яких складається сірка, пересуваються під нагрівання одна біля одної, і під цього сірка хрустить.

ПЕРЕВІРКА ЧУДА МЕМНОНА

Камені можуть звучати і начебто стогнати. Як це не дивно, але не з певністю доведено на прикладі статуї Мемнона, яка звучала. Але що таке її стогін? Цe зовсім не чудо. Варто лише очистити пізні розповіді про нього від усяких вигадок, нашарувань і прикрас — і замість чуда з’явиться цілком поясниме явище природи.

Отже, обізнаність з природничими науками, тобто цілком певними знаннями про природу, ніяк не зайва і для розуміння старовинних легенд і священних книг. Завдяки науці є хороші і цілком правильні способи перевіряти і ці старовинні книги і легенди. Якщо в них розповідається істина — вони мають витримати будь-яку перевірку. А якщо ці книги наукової перевірки не витримують, то нема чого вважати їх правильними, просто треба відкинути ці розповіді, як і всяку іншу брехню.

Ось яка перевірка може бути для чуда Мемнона: якщо звучав Мемнон, виходить, що за якихось обставин може звучати і камінь. А якщо він зазвучав у Фівах — значить, це може повторитися і в інших місцях, аби тільки там були такі самі або схожі обставини. Будь-яке явище природи може повторитися, аби тільки повторилися причини, що викликають його.

Міркуючи про камені, які звучать, уже заздалегідь можна передбачити, що, напевно, вони є ще десь. І справді відомо про камені, які звучать, і в інших місцях.

Наприклад, у Єгипті, у Карнаку, досі стоять руїни величезного, дуже старовинного храму. Його збудував за 1530 років до нашої ери фараон Тутмос І. В минулому цей храм славився своїм багатством і розмірами на весь Єгипет. У наш час від нього лишилися потворні руїни, що вже мало нагадують про його попередню славу. Величезні кам’яні колони, вкриті священними письменами і прикрасами, ще підносяться серед брил червоного граніту, мармуру і пісковика, з яких побудовано храм. Вони вишикувалися довгими рядами заввишки близько 15 і навіть 20 метрів.

І от що цікаво: ці брили — таке ж явище, яким в минулому була і статуя Мемнона: вони звучать.

Під час сходу сонця в Карнакському храмі іноді чути особливі звуки, схожі на звучання струни, що коливається, такі самі, які описував Павсаній, розповідаючи про Мемнона.

Про це звучання каміння в Карнакському храмі йшли розмови вже давно і, звичайно, теж з великими прикрасами. Багато хто одразу вірив цим розмовам, другі зовсім не вірили, а треті замість того, щоб сперечатися і говорити навмання, вирішили перевірити їх і розібратися з цілковитою певністю, чи правда, що каміння храму звучить.

ЧУДЕСА ПОВТОРЮЮТЬСЯ

З метою такої перевірки французькі вчені Жолуа, Девільє, Косі а, Ленер, Деліль і інші вирушили в Карнак. їм справді пощастило почути чудове звучання зсередини каменів, вдалося і дослідити його причину. Те саме чув і визначний досліджувач Єгипту — Шампольон Молодший.

Причина звучання виявилася та ж, що і в статуї Мемнона. Точнісінько та сама! Повторилися обставини — повторилося і чудо. Виявилися в камінні тріщини й щілини, діяли сонячне тепло і роса — і камінь зазвучав.

Щоб це відбулося, зовсім не потрібно було втручання ні бісів, ні богів, ні інших чудесних і надприродних сил, бо чудесне явище сталося при таких обставинах само по собі. Та інакше й не могло бути.

Отже, те, що деякі люди вважають за чудеса, відбувається не за бажанням надприродних сил, а з необхідності і цілком природно. Варто подумати про це: чудеса звичайно повторюються! Кажуть, і в старовинних книгах написано, що чудеса трапляються то в одному, то в іншому місці, то в той, то в інший час. При цьому кажуть, ніби їх творить то одне, то інше божество, то один, то інший чудотворець.

І це щира правда. Але що цим доводиться? Те, що чудеса зовсім не чудеса, а звичайнісінькі явища природи, тільки незрозумілі людям. Вони повторюються, тому що повторюються обставини, які їх викликали. Але якщо повторилися обставини, то і чудо не може не статися: воно відбувається в такому разі неминуче і необхідно. А коли так, то де ж тоді воля і бажання богів, які творять чудеса? Якщо ці самі чудеса відбуваються за певних обставин, з необхідності — значить, без уявної божої волі. Отже, виходить, що чудеса зовсім не чудеса.

Звучання каменів пощастило спостерігати, крім Фів і Карнака, в каменоломнях Сієни, звідки стародавні єгиптяни добували граніт для своїх будівель.

Це явище було помічено і в інших місцях. Так, наприклад, якийсь англієць Бенкс (Bankes) чув звучання каменів протягом кількох років на острові Філі (теж у Єгипті). За переказами, на цьому острові зберігалася мумія Осіріса, стародавнього єгипетського царя й бога. Звук, що видавало тут каміння, на думку Бенкса, дуже схожий на звук струни арфи. Так звучать колони стародавнього храму.

ЯК СТОГНУТЬ ГОРИ

Але звучать не лише камені, а й цілі гори.

На Сінайському півострові, на північний захід від міста Таура, на березі Червоного моря підноситься Джебель-Накуг на 120 метрів над рівнем моря. В перекладі на російську мову це означає «гора, що дзвенить».

Гору назвали так тому, що вона справді звучить. Спочатку мандрівникові здається, ніби він чує дзижчання дзиги. Такий звук то підвищується, то спадає, то таємниче замовкає, то знову відновлюється. І чим вище мандрівник піднімається на гору, тим гучніші й триваліші ці звуки.

Багато вчених спостерігали це явище і з цією метою сходили на гору. Підійматися на неї дуже важко: гора складається з білого крихкого пісковика, який в кількох місцях покрито наносом чистого піску. Коли німецький вчений Сітцен повз навколішках угору по схилах, наносний пісок котився з-під його ніг униз. При цьому сталося таке чудо: під ногами вченого земля справді стогнала; звучали скелі і навіть найближчі провалля. Гуркіт і стогін чути було навколо. А люди, що вірили в богів і бісів, тремтіли.

Коли Сітцен досяг гірської вершини, йому здалося, що земля почала коливатися, тому що від гуркоту в нього запаморочилася голова. Таким сильним був цей гуркіт.

І це явище мимоволі викликало глибоке враження чогось страшного, таємничого і чудесного.

Підіймалися на Джебель-Накуг ще два англійці — Ге і Уелстед. Вони також чули, як звучить ця гора. Спочатку звуки нібито були схожі на ніжний дзвін арфи. Через якусь мить вони змінилися і стали схожими на той звук, який утворюється, коли водити мокрим пальцем по склу. Трохи згодом звуки стали нагадувати віддалений грім, який, здавалось, потрясав усю гору. Скеля, де сиділи мандрівники, коливалася, лякаючи їхніх верблюдів.

Це чудесне явище спостерігав також англієць Уард. Він прибув до Джебель-Накугу від моря. Йти йому довелося через довгу смугу сипучого піску. Її оточували шари пісковика з довгими вибоїнами, вимитими водою. Одна з таких вибоїн була завширшки близько 14 метрів і вела до самої вершини. По ній мандрівникам довелося сходити на гору. Вибоїна ця підіймалася досить стрімко і з обох боків була захищена од вітрів двома хребтами із пісковика.

«Спочатку все було тихо, — розповідає мандрівник, — потім почувся тихий і приємний звук. Він то голоснішав, то спадав і був схожий на віддалені переливи флейти. Але раптом звуки стали гучнішими і сильнішими. Вони вже були схожі на звуки органа. І весь горб немов захитався. Здавалося, дедалі більш різноманітні звуки чути з-під ніг, в міру того як збільшувалася маса піску, що коливався».

ПЕРЕКАЗИ ПРО ТАЄМНИЧИЙ МОНАСТИР

Що ж це були за звуки?

Тубільці-араби кажуть, що в надрах гори сховано великий і стародавній монастир. У певний час гудуть його підземні дзвони, закликаючи монахів до молитви. Тоді вся гора починає дрижати від цих могутніх звуків. Сиплеться з її схилів пісок, нанесений вітром, і тремтять люди й тварини… А в цей час, за звуком дзвонів, ідуть у глибині гори на молитву монахи; нечутно в темряві виходять вони із своїх келій. А дзвони гудуть і гудуть аж доти, поки всі монахи зберуться на молитву…

Так твердять араби. Старовинний переказ цілком задовольняє їх. Вони йому вірять. Вірять від щирого серця, як вірили їхні діди і прадіди. У їхній душі немає ніякого сумніву: а може, діди і прадіди помилялися? А може, і слова Їхні зовсім неправильні? Мандрівник запитав одного араба:

«Звідки ти знаєш, що в глибині гори — монастир? Я в цьому сумніваюсь».

«Як? — вигукнув з жахом араб. — Ти сумніваєшся? Отже, ти робиш великий гріх, Те, що кажуть наші діди і батьки, щира правда. Хто їм не вірить, той ображає бога. Старовинні перекази священні».

«Перш ніж вірити, я хочу перевірити», — зауважив мандрівник.

«О володарю, не роби цього! — сказав араб. — Аллах уб'є тебе за це. Не можна перевіряти чудеса: вони — знамення божі».

ПЕРЕВІРКА СУПРОТИ ВІРИ

Але вчені люди все-таки вирішили, що брати чужі слова на віру не можна, якщо не хочеш обманутися; а віра обманює. Еренберг та Сітцен дослідили явище і довели, що в ньому нічого чудесного немає.

Справа от у чому. Схили Джебель-Накугу нахилені під кутом 45 градусів. Вітри нанесли на них купи піску з пустелі. Кроки мандрівника, чи навіть птах, що сів на пісок, чи порив вітру все це примушує пісок котитися вниз. Піщинки, що котяться вниз, створюють легкий шум. Спочатку цей шум тихий. Але до піщинок приєднуються дедалі більші маси піску. Від цього шум гучнішає і поступово перетворюється в голосний пронизливий стогін.

Таке наукове пояснення цього явища. Щоб воно відбулося, зовсім непотрібно ніякого підземного монастиря з монахами і ніяких надприродних сил.

Однак і таке явище не єдине. При подібних обставинах воно повторюється і в інших місцях.

За тридцять п’ять кілометрів від Кабула (в Азії) знаходиться гора Рег-Раван. Це нашою мовою означає «скеля, що хитається». Як і Джебель-Накугу, вона вкрита шаром білого пісковика і захищена з двох боків вапняковими і піщаними пасмами. Коли кілька чоловік спускаються з гори, то лунає голосний звук, схожий на барабанну дроб.

Подібне явище спостерігається в Чілі (Північна Америка) в долині Копіано, на горбі Ель-Брамадор, що нашою мовою означає «виючий».

У Каліфорнії, в Кламатському окрузі, є ряд пагорбів, які іноді голосно плачуть і стогнуть. Про них розповідає очевидець Карл Мейєр: «Коли скочується пісок з цих пагорбів, чути голосне дзюрчання. Воно мені здалося надзвичайно дивним і дуже вразило мене».

ЩЕ ОДНА ТАЄМНИЦЯ

Таке саме буває і на другому кінці землі, в Іспанії — в Піренейських горах.

Восени 1828 року Піренеї відвідав один мандрівник. Опівночі; він вийшов із містечка Баньєрес-де-Люшои, щоб піднятися на одну дуже дику кручу, що звалася Порт-де-Венаск.

«Кружляючи по гущавині чагарника і ущелинах, — розповідає він, — ми дійшли до готелю близько другої години ночі. Звідти, трохи відпочивши, на світанку рушили далі. Дорога пролягала по вузькій ущелині, що майже прямовисно здіймалася в горах. Потім перед нами несподівано з’явився дуже красивий краєвид. Мовчки, з подивом ми дивилися з висоти ущелини на одиноку пустинну гору Маладетту: ця гора здавалася нам привидом.

Раптом ми почули глухий, повільний і жалібний звук, схожий на звуки арфи. Навкруги була тиша. І ільки цей звук лунав у тиші. Напевно, він виходив з величезних кам’яних скель, що нас оточували. Але даремно ми намагалися визначити, з якого місця він долинає і що саме і чому звучить так дивно. Сонячне проміння саме в цю хвилину яскраво освітлювало снігові вершини гори, і не від цього проміння і зазвучали гори? Через кілька днів, прийшовши знову на це ж місце і в той самий час, що й раніше, я марно прислухався, бажаючи почути жалібний стогін… Його не було.

В повітрі було, як і раніше, тихо, але сонце сховалося вже за хмари, і густий туман висів над більшою частиною гірського хребта».

Не було сонця — не було і звуків.

Ця розповідь про гору, що стогне, дуже нагадує розповідь про статую Мемнона, яка звучить.

Визначний німецький вчений Гумбольдт під час подорожі по Америці побачив на берегах ріки Оріноко великі гранітні скелі. Індіанці називають їх «камінням з музикою». Під час сходу сонця, приклавши вухо до скелі, можна почути особливий звук, схожий на звуки органа. Чому звучать ці скелі? Розглянувши їх уважно, Гумбольдт помітив, що в скелях є дуже багато вузьких і глибоких тріщин. Удень їх досить сильно нагріває сонце; навіть за ніч вони не зовсім охолоджуються. Ще й уранці скелі тепліші за повітря, яке їх оточує. Помітивши це, Гумбольдт прийшов до висновку, що звук, який виходив зі скель, міг виникнути, наприклад, так.

Повітря всередині скелі, тобто в тріщинах, тепліше, ніж зовні. Через це нагріте внутрішнє повітря потроху виходить із тріщин — його виштовхує холодне зовнішнє повітря, подібно до того, як це буває взимку в хаті з відчиненими дверима. Отже, всередині скелі в тріщинах утворюються потоки повітря. До складу каменю, з якого створені «музичні скелі», входить слюда.

Повітря, проходячи тріщинами назовні, швидко коливає тоненькі пластинки слюди, що містяться в тріщинах; від коливання цих пластинок і виникають звуки.

Ось як пояснив звучання скель визначний вчений Гумбольдт. Між іншим, воно, хоча й правильне, але не вичерпне.

Суть справи не тільки в слюді, а і в інших тріщинах, що є в цих скелях, так само як і в статуї Мемнона.

ЯК СТОГНЕ ЗЕМЛЯ ПІД НОГАМИ

Відомі й інші розповіді про камені, що звучать.

На маленькому острові Ейг, поблизу східного берега Шотландії, € пласти зруйнованого вапняку — ооліту. Так зветься особлива порода каменю, що складається з вапняних кульок.

У кожній зернині ооліту є ядро — це шматочок кварцу, на який вапняний наліт осідає послідовними шарами, що лежать один па одному. Всі зернятка в оолітовому вапняку щільно склеєні між собою. Але порода руйнується, тоді зернятка залишаються вільними. Варто натиснути на породу, як при кожному русі чи стисненню відразу ж чути особливий звук.

Тїльки-но ступить нога на цей берег, і він починає звучати. Звук дуже дивний. Він схожий на звучання натягнутої нитки, якщо по ній вдарити нігтем. При кожному кроці по піску цей звук повторюється.

«Я і мої супутники, — розповідає німецький учений Міллер, — довго йшли по цьому піску, і він звучав під ногами кожного з нас. Це була своєрідна музика, хоч вона і не відзначалась різноманітністю звуків. Але зате таких своєрідних звуків не відтвориш на жодному музичному інструменті. В деяких місцях траплявся під сипучим піском вологий пласт ооліту. В цих місцях звуки були найголосніші і найлегше виникали від дотику ноги».

ОДНАКОВІ ЧУДЕСА ВІДБУВАЮТЬСЯ ІНОДІ З РІЗНИХ ПРИЧИН

Так само хрустить і крохмаль, коли його мнуть у руках; скрипить і сухий сніг під колесами воза.

Можуть звучати гори і з інших причин: наприклад, інколи вітер гуде по ущелинах, у вибоїнах і тріщинах гір, і на відстані здається, що це не вітер гуде, а гори плачуть.

Ось що придумав один дотепний француз, Еміль Сорель, бажаючи пояснити звучання каменів і гір.

«Я беру свою рушницю, — розповідає він, — і йду на будь-яке відкрите місце, наприклад, у поле. При цьому вибираю такий час, коли подихає зовсім свіжий вітерець. Прийшовши в поле, я ставлю свою рушницю дулом проти вітру з нахилом приблизно 45 градусів. Тоді моя рушниця починає звучати. Я намагаюся повторити це явище і знову відповідно припасовую рушницю. Коли це зроблено — вдруге чую той же звук.

І ось що найцікавіше в цьому досліді: коли рушниця звучить, зовсім неможливо точно визначити, звідки саме лунає звук.

Звернувшись до пастуха, який стояв поруч зі мною, я сказав йому:

— Чуєте, чуєте?.. Це ж моя рушниця?

— Даруйте, добродію, це не рушниця, а дзвін он з тієї дзвіниці, — відповів пастух.

У кого б я не запитував про причину звуку, завжди чув майже таку саму відповідь, якщо тільки не попереджав тих, кого запитував. Звичайно думали, що звук цей доноситься здалека, на відстані не менше трьох кілометрів від нас. Але були й такі, які казали, що це не рушниця стогне, а мерці під землею».

Спираючись на свій дослід, Сорель спробував пояснити звучання гір і каміння. На його думку, причиною їх звучання є вітер: звуки виникають від тертя часточок повітря об якийсь гострий край, позаду якого є заглибина, що посилює звук. «Те, що за допомогою рушниці можна бачити в малих розмірах, у природі відбувається у величезних, — твердить Сорель. — Гострий край — це край гори, чи скелі, чи кам’яної брили, а заглибина — це долина, вибоїна».

Дослід з рушницею чудово пояснює свист вітру в ущелинах гір, у старовинних руїнах, нарешті, в димарях. Маючи таке пояснення, не доводиться думати, що йдеться про якісь чудеса. Лише у давноминулі часи в усіх людей була звичка пояснювати явища природи втручанням всіляких чудесних істот.

НАВКОЛО І ВСЕРЕДИНІ НАС — САМА ТІЛЬКИ ПРИРОДА

Незнання природи, страх перед незрозумілим, звичка до своєї стародавньої віри, різноманітні інтереси та мрії — все це тісно пов’язано між собою. Колись саме це породжувало і підтримувало віру в чудеса. Але розум, який спирається на достовірні знання, кінець кінцем, перемагав, і віра з чудеса неминуче зникала. Хоч і через тисячу років, а все ж розум пояснював усе, навіть найтаємничіші чудесні явища. Інакше і бути не могло.

Навколо нас і в нашому єстві — сама лише природа. І наші думки, почуття, мрії, наші діла, навіть наша віра — це теж явища природи, такі ж природні, як і всі інші. Нічого, крім природи, ні в нас, ні навколо нас не тільки нема, але і не було і бути не може. Явище, яке іншим здається чудом, коли воно не вигадка, то, зрозуміло, теж природа. Чудесним це явище іноді вважається тільки тому, що людям воно здається надто вже незвичайним, і люди дивуються з нього, не розуміючи його і не вміючи пояснити.

Ще до нашої ери славетний латинський письменник і мудрець Ціцерон писав: «Ніщо не виникає без причини. Чого не може бути — того і не буває. Коли ж будь-що трапляється, виходить, це можливо, і в цьому не доводиться вбачати якесь там чудо. А коли вже вважати чудом усе виняткове, то доведеться і кожну мудру людину вважати найбільшим із чудес. Я певен, що мулиця частіше народжує лошат, ніж природа мудрих людей. Можна заздалегідь сказати ствердно: те, що неможливе, ніколи і не відбувається: а те, що можливе (і що здійснилося), не є вже чудом. Не можна вважати чудом те, що мало можливість відбутися».

НАВІТЬ У ТАЄМНИЦЯХ НЕМА НІЧОГО ЧУДЕСНОГО

Чому ж у давнину віра в чудеса міцно трималася, а тепер швидко зникає?

Через те, що раз у раз незрозуміле стає зрозумілим. Це означає, що люди пізнають з точністю й достовірністю, за яких навіть обставин відбуваються ті чи інші події і явища. Для кожної зміни, що відбувається з чим-небудь і в нас і навколо нас, потрібен певний збіг обставин; один їх збіг пояснюється другим, а цей — третім, а цей — четвертим, і так без кінця. Будь-яке явище може відбутися лише тоді, коли для нього є всі сприятливі обставини. Не буде всіх цих обставин — не виникне і явище. Не буде одного з них — і явище відбудеться зовсім не так. Отже, всяке явище щільно пов’язане з обставинами, і вони на нього впливають.

А що таке обставини? Вони теж — явища. Виходить, явища впливають на явища, — одні на інші. Це треба добре розуміти — без цього не буде зрозумілою ні природа, ні людське життя. І нічого не буде зрозумілим. Кожне явище — це кільце з цілого ланцюга причин і наслідків. Де його кінець? Цього ми не знаємо. Чи дійдемо ми до нього? Можливо, що і ніколи не дійдемо. Але це для нас і не важливо: як-не-як, ми все-таки будемо до нього йти і йти завжди. І все далі і далі.

Непояснене у нас завжди буде попереду, зате, що вже пройдено, те виявиться і пояснимим і поясненим. І воно вже в наших руках. А те, що в руках — за те ми тримаємося і повинні триматися міцно, бо це достовірне знання. Це немовби початок ниточки, з якою ми і розплутуємо клубок різних таємниць. А достовірні знання тому так і звуться, що нас уже не обманюють і на них можна покластися. І ось саме це для нас особливо важливо: дарма, що багато чого ще не з’ясовано. Колись і воно буде в наших руках.

Вся суть у тому, щоб відрізнити брехню од істини. Вся суть у тому, щоб вміти відрізнити її завжди і скрізь, і до того ж з достовірністю. Тоді стане зрозуміло, що і в незрозумілому і ще не пізнаному нема і не може бути нічого чудесного.

І справді, що таке таємниця? Таємниця — це та ж природа, тільки ще нам невідома…

Ось що сказав славетний Кеплер: «Перш ніж вірити в чудеса, треба спробувати і вичерпати всі способи пояснити їх».

Коли дещо в природі ще не пояснено, то з цього ще не може випливати, що воно непоясниме.

РОЗДІЛ III

РОЗПОВІДІ ПРО ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП

ЩО РОЗПОВІДАЮТЬ ПРО НЬОГО РІЗНІ ПЛЕМЕНА І НАРОДИ

У багатьох, дуже багатьох народів і досі зберігся переказ про те, що колись на землі був всесвітній потоп.

Кажуть, ніби вся земна куля була тоді вкрита водою, навіть найвищі гори сховалися під її хвилями, а всі рослини, всі тварини, всі люди загинули.

Такі перекази є майже у всіх народів.

Так, наприклад, на островах Товариства, в Тихому океані, до цього часу розповідають про те, що морський бог Руагату колись наслав на людей потоп, який і поширився на всю землю вище за вершини найвищих гір. Трапилося це тому, що якийсь рибалка випадково зачепив своїми вудочками за волосся морського бога, коли той спав під водою. Руагату страшенно розгнівався і за провину рибалки вирішив покарати всіх людей. Врятувався, зрозуміло за згодою морського бога, лише той самий рибалка, який розгнівав його, та дружина і діти рибалки. Бог дозволив їм сховатися на одному маленькому і низькому кораловому острові. Так вони й зробили і тому врятувалися. Через них земля знову заселилась людьми.

Але як міг зберегтися під час всесвітнього потопу маленький острівець і чому морський бог за провину однієї людини погубив усіх, навіть безвинних людей, а винуватого рибалку врятував? Цього переказ не пояснює.

А втім, і пояснювати нічого: адже бог є бог і робить все, що йому заманеться і як йому захочеться.

|Гренландці теж чули від своїх дідів і прадідів про всесвітній потоп. «Колись увесь світ був вкритий водою, — твердять вони, — і всіх людей було потоплено, дехто з них став вогненним духом. Залишився живим тільки один мужчина. Він ударив своїм жезлом об землю — і з неї вийшла жінка, і від цього подружжя земля скоро знову заселилась».

А ось що розповідається в одній китайській, дуже старовинній «книзі про Східну Монголію: «У монголів, які проживають тут, існує з незапам’ятних часів переказ, що води потопу заливали колись їхній край; коли ж вода спала, то ті місця, де вона була, вкрилися піском».

Надзвичайно цікава розповідь про потоп є в дуже старовинній священній індуській книзі, що має назву «Закони Ману». Там розказується:

«Істота, сили якої невідомі, створила всесвіт», а потім знову перейшла «у всевишній дух, змінивши час дії на час спокою. Ця невідома сила, поперемінно пробуджуючись і відпочиваючи, оживляє й руйнує у вічній послідовності все живе, що рухається і не рухається».

Кожен такий проміжок то спокою, то роботи триває, за словами Ману, кілька тисяч століть, і в цей час відбувається то створення, то руйнування незліченних світів. Найвища істота вже багато разів робила таку справу, і до того ж без будь-яких зусиль, наче граючись, і все заради втіхи.

«Перша єдина причина, — сказано далі в індуській старовинній книзі,— навмисне утворила води і плавала на їх поверхні в образі творця — Брами, який створив сушу і заселив землю рослинами, тваринами, небесними істотами і людьми. Зробивши це, Брама кожного разу засинав, а під час його сну, після довгого існування, все видиме гинуло від вогню. І коли Брама знову пробуджувався, він бачив, що весь світ перетворено в одноманітний океан, вода вкривала всю землю і навіть найвищі гори. І так бувало кілька разів».

За іншим індуським переказом, під час одного такого всесвітнього потопу сам Ману, святий син Вівасваті, врятувався од потопу на кораблі, який він побудував за наказом Брами, що з’явився до нього у вигляді риби. Коли ж потоп уже мав припинитися. Брама надав святому Ману велику владу — самому створити всі живі істоти, які загинули під час потопу.

В іранських народів теж є легенда про потоп і про єдину людину, яка врятовується, тільки ім’я цієї людини інше: тут вона зветься Німа і рятується в огородженому саду на вершині гори. Там же разом з нею рятуються і тварини, а від них знову заселяється земля.

Легенда про велику повідь поширена і серед китайців. А в стародавній Греції було навіть не одне, а кілька оповідань про всесвітній потоп. У різних місцевостях Греції вони були різні. Так, наприклад, жителі Аттіки і Беотії розповідали, що жив на землі якийсь цар Огігес і під час його царювання всю землю було затоплено водою. Врятувалися від загибелі на кораблі лише цей цар і кілька його супутників, чоловіків і жінок.

Зовсім інша легенда про потоп ходила у Фессалії (на північ від Аттіки).

«В далеку давнину, коли люди ще не вміли добувати залізо і робили собі зброю та інші речі з міді,— розповідається у фессалійській легенді,— жив якийсь Девкаліон, син Прометея, володар фессалійського міста Фтії і чоловік Пірри. Володар усіх богів і людей, Зевс, вирішив потопом знищити злочинний людський рід і затопив усю землю. Лише Девкаліон та його дружина Пірра врятувалися на кораблі, який вони збудували за порадою Прометея. Дев’ять днів і ночей носився їх корабель на хвилях, поки не причалив до гори Парнас. Там Девкаліон приніс жертву Зевсу в подяку за своє врятування. А Зевс устами одного віщуна звелів Девкаліону: «Облачіть голову, розв’яжіть пояс одягу і кидайте за спину кістки великої матері». Девкаліон зрозумів, що хоче сказати Зевс такими загадковими словами. «Велика мати», — це означало землю, а «кістки великої матері» — це означало камені. Він так і зробив, як повелів цар богів. Тоді з каменів, які кинув Девкаліон, утворилися чоловіки, а з каменів, які кинула Пірра — жінки. Так знову з’явився на землі рід людський, і знову заселилася земля».

Біля храму Зевса в Афінах греки довгий час показували гробницю Девкаліона; а могила Пірри була в Кіносі (в Локріді). Як же не вірити легендам про потоп, коли навіть гробниці Девкаліона і Пірри довгий час можна було бачити?

А ось який кривавий переказ про потоп записано в старовинній німецькій священній книзі Едді: «У бога Борра було три сини: Одін, Вілі і Be. Ці його сини та ще його ж онук Буррі вбили якогось І міра, батька льодових велетнів Грімтурсів. З тіла цього І міра вони спорудили всесвіт, а кров, що потекла з його трупа, стала водою. Крові вилилося з ран Іміра так багато, що в ній потонули всі льодові велетні. Врятувався на кораблі лише велетень Бергельмір та його дружина, від яких і походить людський рід».

ПЕРЕКАЗИ ПРО ПОТОП ЗУСТРІЧАЮТЬСЯ І В АМЕРИЦІ

Цікаво, що оповідання про потоп, до того ж дуже стародавні, зустрічаються і в Америці — на протилежному кінці землі, у народів, які довгий час зовсім нічого не знали про Європу.

Ось що розповідають про потоп індіанці-чібчі, які живуть у Південній Америці. Жив колись «божий чоловік», на ім я Бачіка. В нього була дружина Гуїтака, або Чія, жінка вродлива, але дуже зла, до того ж вона ще займалася і чаклунством. У ті часи чібчі були справжніми дикунами і жили в долині ріки Фунси, яку тоді з півдня оточували скелі. Бачіка робив їм багато добра. Він навчив їх вирощувати кукурудзу і картоплю, виготовляти одяг з волокон бавовнищі жити благоустроєним суспільством. Але Чія, зла Чія, скрізь заважала його прагненням. Їй було дуже неприємно, що праця Бачіки дає все кращі й кращі наслідки. Чія вирішила, нарешті, погубити чібчів. Для цього вона перегородила ріку Фунсу загатою, і вода ріки затопила всю долину; лише небагатьом жителям країни пощастило врятуватись од поводі на найвищих вершинах гір. Тоді розгнівався Бачіка. Він прогнав Чію з землі і зробив її місяцем, а загату, що перегороджувала ріку, розбив блискавкою. Вода стекла, і країна чібчів знову з’явилася з-під води.

Така легенда чібчів. У іншого індіанського племені живуть перекази, в яких про всесвітній потоп розповідається прямо. В них сказано, що колись справді був всесвітній потоп і цей потоп погубив «усе живе на землі».

Мексіканські індіанці теж розповідають про потоп, від якого врятувалося на кораблі чи па плоту тільки одна сім’я — Кокскокс зі своєю дружиною Хочікветцаль.

ЯКІ РОЗПОВІДІ ЗАПИСАЛИ МІСІОНЕРИ

А в індіанців-мечеоканавів легенда про всесвітній потоп дуже схожа на біблійну. В ній докладно розповідається, що чоловік, на ім’я Тецпі, сів на великий корабель разом з дружиною та дітьми; вони взяли з собою всіх тварин, які тільки водились на суші, запас їжі для них і хлібних зерен для людей; потім Великий Дух Тецкатліпок затопив землю і наказав, кінець кінцем, водам очистити її. І коли все сталося з волі божої, Тецпі випустив із свого корабля шуліку, щоб він подивився, чи багато ще води на землі. Але птах, що живиться мерцями, не повернувся назад, бо знайшов для себе багато їжі: вся земля була вкрита мерцями. Тоді Тецпі почав посилати з тією ж метою інших птахів. Із них повернулася назад лише маленька пташка колібрі. Вона в своєму носику принесла маленьку зелену гілочку. Годі Тецпі зрозумів, що земля знову вкривається рослинами, і причалив свій корабель до гори Колгуакану.

Таку розповідь про всесвітній потоп записали священики-місіонери, які довгий час перебували серед індіанців, намагаючись навернути їх у християнську віру.

Багато подібних розповідей записали священики і в інших країнах, що були заселені первісними племенами. І багато з цих розповідей дуже схожі на легенду про всесвітній потоп, записану в біблії (Буття, глави VI–IX).

В ЧОМУ ТАЄМНИЦЯ ВСЕСВІТНЬОГО ПОТОПУ

Зважаючи на всі ці розповіді, та ще на таку велику їх кількість, і справді може здатися, що всі народи і племена землі пам’ятають про якийсь всесвітній потоп. Легенди про потоп немов і справді є в усіх частинах світу, в усіх країнах.

І це, на перший погляд, справді здається дуже дивним. Але ще дивовижнішою може здатися віра людей у всесвітній потоп, якщо глибоко вдуматися в різні розповіді про нього.

В чому ж полягає сама суть усіх розповідей про цей потоп? Якщо зібрати всі розповіді та розглянути, в чім, власне, вони між собою схожі, та відкинути всілякі казкові нашарування, прикраси і явні вигадки, то виявиться от що: майже у всіх легендах про саму суть справи розповідається більш-менш однаково: потоп був, від нього загинув рід людський, врятувалося на кораблі всього кілька чоловік і з ними сухопутні тварини, а від них знову заселилася вся земля, і все це сталося з волі якихось богів.

У переказах різних народів — різні імена людей, що врятувалися, та імена богів-винищувачів, назви країн і місць; різні і подробиці події. Але все це неістотно. Треба вдуматися насамперед у саму суть розповіді і розібратися в ній. Саме це зараз і буде зроблено.

СКІЛЬКИ ПОТРІБНО ВОДИ, ЩОБ СТАВСЯ ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП

Передусім, що ж означає вся ця історія про всесвітній потоп? Це розповідь про велике, навіть надзвичайно велике чудо.

Деякі вчені довгий час гадали, що всесвітній потоп — явище цілком природне: він був і ще може повторитися при певному збігу обставин; твердили, що це сталося і може статися без будь-якої допомоги богів і різних інших надприродних сил.

Але чи так це? Ні, для того, щоб стався всесвітній потоп, неодмінно мусять втрутитися боги в долю людського роду.

Тільки боги або біси можуть учинити таку нечувано злу і жорстоку справу, та ще й без всякої користі для роду людського, який і після потопу не став кращим.

Для потопу, зрозуміло, насамперд потрібна вода. Але скільки ж саме потрібно було води для того, щоб вона затопила геть увесь суходіл і піднялася вище вершин найвищих гір?

Це можна вирахувати цілком точно: адже розміри землі тепер добре відомі.

Земля величезна куля» що в поперечнику має дванадцять тисяч сімсот кілометрів, а в обхваті — більше сорока тисяч кілометрів. Поверхня всієї землі 510 мільйонів квадратних кілометрів. На землі є гори заввишки понад вісім кілометрів. Така, наприклад, гора Еверест в Азії, в Гімалайських горах[6]. Щоб затопити таку гору, вода мала піднятися вище восьми кілометрів і залити на таку височінь усі 510 мільйонів квадратних кілометрів земної поверхні.

А для цього потрібно було 6 щонайменше чотири мільярди кубічних кілометрів води. Це не враховуючи тієї води, яка вже була на земній кулі в океанах і морях, озерах і річках.

Але якби взяти всю воду земних водоймищ та до неї ще додати і ту, яка носиться над землею у вигляді хмар, то й тоді не вистачило б і цієї всієї води навіть для всесвітньої поводі, а не те що для всесвітнього потопу. Всієї води на землі тепер значно менше чотирьох мільярдів кубічних кілометрів[7]. Звідки ж вона взялася під час всесвітнього потопу і куди поділася після нього? Якщо потоп і справді був, то мало б статися чудо, щоб з’явилося стільки води. А якщо цієї води не було і вона не могла з’явитися, то, виходить, не могло бути і всесвітнього потопу.

Крім того, виникає запитання: як же могла вода так швидко з’явитися, причому в такій кількості, і так швидко зникнути невідомо куди? Якби вона лилась на землю у вигляді величезного водопаду, то й тоді стільки води могло б натекти на землю щонайменше за кілька років. Але такий водопад зруйнував би навіть гори, не те що дерев’яний корабель!

Зрозуміти все це розум людський ніяк не може.

ЯКОГО РОЗМІРУ БУВ КОРАБЕЛЬ, НА ЯКОМУ ВРЯТУВАЛИСЯ ЛЮДИ І ТВАРИНИ?

У розповіді про потоп є багато й іншого незбагненного і неможливого.

Так, наприклад, якого ж розміру мав бути корабель, щоб на ньому могли вміститися не тільки люди, але і всі тварини, а крім того, і їжа для них?

Усіх порід сухопутних тварин тепер налічується дуже багато[8]. І всі вони мали врятуватися від всесвітнього потопу неодмінно на якомусь кораблі. Інакше де б вони рятувалися? Плавати ж по бурхливому морю вони не вміють. А весь суходіл було затоплено.

Отже, всі породи тварин, які розповсюджені тепер, врятувалися на одному-однісінькому кораблі.

Скільки ж різних сухопутних порід тепер налічується? Це відомо з цілковитою певністю: їх не менше мільйона. В тому числі понад 6000 різних порід звірів, та більше 10 000 порід птахів, та 2000 з лишком порід плазунів, не враховуючи земноводних, та один мільйон порід жуків, мух, метеликів, павуків, та понад 19 000 порід земних черв’яків, та безмірно велике число порід різних дрібних істот, яких іноді й не видно неозброєним оком. Такі, наприклад, холерні й інші мікроби, бацили тощо. Якщо потоп був, то довелося б і їх врятувати, тому що багато з цих порід теж гине від води. Але, як відомо, вони живуть і досі. Виходить, на кораблі мала поміститися величезна кількість різних живих істот, починаючи від велетнів — слонів і носорогів і кінчаючи мікробами, що не переносять води.

Але яких же розмірів потрібен корабель, щоб на ньому розмістилася така велика кількість тварин з запасами їжі для них?

У деяких легендах сказано, що цей корабель був завдовжки триста, завширшки п’ятдесят, заввишки тридцять ліктів. Лікоть — це старовинна міра довжини, не більше п’ятдесяти трьох сантиметрів. При такому розрахунку виходить, що рятувальний корабель мав довжину сто шістдесят метрів, а ширину близько двадцяти семи метрів. Отже, цей корабель був дуже великим. А якщо так, то він мав бути ще й дуже міцним. Інакше він одразу розвалився б від ваги тварин і натиску хвиль. Перший порив бурі вмить потопив би його.

Проте спорудити такий великий і міцний корабель — справа неймовірно важка. І це не тільки для тих, але й для теперішніх часів. їх не легко збудувати навіть із заліза, не те що з дерева. Навіть за допомогою машин і обчислень вчених-інженерів. Щоб спорудити такий корабель, потрібно дуже багато часу і тисячі працівників. А до всесвітнього потопу не було ні машин, ні вмілих інженерів, ні досвідчених робітників.

ЯК МОГЛИ ЛЮДИ ЗІБРАТИ І РОЗМІСТИТИ ВСІХ ТВАРИН НА ОДНОМУ-ОДНІСІНЬКОМУ КОРАБЛІ?

Проте збудувати такий корабель — це ще півділа! Значно важче навіть на такому великому кораблі розмістити всіх сухопутних тварин і їжу для них. Для цього треба було б збудувати корабель значно більший.

Та і це ще не все! Припустімо навіть, що всі тварини якось розмістилися на кораблі. Але як же вони там не зжерли одне одного? У всякому разі спокуса була надзвичайно велика, і найкровожерливіші тварини мусили стати під час потопу дуже покірливими. Зрозуміло, і це чудо. Це навіть цілий ряд чудес.

Однак ще дивовижніше ось що: як же всі сухопутні тварини зібралися до корабля з усіх країн світу? І до того ж зібралися у визначений місяць, день і годину? Як же вони з холодних країн прибули в жаркі, де вони й жити не можуть? І як це всі вони визначили час, у який треба прибути до корабля? І чому вони прибули до нього саме парами?

Як це все трапилось? Жоден переказ про потоп цього не пояснює. З усіх переказів не можна довідатися, чи самі тварини прийшли, чи їх збирали господарі корабля. Але для цього їм довелося б роз’їжджати по всіх країнах світу—і холодних, і жарких, і по островах, розташованих серед океану, причому подорожувати так не рік і не два, а багато десятків років. І плавати на старовинних човнах по бурхливих морях, і мандрувати на конях і верблюдах по безкраїх пустелях, і так від одного кінця землі до іншого.

Не пояснюють стародавні легенди про потоп ще й от чого: як же перебиралися через океани і моря різкі сухопутні звірі і птахи, котрі не вміють ні плавати, ні літати?

Але ще більше дивує ось що: чому, наприклад, боги погубили всіх тварин сухопутних, але не захотіли знищити тварин морських і інших істот, що жили у воді? В різних легендах розповідається, що боги погубили тварин за людські гріхи, хоча ці тварини ні в чому не могли бути винними. Але припустімо, що це навіть і так. І все-таки незрозуміло, чому ж сухопутні тварини відповідали за людські гріхи, а кити, риби й інші морські істоти — анітрохи. Невже ж сухопутні заслужили гнів богів тільки тому, що не вміли плавати? Чи боги перестали розбиратися, хто правий і хто винний? Виходить, в такому разі, що й боги чинять великі несправедливості.

ЩО РОЗПОВІДАЄТЬСЯ ПРО ПОТОП У КОРАНІ

Ось у цьому саме й полягає головна незрозумілість усіх переказів про всесвітній потоп. Справді, якщо такий потоп мав місце, значить, це було не що інше, як чудо: він сам собою виникнути не міг. Для цього, безперечно, потрібно було втручання в людські справи якихось «таємничих сил». Ті самі сили, виходить, і винні в цьому великому лихові.

Що ж це були за сили? За одними переказами про потоп, це були сили злі, за іншими, — добрі. Але ці добрі сили все-таки наслали на людей страшну кару за їхні гріхи. Так, наприклад, американські індіанці вірять у Великого Духа, вважаючи його богом добрим і світлим. Таким же вважають магометани і свого аллаха.

В «священній» магометанській книзі — корані теж розповідається про всесвітній потоп, що його колись наслав аллах за гріхи людського роду: аллах «відчинив небесні двері для води, що лилася зливою, і вода небесна з’єдналася з водою джерел». А Ноя аллах носив «на кораблі, зробленому з дощок і цвяхів».

І та ж «священна» книга коран твердить, що аллах — і всеблагий, і всезнаючий, і всемогутній. Але як же могло трапитися, що всеблагий аллах наслав на людей таке лихо? Коли він і справді всеблагий і милосердний, то як же він міг тоді вчинити таке зло? Хіба добрий той, хто робить лихо? А всеблагий і милосердний аллах зробив не тільки зле, а й несправедливе діло: адже під час потопу загинули не лише дорослі грішники, але й безгрішні немовлята і всі сухопутні тварини. А їх же за що погубив аллах? Невже ж це справедливо — карати одних за провину інших? Усі віруючі люди повинні, звичайно, розуміти, що хто чинить несправедливість, той грішить. Виходить, і сам аллах, заподіявши велике і несправедливе зло, вчинив цим самим дуже великий гріх. А той, хто вважає всесвітній потоп справою аллаха, вже не може ставитися до нього ні як до всеблагого, ні як до святого. Із цього видно, що знову виходить плутанина в думках тих людей, які вважають всесвітній потоп чудом чи справою «рук божих».

Однак плутанина тут лише починається. В «священній» книзі магометан сказано, що аллах не тільки всеблагий, але й всезнаючий. А коли він всезнаючий, то, виходить, заздалегідь мав знати, якими будуть люди, коли він їх створить. Заздалегідь мусив знати він і те, за що, як і коли доведеться йому їх карати, — і все-таки створив їх. У всякому разі, аллах аж ніяк не перешкоджав тому, що люди почали грішити. Отже, він або не зміг перешкодити, або не захотів. А коли він цього не захотів, то, значить, він не всеблагий. Якщо він не зміг цього зробити — то, виходить, не всемогутній. І як би не ставилися магометани до цих слів своєї «священної» книги, завжди має місце і тут велика плутанина.

Але чому ж вона виникає? Тому що віруючі магометани обвинувачують за всесвітній потоп не кого іншого, як свого аллаха.

Та, можливо, аллах до цього зовсім не причетний, а потоп викликали якісь інші «таємничі сили»? Чому в такому разі аллах не перешкодив їм губити людство? Це значить, що він не схотів або не зміг їм перешкодити, або ж зовсім не знав, що чекає рід людський. А якщо так, то, виходить, і в цьому разі він або не всеблагий, або не всемогутній, або не всезнаючий. А це означає: коли хтось вважає, що аллах має такі властивості, той уже не повинен вірити, ніби потоп зробив саме він.

Проте як же бути в такому разі з всесвітнім потопом? І як пояснити його? Чи, можливо, ніякого потопу ніколи і не було? Найкраще — дослідити, хто, де і як про нього розповідає.

ЩО РОЗПОВІДАЄ ПРО ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП БІБЛІЯ

Про нього розповідається, наприклад, у «святому письмі».

В біблії, в книзі Буття, в VI, VII і VIII главах, розповідається про всесвітній потоп досить докладно. Кажуть, мовби цю книгу написав колись сам Мойсей, славнозвісний староєврейський «святий» пророк. Ще кажуть, що він написав книгу Буття зі слів «самого бога». І ось що розповідається в книзі Буття про велике криваве чудо всесвітнього потопу.

Коли люди почали розмножуватись на землі, побачив господь, що велика розпуста людей і що думки й помисли серця їхнього злі в усякий час.

І, бачачи це, розкаявся господь, що створив людину на землі, і засмутився в серці своїм.

«І сказав господь: винищу на землі людей, яких я створив, — від людини до худоби, і гадів, і птахів небесних знищу, бо я розкаявся, що створив їх».

На одну тільки людину на всій землі, з усього людського роду «зійшла благодать перед очима господа».

То був Ной, «людина праведна й непорочна в роді своєму».

Таку людину бог не захотів губити. Тому він попередив Ноя про те, що має намір незабаром винищити все людство і навіть всіх живих істот — за гріхи людей.

Так пояснюються в книзі Мойсея причини всесвітнього потопу. Це страшне лихо було послано на землю навмисне. І послано проти роду людського. І саме для його цілковитого винищення, аж до невинних немовлят. І не тільки їх, але і всіх істот земних. Могли не боятися загибелі лише ті тварини, які населяли воду, — вони були наче убезпечені проти потопу, він не загрожував їм. Гнів божий на них не поширювався.

Чому ж господь наслав потоп на земну кулю? Біблія твердить, що це було зроблено «за гріхи людей». Тих самих людей, яких бог же, за біблією» і створив і про яких заздалегідь знав, що вони грішитимуть і що йому ж доведеться винищувати їх усіх відразу.

Ще в «святому письмі» прямо сказано, що за гріхи одних, тобто декого з тих, які провинилися, бог винищить усіх. Далі в книзі Буття розповідається, що бог звелів Ною збудувати ковчег завдовжки триста, завширшки п'ятдесят і заввишки тридцять ліктів, обсмолити його зсередини та зовні і завести в цей ковчег з усякої худоби, з усіх гадів, і з усіх тварин, і від усякої плоті по парі, чоловічої статі і жіночої, щоб вони залишилися живими разом з Ноєм. І з усіх птахів за родом їх. І з усіх тварин за родом їх, і з усіх тих, що плазують по землі, — за родом їх.

Іще бог звелів Ною взяти собі «всякої їжі, якою живляться»: «і збери (її) собі, і буде вона для тебе і для них їжею».

І Ной збудував дуже великий і дуже міцний ковчег і помістив туди всіх сухопутних тварин.

Скільки саме тварин помістив Ной у свій ковчег і як збирав їх до ковчега — про це і в «святому письмі» не сказано жодного слова.

У всякому разі ковчег Ноя був готовий до плавання по дуже бурхливих хвилях безкрайого моря. Ной зайшов у ковчег, і сам бог замкнув за ним двері. Після цього «розверзлися всі джерела великої безодні, і вікна небесні відчинилися, і лився на землю дощ сорок днів і сорок ночей», «водою покрилися всі високі гори, які є під усім небом». «На п’ятнадцять ліктів піднялася над ними вода, і покрилися (всі високі) гори. І позбулася життя всяка плоть, що рухається по землі… все, що мало подих духа життя в ніздрях своїх на суші, вмерло. Загинула усяка істота, що була на поверхні (всієї) землі… Залишився тільки Ной і що було з ним у ковчезі. Вода ж прибувала на землі сто п’ятдесят днів».

З цих слів «святого письма» видно: якимось чудом води з’явилося так багато, що її повністю вистачило, щоб затопити всю землю вище найвищих гір.

Тільки після того, як минуло півтораста днів, твердить «святе письмо», «бог згадав про Ноя, і про всіх звірів, і про всіх скотів, і про всіх птахів, і про всіх гадів-плазунів, що були з ним у ковчезі; і навів бог вітер на землю, і води спинилися», а потім почали спадати і спадали теж півтораста днів.

Але як міг вітер спинити повідь, що затопила всю земну кулю, всі країни? І в який бік мав дути вітер, щоб прогнати воду? І куди саме її прогнати? Про це в «святому письмі» нічого не сказано. Все це так і лишається незрозумілим. У всякому разі, вода всюди спала і кудись витекла. Після трьохсот сорока днів плавання, розповідається далі в «святому письмі», Ной відчинив, нарешті, вікно ковчега і випустив з нього ворона, щоб той подивився, чи спала, вода на землі. Ворон, «вилетівши, відлітав і прилітав, поки осушилася земля».

Потім Ной випустив від себе голуба. «Але голуб не знайшов спокійного місця для ніг своїх і повернувся до нього в ковчег…»

Через сім днів Ной знову випустив голуба, і голуб повернувся до нього у вечірній час, і був «свіжий маслиновий листок у роті, в нього: і Ной узнав, що вода зійшла із землі».

Так зі слів «святого письма» закінчився потоп. Ковчег Ноя: зупинився, як відомо, на горах Араратських. А Ной і вся сім я його і всі живі істоти вийшли з ковчега. І бог сказав їм: «Плодіться і розмножуйтесь і наповнюйте землю». «Не буду більше проклинати землю за людину і не буду більше вражати все живе, як я зробив». «Не буде більше винищена всяка плоть водами потопу, і не буде вже потопу для спустошення землі».

І бог послав райдугу в хмарі, щоб вона була знаменням (вічного) завіту між богом і землею.

Про райдугу в «святому письмі» розповідається теж як про чудо. «Святе письмо» пояснює, що вона з’явилася не сама собою, як це буває звичайно, а її навмисне утворила «надприродна сила».

Такий відомий стародавній єврейський переказ про всесвітній потоп в тому вигляді, як його подано в книзі Буття.

Багато що в цьому переказі для теперішніх людей зовсім незрозуміле і здається неймовірним і чудесним. А з другого боку, в «святому письмі» говориться як про чудо про те, що зовсім не вважається чудом. Так, наприклад, хто ж тепер вважає райдугу за чудо?

ТАЄМНИЦЮ ВСЕСВІТНЬОГО ПОТОПУ РОЗ’ЯСНЕНО

Та чи не можна зрозуміти і чудесне? Чи не можна пояснити і неймовірне? Адже не всі таємниці вічно лишаються таємницями і чудеса — чудесами. Багато їх давним-давно розплутано і пояснено, як про те вже розповідалося в цій книзі. Для того щоб пояснити якесь чудо чи таємницю, насамперед треба знати, з якого саме кінця підійти до них. Головний інтерес науки в тому і полягає, щоб пояснювати незрозуміле і розплутувати всякі таємниці.

В цьому саме і виявляється велика сила людського розуму. Він навмисне шукає різні таємниці і чудеса, а розплутавши їх, каже всім: «От подивіться, що ви вважали за чудо! От полюбуйтеся, як ви плуталися в темноті!» Це дуже ясно видно на розкритті дивовижної таємниці всесвітнього потопу.

Тепер її розплутано і пояснено. І ці пояснення перевірено точно і цілком певно.

Іноді здається, що ніяка перевірка зовсім неможлива. Як, наприклад. перевірити дуже старовинний переказ? Адже те, що було, вже минуло і ніколи більше не повернеться, бо перестало існувати. І очевидців немає — вони всі давно померли.

Але в тому ж і справа, що можна перевірити навіть те, що перестало існувати. Зробити це можна по різних залишках і слідах, котрі збереглися до нашого часу з тієї давнини, про яку йде мова.

В ЯКІЙ САМЕ КНИЗІ РОЗПОВІДАЄТЬСЯ ПРО ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП, ЩО ЦЕ ЗА КНИГА І ХТО ЇЇ ПИСАВ

Ось, наприклад, розповідь про всесвітній потоп, записана в книзі Буття. Але що ж являє собою ця книга? Сама вона достовірна чи ні?

Все це треба узнати і дослідити.

Коли, як і хто написав книгу Буття? Якою мовою? Чи писав її сам пророк Мойсей? Чи точними дійшли його писання до наших часів? Чи не переробив їх хто на свій лад? Усе це треба теж дослідити і розплутати, перш ніж повірити будь-якому слову старовинної книги.

Коли з’ясується, що не можна вірити книзі,— то не можна довіряти і її розповідям про всесвітній потоп.

Про це тепер і піде мова.

Про всесвітній потоп, як уже зазначалося, розповідає книга Буття. Хто ж написав цю книгу? Кажуть, її написав сам Мойсей. Ще кажуть, що він написав також чотири біблійні книги: Ісход, Левіт, Числ і Другозаконня.

Ці п’ять книг звуться П’ятикнижжям Мойсея. якого вважають пророком. Про нього кажуть, що він розмовляв з «самим богом» і написав ці книги з його слів.

Але звідки знають, що саме Мойсей написав ці книги? В самих книгах про це не сказано жодного слова. Про Мойсея згадується лише в заголовках книг. А заголовки ці написав не сам

Мойсей, їх написано через дві тисячі років після нього. Хто ж їх написав? Невідомо. Правильно чи неправильно написав? Теж невідомо. У всякому разі, вірити їм не доводиться.

Коли ж жив Мойсей? Він народився «приблизно» за 1350 років до нашої ери. В книзі Другозаконня (глава XXXIV, стихи 5 і 6) описано смерть і похорон Мойсея. А про книгу Другозаконня кажуть, що писав її сам Мойсей. Але хіба міг він особисто описати свій власний похорон? Зрозуміло, це місце написав уже після смерті Мойсея хтось інший.

У тому ж Пятикнижжі, а саме в книзі Числ, сказано, що «Мойсей був людиною найлагіднішою з усіх на землі (глава XIX, стих 3). В книзі Другозаконня теж сказано: «І не було в Ізраїлі пророка такого, як Мойсей» (глава XXXIV, стих 10). Але чи міг пророк написати про себе такі слова? Зрозуміла річ, такі люди, як Мойсей, так про себе не пишуть і себе не хвалять. Отже, і ці слова в біблії написав хтось інший, тільки не Мойсей. Виходить, ГГятиккижжя писав принаймні не він один: цю книгу складали різні люди і з різних джерел. А люди, як відомо, можуть помилятися.

Це видно і з іншого. Наприклад, може чи не може бог суперечити самому собі? Якщо ГТятикнижжя написано зі слів «самого бога», то, зрозуміло, в ньому не повинно бути ніяких суперечностей. Але насправді такі суперечності в ГГятикнижжі є. Ось, наприклад, у VI главі книги Буття сказано прямо і ясно, що бог звелів Ною ввести в ковчег «з усіх тварин і всякої плоті по одній парі». А трохи далі, в VII главі тієї ж книги Буття (стихи 2, 3). написано вже зовсім не те. Там сказано, що бог звелів Ною взяти з собою «всякого скоту чистого по сім чоловічої статі і жіночої, а з скоту нечистого по дві чоловічої статі і жіночої; так само і з птахів небесних чистих — по сім, а нечистих по дві». Якому ж слову «святого письма» треба вірити?

Є в Пятикнижжі й інші розбіжності. Мимоволі виникає думка, що і в розповіді про погоп всесвітній дуже наплутано. Отже, і цій розповіді вірити слово в слово не доводиться.

ЧИ ЛЕГКО ЧИТАТИ І РОЗУМІТИ БІБЛІЮ

Тепер ми читаємо біблію російською мовою. На цю мову її перекладено з страроєврейської. Є і єврейські друковані біблії. Але книгодрукування придумано лише п’ятсот з лишком років тому. А до того часу всі книги були рукописні. Чи є серед рукописних біблій та, яку колись написав сам Мойсей? Скільки її не шукали, ніде не знайшли. Очевидно, вона до нашого часу не збереглась — загинула. Найстаровинніший рукопис біблії, що дійшов до нас, написано лише 900 років тому, в 1009 році нашої ери, або на 2359 років пізніше за час, коли жив Мойсей. Цей рукопис тепер зберігається в Ленінграді, в бібліотеці імені М. Є. Салтикова-Щедріна, і кожен може його там бачити. Більш старовинної єврейської біблії до нас не дійшло зовсім[9].

Дві тисячі триста п’ятдесят з лишком років — це ж дуже великий час. За цей час єврейський рукопис, що його написав сам Мойсей, переписували, певно, безліч разів, і при кожному переписуванні, зрозуміло, переписувачі робили немало помилок. Були в них помилки і випадкові, і навмисні: дещо вони вставляли, дещо пропускали, дещо переробляли. Як же тепер розібратися, що в біблії «від бога», а що від людей?

Але переписувати старовинну єврейську книгу слово в слова ще не так важко, хоча й тут люди раз у раз помилялися. Значно важче розуміти ту мову, якою цю книгу написано. А написано її староєврейською мовою, дуже важкою для розуміння, отже, і для перекладу. І ось які обставини утруднюють читання староєврейських рукописів, написаних навіть сімсот-вісімсот років тому: стародавні євреї писали свої книги самими приголосними буквами, пропускаючи всі голосні, тобто — а, о, у, е, і та інші.

Що ж значить— писати самими приголосними буквами? Це те саме, якби замість слова «кров» написати лише три літери — крв, а голосну букву «о» пропустити: читач, мовляв, сам повинен догадуватися, що означає крв. Можливо, ці три букви означають «кров»? А може, «криво»? А може, «корова»? А може, «коровай»? У всіх цих словах голосні букви різні, а приголосні — к-р-в — однакові.

Або ось, наприклад, ми написали рк. Що воно означає? «Руку»? Чи «рака»? Чи «рік»? Чи «ріку». Отже, розуміти книгу, написану таким способом, без голосних букв, дуже важко. А стародавні євреї з часів Мойсея писали всі свої книги саме так, тобто без голосних букв.

Наприклад, стародавній єврей написав букви дбр. Що вони означають? Вони можуть мати дуже багато значень, зовсім не схожих між собою: по-перше, ці букви можуть означати «слово», по-друге, — «він сказав», по-третє, — «говорить», по-четверте, — «говор», по-п’яте, — «сказати», по-шосте, — «чума». Або ось ще приклад: по-староєврейськи «хаммітах» означає «постіль», а «хам-матех» — «жезл». Обидва ні слова стародавні євреї писали так: хммтх. Як же дізнатися, що означають ні букви? Постіль чи жезл?

Іноді дуже важко, а то й зовсім неможливо догадатися, про що, власне, йде мова. Чи ж легко в такому випадку розуміти, а, отже, і перекладати староєврейську книгу? Цілком можливо при такому способі писання і чигання зовсім переплутати смисл книги і неправильно перекласти те, що в ній написано. Так воно і було насправді. Скільки ж різних помилок попало через це до біблії, а також і до всіх перекладів на інші мови? Навіть уявити собі важко. Тому тепер і православні, і католицькі, і інші знавці «святого письма» давно вже перестали беззастережно вірити кожному слову біблії.

Американський учений Говард Озгуд підрахував, що в біблії є щонайменше десять тисяч місць, які можна розуміти і так і інакше.

ПЕРЕКАЗ ПРО ПОТОП — ЗОВСІМ НЕ ЄВРЕЙСЬКИЙ ПЕРЕКАЗ

Але ось що особливо цікаво: переказ про потоп зовсім не єврейський переказ, а значить, не «одкровення боже». Він прийшов до євреїв з іншої країни, від іншого народу.

Його записано в ассірійських книгах. І записано ще за кілька сот сот років до Мойсея. Отже, зрозуміло, переказ про потоп суто земного походження. Тепер це вже доведено цілком точно. І ось як.

Років 60–70 тому в Месопотамії, на лівому березі ріки Тігру, було зроблено надзвичайне відкриття. Англійський учений Річ відшукав там під піском і під землею руїни стародавньої столиці ассірійського царства — Ніневії.

З того часу і до наших днів у Ніневії провадять наукові розкопки, поступово очищаючи величезне місто від піску та землі. Розчищено вже великі палаци ассірійських царів, сади, вулиці, канали, будинки, храми, вкриті старовинними написами під зображеннями героїв і богів. Гак знову вийшло з-під землі колись могутнє ассірійське царство, його життя і історія. Але найвизначніше відкриття було зроблено в палацах ассірійських парів: там знайшли величезні царські бібліотеки.

Ці бібліотеки особливі, не схожі на теперішні, збереглися вони до наших часів лише тому, що книги в цих бібліотеках — кам яні. Це навіть не книги, а Цегляні дощечки, або таблички, з витиснутими чи надряпаними на них письменами.

Таких книг-дощечок знайдено в ніневійських руїнах кілька тисяч. І всі їх перевезено тепер у Лондон. Там вони і зберігаються для нащадків.

Учені зуміли розібрати, прочитати і перекласти на англійську мову вже багато ассірійських книг. Серед них знайшлись і книги «священні», і літописи ассірійських царів, і підручники різних старовинних мов, і книги з різних наук; знайшлися навіть приватні листи того часу. Так давнє ассірійське життя відкрилося пере; світом з усіма подробицями і розкривається з кожним днем усе ясніше і ясніше.

В бібліотеці ассірійських царів були і старовинні легенди про створення світу, про гріхопадіння і всесвітній потоп.

І ось що особливо цікаво: всі ці легенди надзвичайно схожі як ті, які до нас дійшли через біблію. Але ще цікавіше те, що їх записали ассірійці задовго до Мойсея.

Про це свідчать цегляні таблиці, на яких викарбувано такі перекази.

В бібліотеці ассірійського царя Ашшурбаніпала знайдено дуже старовинні таблиці; написи на них зроблено за тисячу дев’ятсот, а то і дві тисячі років до початку нашого літочислення, тобто майже за чотири тисячі років до нас і майже за 650 років до Мойсея..

Зрозуміло, не ассірійці запозичили ці оповідання з богоодкровенної книги євреїв, а саме євреї взяли їх у ассірійців. А це могло відбутися дуже просто. Як відомо, ассірійське царство межувало з землею Ханаанською, яку загарбали євреї. А коли євреї прийшли на цю землю, царство ассірійське існувало вже давним-давно.

Ось звідки з’явився старовинний переказ про всесвітній потоп..

Так він потрапив від язичницького народу спочатку прямо в «святе письмо», в біблію, а звідти — до нас.

Цікаво тепер ознайомитися з ассірійською легендою про потоп.

ЩО РОЗПОВІДАЛИ ПРО ПОТОП У ТІЙ КРАЇНІ, ДЕ ЖИВ НОЙ, ЗА 650 РОКІВ ДО МОЙСЕЯ

Жив у давнину, розповідається в цій легенді, якийсь чоловік, на ім’я Сітнапістім, на прізвисько Касісадра, цар міста Шуруппака. Жити йому довелося в лихий час. Люди вже тоді були розбещеній і розгніваний бог Бєл вирішив знищити їх.

І ось другий ассірійський бог — бог мудрості і моря Еа — одного разу з’явився до Сітнагіістіма і сказав йому: «Остерігайся, чоловіче із Шуруппака: споруди великий корабель для себе і своїх домочадців, тому що бог Бєл збирається знищити сім’я життя і винищити потопом увесь людський рід. Введи потім у цей твій корабель сім’я життя всіх істот, щоб зберегти їх».

І ось Сітнапістім взявся за роботу. Він побудував велике і міцне «судно з будівельного дерева та очерету і обмазав його смолою з зовнішнього і внутрішнього боку. Потім склав у це судно «все, що тільки мав: срібло, золото, сім’я життя»; «зібрав усіх своїх служителів, чоловіків і жінок, усіх домашніх і диких сухопутних тварин». J коли приготування було закінчено, пролунав голос бога: «Увечері небо пошле спустошливу зливу. Зійди на ковчег і зачини за собою двері». І ось злива почалася. Тоді Сітнапістім зійшов на ковчег разом зі своєю сім’єю і друзями, замкнув двері за словом бога і вручив керманичу стерно.

Цілу ніч лив страшенний дощ, а коли розвиднілось, зчинилася люта буря і охопила небосхил. Піднялася від початку небес темна хмара, бог бурі Раману гримів усередині неї, а боги Небо і Меродах ішли попереду. Буря руйнувала все в горах і на рівнинах. Бог Нергал дав волю вітрам. Бог Нініб широко розлив ріки. Духи спустошували землю, змітали все з її лиця. Води, що розлилися, піднялися до небес. Бог Анунах підніс високо свій факел — від його променистого світла вся країна засяяла. Буйство Раману досягло небес. Все, що було світлом, стало темрявою.

На землі, розповідає далі ассірійський переказ, всі люди загинули. Брат не бачив брата. Люди не знали одні про одних. На небі навіть боги були злякані потопом і присіли навпочіпки, притиснувшись до кругової стіни (небозводу). Богиня Іштар плакала, сповнена гнівом. Плакала господиня богів солодкоголоса: «Колишнє покоління перетворилося в прах. Те, що я породила (тобто рід людський), де все це? Як рибна ікра, наповнює воно море».

Шість днів і сім ночей вітер і буря носилися над землею і йшов дощ. Він перестав лише на світанку сьомого дня, і буря вщухла. Рівень моря знизився. І Сітнапістім розповідає: «Я дивився на море і голосно кричав і кликав. Але все людство розтануло, мов глина. Я відкрив очі, і світло впало на моє обличчя. Я низько схилився, сів і заплакав, носячись на хвилях, тому що всі люди загинули, і трупи плавали навколо мене, наче колоди. І рясні сльози текли по моєму обличчю».

Усі сім днів корабель Сітнапістіма гойдався на хвилях і зупинився біля гори Нізір. А коли на сьомий день вода почала спадати, Сітнапістім випустив голубку, щоб узнати, чи зійшла з землі вода. Але птах політав трохи, не знайшов місця, де б відпочити, і повернувся назад. Потім Сітнапістім випустив ластівку. Проте повернулася і вона. Згодом полетів ворон. Він побачив тіла, що плавали навколо, і став пожирати їх, і не повернувся. Тоді Сітнапістім вийшов з усіма своїми із корабля, випустив тварин під чотири вітри, збудував жертовник на вершині гори і приніс жертву.

«І боги вдихали пахощі, — так мовиться далі в переказі. — Боги вдихали солодкі пахощі. Боги, наче мухи, зібралися над тим, хто приносив жертву. І володарка богів опустила дугу (тобто райдугу), яку бог Ану зробив за її бажанням».

Після цього почали боги сперечатися між собою. І бог мудрості Еа переконав бога Бєла, який був першим призвідником потопу, що надалі він мусить карати рід людський не таким нещадним способом, а, наприклад, за допомогою диких звірів, чуми, голоду.

Такий ассірійський переказ про потоп. Як видно, він дуже схожий на біблейський. Тут іде мова і про веління бога будувати ковчег і просмолити його зовні і зсередини, і про всіх сухопутних тварин, зібраних у ковчезі, і про зливу, і про голубку, і про райдугу.

І все це написано ще за кілька сот років до Мойсея. І з цього ясно видно, що євреї запозичили свій переказ про потоп в ассірійців. Цілком очевидно, що в книгу Буття цей переказ справді прийшов з Ассірії. Навіть багато слів є в біблейському переказі тих, що і в ассірійському.

Ассірійську легенду хоч і створено за багато сот років раніше від книги Буття, але вона мальовничіша, красивіша і сильніша, ніж біблейська.

В АССІРІЙСЬКОМУ ПЕРЕКАЗІ НЕ СКАЗАНО, ЩО ПОТОП БУВ ВСЕСВІТНІЙ

Але ось що заслуговує на особливу увагу: в ассірійському переказі зовсім не сказано, що потоп був всесвітній.

Навіть навпаки. В ньому йде мова не про потоп, а про повідь, і не всесвітню, а місцеву. І сталася ця повідь тільки в одній країні, а зовсім не в усіх. І цей потоп, за словами ассірійського переказу, тривав не цілий рік, а лише сім днів; а убувала вода не місяць, а тільки одну добу. Крім того, в ассірійському переказі прямо сказано, що вода не покривала всіх вершин гір: корабель Сітнапістіма зупинився біля гори Нізір саме тоді, коли потоп був у розпалі.

Гори Нізір є і досі, і заввишки вони всього триста тридцять метрів.

Виходить, потоп був зовсім і не потопом, а месопотамською повіддю, і до того ж досить звичайною.

Євреї дуже перебільшили ассірійський переказ про повідь. Вони зробили з нього легенду про всесвітній потоп. Вийшла, таким чином, розповідь про чудо, хоч ніякого чуда і не було насправді.

ВЕЛИКИХ ПОВОДЕЙ БУЛО НЕМАЛО І В ІНШИХ МІСЦЯХ

Тепер ніхто не вважає повідь чудом. За пам’яті людей не раз траплялися такі поводі, і навіть бували далеко більші.

Ось, наприклад, повідь, яка була ще страшнішою за месопотамський потоп. Вона сталася в ніч з 11 на 12 жовтня 1737 року в Індії і погубила близько трьохсот тисяч чоловік. Це страшне лихо спіткало низів’я двох великих рік — Гангу і Брамапутри, недалеко від берегів океану.

А ось розповідь і про друге таке ж руйнівне явище: в 1876 році, тобто на 140 років пізніше, недалеко від того ж місця сталася друга повідь, значно більша. При цьому було залито водою величезні простори землі — понад чотири з половиною тисячі квадратних кілометрів. Вода піднялася тоді над землею вище чотирнадцяти метрів. Понад 250 тисяч чоловік загинуло у хвилях.

З ЯКИХ ЖЕ ПРИЧИН ВИНИКАЮТЬ ІНОДІ ДУЖЕ СТРАШНІ ПОВОДІ?

Це з’ясовано дуже точно.

Поводі виникають при такому збігу обставин, при якому вони неминучі, і було б справжнім чудом, коли б за цих обставин не сталося нещастя.

Найголовніша причина поводей — циклон зі зливою і підводний землетрус.

Циклон — це вихроподібна буря, надзвичайної сили ураган. Такі бурі нерідко трапляються в Індійському й інших океанах і спустошують їхні береги. Під час таких циклонів повітря крутиться з страшенною силою величезним вихором. Поперечник вихору буває іноді кілька сот верст, і при цьому вітер мчить з неймовірною швидкістю по океану, налітає інколи на береги і спустошує їх. Сила таких ураганів величезна. Вони все руйнують і спустошують на своєму шляху. Руйнують навіть великі кам’яні будівлі. Вітер ламає будинки, перевертає кам’яні стіни, навіть поїзди. Крім того, він може викликати страшенні поводі. Під натиском вітру течія рік сповільнюється, і вода в них підіймається, виходить з берегів і заливає землю. А хвилі моря навалюються на береги рік, що раптово розлилися. Був, наприклад, такий випадок 5 жовтня 1864 року в Калькутті. Під час циклону тоді загинуло од вітру і, головним чином, від поводі більше 187 тисяч чоловік. З цієї ж причини вийшла з берегів у 1876 році ріка Брамапутра, що потопила, як уже зазначалося, 250 тисяч чоловік.

Але ще страшніші ці бурі, коли одночасно з ними починаються землетруси. Бували неодноразово і такі випадки. При цьому двигтіли і земля, і морське дно.

Під час землетрусів, навіть у безвітряний день і в спокійному морі, здіймається висока й могутня хвиля. Спочатку море ніби відступає од берега, а дно моря на великому просторі швидко осушується від води; а потім, через кілька хвилин, ця велетенська хвиля відразу насувається на суходіл і затоплює іноді широку смугу берега.

Траплялися випадки, коли одна-однісінька хвиля такого розміру чинила страшенні спустошення. Так, наприклад, 1 листопада 1755 року стався сильний землетрус у Португалії. Задвигтіли і суходіл, і морське дно. Море спочатку відступило од берегів, а потім налетіло на них величезною хвилею. Ця хвиля мала понад 27 метрів заввишки, а в деяких місцях була ще вищою. Вода залила суходіл на 16 кілометрів від берега. Виникла страшенна повідь, справжній потоп. У цей час загинуло понад 60 тисяч чоловік.

Ще вищою була хвиля, коли почався землетрус у Калао (Південна Америка) в 1586 році.

Іноді під час одного і того ж землетрусу такі хвилі налітали на суходіл одна за одною і лише поволі втрачали свою силу і меншали.

ЧИМ І ЯК ПОЯСНЮЄТЬСЯ ТАЄМНИЦЯ МЕСОПОТАМСЬКОЇ ПОВОДІ

Таке лихо трапилося і в тій країні, де колись носився на хвилях у кораблі Сітнапістім із своєю сім’єю.

Це сталося в Месопотамії, там, де течуть дві великі ріки, Тігр і Євфрат. Лихо трапилось давно, дуже давно, коли ще не було побудовано ні Вавілона, ні Ніневії. А втім, Месопотамія була тоді вже досить заселеною людьми. Народ там займався землеробством, торгував і навіть умів будувати кораблі. Ці кораблі плавали по морю, а не тільки по ріках. Для того потрібні були досвідчені керманичі. Тому про керманича і згадується в переказі про Сітнапістіма.

Землетруси бувають у Месопотамії і в наш час. Також і циклони. Це саме лихо спіткало Месопотамську низовину і в часи Ноя. Саме воно і погубило все її населення, за винятком однієї чи кількох сімей. Лише ті і врятувалися на човнах.

Звичайно, це лихо дуже прикрасили всілякими вигадками. Причина його була незрозумілою, а лихо всім здалося надзвичайно грізним і дивним. Через те люди і побачили в ньому не явище природи, а чудо: вони гадали, що це не звичайна повідь, а «діяння богів», втручання надприродних і таємничих сил у людські справи.

Зрозуміло, таке пояснення — дуже звичайне і легке. Варто лише сказати, що ось у такому лиху винні боги — і ніби вже все зроблено, далі і пояснювати нема чого, бо кожен і так вірить, що без богів ніде не обходиться. А боги відомо як діють: за добрі справи винагороджують, а за злі — карають. «Праведних» вони винагороджують, а «грішних» нищать. Тому і переказ твердить, що Сітнапістім врятувався тому, що був «праведником», а рід людський загинув через свої «гріхи».

Але чому ж боги так діяли? А тому, що так хотіли. От і всі пояснення. Проте ось що заслуговує на увагу: таке пояснення зовсім нічого не пояснює.

І справді, чи можна пояснити якесь лихо втручанням «божества»? Що таке його «хотіння»? А «божество» саме — що таке?

І його «хотіння», і само воно — все це незрозуміло. Отже, пояснювати народне лихо впливом «божества» — значить, пояснювати незрозумілі події таким же незрозумілим і таємничим втручанням незрозумілих істот. Хіба ж це пояснення?

Так пояснювати — значить, просто до незрозумілого додавати ще більш незрозуміле.

Це не пояснення, а ще більше затемнення. Про це вже неодноразово говорилося в цій книзі. Але це ще не все. Діяли боги: то бог

Бєл, то аллах, то Руагату, то Брама, то Зевс, то біблейський бог. Але який же саме з них спричинив повідь? На це питання кожен народ відповідає по-своєму: «В моїй країні і взагалі на світі зробив потоп мій бог», тобто той самий бог, у якого цей народ вірив.

Отже, скільки вірувань, стільки і різних пояснень. І це — пояснення одного й того самого потопу чи поводі. Як же це так? А де ж істина? Де ж її шукати так, щоб не було плутанини?

Істину треба шукати не у віруваннях людей, а в обставинах справи. Адже велика повідь могла статися лише тому, що були якісь обставини, наприклад, така ось буря, такий от землетрус, низький месопотамський берег, велика ріка, вітер, що дув саме проти п течії, і різні інші обставини.

Були б такі ж обставини в якійсь іншій країні — була б там і така ж повідь.

Вона справді і сталася з різних, цілком природних причин і в Азії, і в Америці, і в інших частинах світу. Отже, щоб зрозуміти причини потопу, треба насамперед добре розібрати всі обставини, за яких він відбувся: розглянути їх, дослідити, зрозуміти, оцінити.

Оце і є справжнє пояснення. І тільки його можна так назвати. Це видко на прикладі месопотамського потопу.

За яких обставин він стався? Від циклону, і від землетрусу, і деяких інших причин. А від чого ж вони виникли? В кожного з них, звичайно, був свій і навіть нескінченний ряд причин. Наприклад: чому Месопотамія країна низинна? Тому що ґрунт її нанесено рікою і морськими хвилями. А чому виник циклон? На це теж є свої причини. А чому бувають землетруси? Тому що пересуваються шари землі. А це явище має знову ж таки свої причини, які полягають у будові товщі земної кори. Але чому ж товща земна збудована так, а не інакше? Це сталося знову ж таки не випадково, а за таких-то і таких-то обставин. І так було і є від самого утворення землі. Але сама земля як і чому з’явилася? Це теж відбулося не випадково, а за певних обставин, які поступово люди і пізнають з цілковитою достовірністю. Ось в такому пізнанні і полягає суть справи. Багато чого досі лишається невідомим для людського розуму. Але одна справа — невідоме, і зовсім інша — чудесне або надприродне. Невідоме колись може стати відомим, аби тільки розум людський навчився пізнавати це невідоме.

Таким і мусить бути приспів до розповіді про всяке чудо і до його роз’яснення.

У цій книзі було показано різні способи, як воно робиться.

ЧИ ПРАВДА, ЩО ЛЕГЕНДИ ПРО ПОТОП Є У ВСІХ НАРОДІВ?

Але чому ж перекази про всесвітній потоп є «у всіх народів, які тільки жили і живуть на землі»?

У всіх народів! Проте чи так це? Перш ніж це стверджувати, та ще з чужих слів, чи не краще перевірити чужі слова. А перевірка показує зовсім інше: є і були народи, в яких зовсім немає і не було жодного переказу про всесвітній потоп. Так, наприклад, у стародавніх єгиптян ніколи не з’являлося переказу про потоп.

Багато вчених і віруючих людей шукали переказ про потоп у старовинних єгипетських рукописах, але так і не знайшли. А їм дуже хотілося б відшукати такий переказ, щоб сказати всьому світові: ось і старовинні єгипетські розповіді відповідають єврейському «святому письму».

А насправді виявилося, що таких переказів у Єгипті взагалі нема.

У багатьох інших народів подібні перекази справді є.

Але це зовсім не перекази про всесвітній потоп. Це лише розповіді про величезні і спустошливі поводі. І більш нічого. Перечитайте, наприклад, переказ південноамериканських індійців про Бачіка і його злу дружину Чію. Про що саме там ідеться? Про повідь від річної загати, тільки і всього.

Такі самі розповіді досі ходять серед багатьох інших народів. Усе це теж перекази про поводі. Та хіба ж мало на світі таких країн, де були великі поводі? У всякому разі, на такі розповіді не можна посилатись як на доказ того, що «про всесвітній потоп пам’ятають усі народи землі».

Вони пам’ятають про поводі, а не про всесвітній потоп.

ЧОМУ ПЕРЕКАЗИ РІЗНИХ НАРОДІВ СХОЖІ МІЖ СОБОЮ

Але чому ж в такому разі перекази деяких народів так схожі між собою?

Через дуже просту і звичайну причину: адже багато переказів кочують з країни в країну; люди одного народу раз у раз переказують їх людям іншого народу під час торгових відносин. Мандрують по всьому світу не тільки перекази, а навіть казки, байки і пісні. Так і ассірійська легенда про месопотамський потоп перейшла до євреїв, а єврейська перейшла до християн і магометан. І це переселення легенд відбувається поволі, поступово, розповіді передаються із уст їв уста. І при цьому їх звичайно трохи переробляють.

Наприклад, змінюють імена героїв, богів, назви місць і деякі подробиці: в одному і тому ж переказі один народ розповідає, наприклад, про Сітнашстіма, другий — про Ноя, третій — про когось іншого; в одного народу мова йде про бога Бєла, а в іншого — про Єгову і так далі.

Є люди, які навмисне поширюють переказ про всесвітній потоп серед різних народів. Цим займаються християнські проповідники.

Так з’явилися розповіді про потоп у багатьох племен американських індійців.

Потім ті ж самі християнські проповідники записують ці розповіді, що їх самі пустили в оборот, але вже переінакшені, змінені первісними племенами; записують — і дивуються, звідки взялася така схожість цих розповідей з біблейськими?

Християнські проповідники роблять ще одну справу: вони записують усякі перекази первісних племен, в тому числі і розповіді про різні великі поводі. А записуючи, змінюють їх на біблейський лад, щоб підтвердити свою віру. І виходить, кінець кінцем, таке: первісні племена переробляють на свій лад розповіді проповідників, а проповідники переробляють на свій лад розповіді первісних племен. Усе це робиться іноді не навмисне і навіть несвідомо. Але все-таки робиться вже багато сотень років. Від цього й виникла схожість багатьох легенд первісних племен з біблейськими. Ось чому в багатьох народів нібито і справді існують з давніх-давен спогади про всесвітній потоп.

ЩО ПРИМУШУЄ ДУМАТИ ПРО ТЕ, ЩО І СПРАВДІ БУВ КОЛИСЬ ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП

Але є й інші причини, через які багато племен і народів вірять у всесвітній потоп. І ось головна з цих причин.

Люди не можуть не вірити своїм власним очам.

От що розповідають, наприклад, жителі Самоанських островів у Тихому океані.

В давні часи там, де тепер суходіл, плавала риба. Колись море вкривало всю землю. А коли вода спала, багато морських риб і інших тварин залишились на суші. Потім ці риби і інші тварини були перетворені на камені.

Така розповідь самоанців на перший погляд здається справжнім безглуздям. Але це не так. У ній є велика частка правди. Вони могли бачити і на власні очі дещо на підтвердження своєї розповіді.

І ось що саме.

Навіть на найвищих горах, на височині сім чи вісім кілометрів, в камені і кам’яні породи, всередині яких часто можна знайти безліч різних морських залишків.

Серед них і скам’янілі морські раки, і корали, і морські лілеї, безліч різних черепашок, великих і малих, відбитки морської трави, відбитки морських риб. І всіляких таких залишків дуже багато. І, зрозуміло, вони потрапили всередину каменя не випадково.

Чому ж і як вони туди потрапили? Дивлячись на них, кожен скаже: де є такі залишки, там колись справді було море. Залишки ці нерідко можна бачити на великій височині — отже, колись і море було на такій височині. Значить, воно вкривало всі долини, і рівнини, і горби, до самих гірських вершин.

Але що ж це означає? Хоч-не-хоч, а це наводить на думку, що колись і справді був всесвітній потоп.

Ось звідки взявся у багатьох племен і народів переказ про всесвітній потоп, — із спостережень над природою.

І до того ж із спостережень власних і цілком правильних.

ПРАВИЛЬНІ І ТОЧНІ СПОСТЕРЕЖЕННЯ І НЕПРАВИЛЬНІ ПОЯСНЕННЯ

Але одна справа — спостереження і зовсім інша — пояснення. Можна правильно спостерігати і зовсім неправильно пояснювати. Так буває і бувало в багатьох випадках. Те саме сталося і з розповідями про всесвітній потоп.

І справді, на перший погляд здається дуже ясним і зрозумілим, що вода стояла колись на великій височині і вкривала всю землю. Як же інакше потрапили морські залишки на висоту?

Але чи так це? Якщо поміркувати добре, то виявиться, що справа не така вже проста і зрозуміла.

Адже ці морські залишки могли потрапити так високо не одним, а кількома різними способами. Один спосіб справді такий: колись море досягло найвищих гір і занесло туди різноманітні морські залишки. Але може бути і те, що ці самі камені з залишками були колись зовсім не горами, а морським дном і лежали нижче рівня моря. В такому разі морські залишки могли осісти на морське дно з води. Але як дізнатися, що саме сталося насправді?

Для цього треба насамперед довідатися точно і напевно, чи може підійматися з води морське дно — все вище і вище, і так до висоти гір?

Морське дно справді підіймається з-під води в багатьох місцях землі. Наприклад, це спостерігається на берегах Балтійського моря, в Швеції, Фінляндії, Данії, СРСР (поблизу Ленінграда); також на берегах моря Каспійського, в Малій Азії і інших країнах.

А про підіймання морського дна можна узнати по-різному. Для цього роблять, наприклад, позначки на прибережних скелях. Було зроблено, наприклад, такі мітки багато часу тому, за Петра І, на берегах Балтійського моря, — біля самого рівня води. З того часу минуло більше двохсот років. А тепер ці самі позначки виявилися вже над водою, так що хвилі не можуть і діставати до них.

Так дізналися, що море біля цих берегів міліє. Але від чого ж воно міліє? Чи від того, що вода відходить од берегів, чи від того, що з-під води виступає морське дно?

Якби висихало море, то рівень його опустився б скрізь однаково: і в Швеції, і1 біля Ленінграда, і у Фінляндії. Море не може усохнути, наприклад, у Швеції на один метр, а біля Ленінграда на один сантиметр, і це за один і той же час. Коли б так було, то воді довелося б стояти гіркою. А стояти гіркою вода не може. Отже, вся суть цього явища не у висиханні моря, а у випиранні морського дна.

Так дізналися, що з часом у багатьох місцях землі морське дно немов піднімається знизу вгору. Спочатку воно стає суходолом, потім піднімається ще вище, поступово на велику височінь. Отак і попадають на вершини гір різноманітні морські залишки, які колись осіли на дно з морської води. Виходить, ось чому їх можна бачити на великій височині і в різних країнах. Це зовсім не тому, що був колись всесвітній потоп, а завдяки тому, що морське дно підіймається знизу вгору.

Таке випирання здебільшого відбувається дуже повільно. Іноді на якісь два сантиметри за сто років.

Ось правильне пояснення цілком правильного спостереження.

Але бувають пояснення і неправильні.

Так, наприклад, вчений араб Абу Зенд кілька сот років тому теж пояснював, чому на вершинах гір попадаються скам’янілі морські раки і черепашки. Він казав так: «Колись ці раки і черепашки самі виповзли з моря і скам’яніли». А чому виповзли? А як вилізли на висоту? І чому не згнили, а скам’яніли? Всього цього Абу Зенд так і не пояснив.

А ось як пояснили те саме явище природи камчадали. «На високих горах, — казали вони, — живуть духи. Ночами ці духи спускаються до моря і ловлять китів. Один дух приносить додому п’ятьдесять китів, вішаючи їх на кожен палець. Духи ловлять і інших морських тварин. Ось чому і трапляються їхні залишки на вершинах гір».

Один мандрівник запитав камчадалів, а звідки вони знають про цих духів і про такі їх діла.

«Так нам наші діди говорили, — відповідали вони. — Та ми і самі бачили багато китових кісток і черепашок на вершинах наших гір».

Таке зовсім неправильне пояснення цілком правильного спостереження.

РОЗДІЛ IV

ВЕЛИКІ ЧУДОТВОРЦІ ТА ЇХ ЧУДЕСА

ВЕЛИКИЙ СТАРОПЕРСИДСЬКИЙ ЧУДОТВОРЕЦЬ ЗАРАТУШТРА[10]

У старовинних книгах розповідається про безліч різних чудес, що їх робили і роблять різні чудотворці.

Кожен народ має своїх чудотворців, а ті — свої чудеса.

Кожен народ вірить своїм чудотворцям і зовсім не вірить чужим.

Що ж це за чудотворці і чудеса? Про це варто розповісти докладніше. Чи не можна якось перевірити різні розповіді і про них подібно до того, як це було зроблено з розповідями про камені, що співають, та про всесвітній потоп?

Ось, наприклад, староперсидські розповіді про великого персидського мудреця Заратуштру. Цей мудрець жив близько двох з половиною тисяч років тому, тобто більше як п’ятсот років до початку нашого літочислення. До нашого часу збереглися про нього різні чудесні перекази. Слава пророка була дуже великою за життя і ще більшою стала після його смерті.

Заратуштра був найславетнішим мудрецем Середньої Азії. Він був великим віровчителем, людиною великого розуму, сильного і глибокого почуття і твердої волі. Він поклав початок новій, ще небувалій вірі. І ця його віра поширилась серед багатьох мільйонів людей і існувала близько двох тисяч років. А подекуди вона живе й досі.

Про Заратуштру старовинні іранські книги розповідають силу-силенну найчудесніших легенд. Вони твердять, що Заратуштра не випадково з’явився на землі, а неодмінно мусив був десь з’явитися. Пришестя пророка нібито було передвіщено ще за три тисячі років до його народження. Це пророкував навіть якийсь таємничий бик, що розмовляв людською мовою подібно до ослиці біблейського пророка Валаама. Якийсь цар Іємшед теж пророкував народження Заратуштри задовго до появи його на світ. Той цар навіть попереджав дияволів, щоб вони готувалися до своєї поразки і загибелі, бо «ось прийде на землю славний муж і знищить їх усіх». І справді, такий муж, кінець кінцем, з’явився. Це і був Заратуштра.

Як звичайно, він і народився на світ чудесним способом. Про всіх великих чудотворців завжди розповідається, що вони з’являються на світ не так, як інші люди. Про кожного з них ходять чудесні розповіді.

В старовинних персидських книгах розповідається і про чудесне зачаття Заратуштри: «Саме небо звеліло, щоб Слава побралася з Духом-хранителем і з Тілом і щоб з їх поєднання і виникло чудесне дитя». Що ж це за Слава і Дух-хранитель? Це істоти «таємничі і надприродні». Стародавні перси вірили, що Слава, немов «Дух святий», походить від світлого бога Агумаразди (або Ормузда). Звичайно вона і перебуває в цьому богові і у вічному сяйві. Але заради народження Заратуштри ця Слава зійшла з неба на землю і проникла саме в той будинок, де мав народитися Заратуштра. Слава таємниче з’єдналася з його матір’ю.

В цей самий час, твердить іранський переказ, зійшов ще на землю архангел Вохуман-Ашавахіст і приніс з собою Духа-хранителя, втіленого в стеблі таємничої рослини «хом». Два верхових серафими з’явилися до чоловіка Зарагуштрової матері і вручили йому «священну лозу», а він передав п на зберігання дружині. «1 ось, — твердить переказ, — тіло побралося з Духом-хранителем і Славою, і архангели допомогли цьому, а злі духи всіляко намагалися перешкодити».

Так народився Заратуштра. Це була не звичайна людина, а втілення надприродних сил — «Слави і Духа». В знаменитій «священній» іранській книзі відмічається, що народженню Заратуштри раділа вся природа: дерева і ріки співали йому хвалебні пісні. З’явились на небі і нові зорі й інші світила небесні, а бог темряви і зла Аріман (Ангроманью) та його злі духи, приголомшені жахом, повтікали в підземні глибини.

З народженням Заратуштри здійснилося багато пророцтв і молитв. Даремно різні вороги намагалися перешкодити народженню пророка і жадали його смерті. Божественне світло оточило той будинок, де народився Заратуштра. І радів увесь світ, коли життя перемогло: чудове немовля з’явилося на світ з гучним сміхом замість плачу.

В іранській легенді розповідається, що біля колиски Заратуштри вже ходили вбивці, що, як і цар Ірод, намагалися погубити новонародженого. Але втручання «божественного провидіння» спинило над ним руку, що тримала кинджал, і рука відразу одсохла.

Іншим разом немовля Заратуштра також було на волосок від смерті. Але з’явився з неба ангел і наказав батькам відвезти дитину в іншу землю.

Коли Заратуштрі минуло 15 років, він уже провадив довгі суперечки про віру. І його супротивники йшли від нього засоромлені і боялись сперечатися з ним.

У цей час Заратуштра вже виявляв на кожному кроці свою добру вдачу, і світлий розум, і благородне милосердя до всіх людей і навіть тварин. А коли йому минуло двадцять років, він «залишив мирські бажання, і ступив на путь справедливості, і попрямував у пустелю, щоб там роздумувати в тиші і на волі, перед лицем світлого бога Агумаразди». Так жив Заратуштра багато років на горі і в пустелі. А коли йому сповнилося тридцять років, він «пізнав істину», дістав одкровення і пішов по світу, щоб служити людям.

Архангел Вогу-Манах (що означає «архангел доброго розуму») з’явився до Заратуштри у видінні. І душу майбутнього віровчителя сповнило священне захоплення, і архангел поніс її до Агумаразди, а потім приніс назад і знову вклав у тіло.

Після цього почалася проповідь нової віри.

Проповідуючи її, Заратуштра весь час бачив видіння і розмовляв з ангелами і споглядав на власні очі свого бога. Злі сили знову об’єдналися для нападу на Заратуштру і почали спокушати його в пустелі. Бог темряви і зла Аріман послав злого духа Буїті, щоб звести з доброї путі і погубити Заратуштру. Але той був дуже добре озброєний щитом праведності і духовним мечем закону. Пророк переміг спокусника і примусив його тікати. І мовив тоді Заратуштра: «О підступний Ангроманью, я знищу творіння злих духів. Я знищу Насу (духа смерті, тобто смерть), якого створили демони».

Незабаром з’явилися в Заратуштри послідовники і однодумці. Насамперед сприйняв нову віру двоюрідний брат його, Майдхьой-Маонха. Потім нова віра почала дуже швидко поширюватися серед людей. Заратуштра ходив з країни в країну і проповідував її.

І всюди він творив чудеса і наставляв людей на путь істини. Він зціляв хворих, рятував слабосилих, виганяв злих духів. Сліпі завдяки йому ставали зрячими, кульгаві зцілялись, глухі починали чути, німі — говорили, горбаті випрямлялися. Ось що розповідає старовинна персидська книга: «Проходячи мимо одного сліпого в Дінавері, Заратуштра звелів відшукати якусь рослину і капнути каплю соку в очі сліпого. Так і зробили. І до сліпця знову повернувся зір».

Отакі староперсидські перекази про Заратуштру. Як уже зазначалося, він жив більше п’ятисот років до того часу, коли, за легендами євангелія, народився Христос. А книги, в яких іде мова про нього і про його чудеса, написано теж за кілька сот років до появи євангелія. Із цих книг видно, яким надзвичайним чудотворцем і віровчителем вважали Заратуштру його прихильники. Для них він був не звичайною людиною, а втіленням Слави і Духа-хранителя в людському тілі.

ВЕЛИКИЙ СТАРОІНДУСЬКИЙ ЧУДОТВОРЕЦЬ БУДДА[11]

Але ще дивовижнішим є переказ про індуського чудотворця Будду. Про нього розповідається в дуже старовинних індуських книгах, написаних древньою санскритською мовою.

Будда теж був віровчителем, що заснував нову віру. Цю віру тепер сповідують кілька сотень мільйонів чоловік. Буддійська віра — найпоширеніша віра на землі. Сотні мільйонів людей цієї віри впевнені, що Будда — великий чудотворець, і теж втілення божества на землі, і теж народився незвичайно.

«Він був на небі, — розповідають про нього старовинні індуські книги. — Він накопичив безмірні заслуги своїм милосердям, вірністю і покаянням. І ось, щоб звільнити всі живі істоти від страждань і смерті, він вирішив втілитися знову, і зробити це за допомогою земної жінки. Окинувши весь всесвіт одним поглядом, він вибрав для втілення непорочну діву Майю. Він спустився на землю в її тіло у вигляді ясного променя з п’яти кольорів. Так здійснилося його непорочне зачаття в людському образі».

Будда не мав земного батька, а мати його була «найкращою і чеснішою серед дочок, народжених від людей».

Під час зачаття і народження Будди сталися великі чудеса. Один святий старик-пустельник, побачивши чудесні знамення, відразу зрозумів, що вони означають. І ось, не гаючи часу, він вирушив на поклоніння немовляті в Капілавасту — місто, де народився Будда. Побачивши чудесну дитину, старик висловив пророцтво, що саме це немовля і стане Буддою, тобто «просвітленим». І старик плакав, журячись, що йому самому не доведеться побачити Будду в повній славі його.

Коли минуло чотири дні після народження Будди, на п’ятий день було влаштовано, за стародавнім звичаєм, свято обрання імені народженому.

Славетні браміни (жерці) і віщуни (волхви) вклонилися дитині і провістили те, що її чекає. І один з віщунів точно передрік, що немовля неодмінно стане Буддою «і зніме з світу покривало темряви і гріха».

Старовинна індуська книга «Лаліта-Вістара» розповідає, як Будду потім було принесено до храму і навіть древні боги схилилися перед ним. А коли Будда виріс і вже готувався до своєї проповіді, з’явився і до нього диявол Мара, бог кохання, гріха і смерті, і спокушав його, подібно до того, як він спокушав і Заратуштру. Трапилося це, як завжди, в пустелі, коли Будда міркував там про життя і про спасіння. Мара спокушав Будду всіма принадами: і страхіттями бур, і нападами, і війною. Але Будда не піддавався спокусі і залишився спокійним. І Мару було засоромлено і переможено, а для Будди почалося внутрішнє просвітління.

Одного разу на якійсь горі з ним сталося «перетворення». Про це перетворення теж розповідають старовинні буддійські книги.

Просвітлений Будда залишив, кінець кінцем, пустелю і пішов по світу проповідувати своє вчення. І, проповідуючи, він творив чудеса: зціляв хворих, рятував слабосилих, виганяв злих духів; і сліпі завдяки йому ставали зрячими, кульгаві зцілялись, глухі починали чути, німі — говорити, горбаті випрямлялись.

Будда жив за півтисячі років до того часу, коли, за словами євангелій, народився Христос, а книги, які розповідають про нього і його чудеса, написано за кілька сот років до Христа. З цих книг видно, яким надзвичайним чудотворцем і віровчителем вважали та й тепер вважають Будду його прихильники. Для них він не звичайна людина, а втілення божества в людині.

ВЕЛИКИЙ СТАРОКИТАЙСЬКИЙ МУДРЕЦЬ КОНФУЦІЙ[12]

Те саме розповідають і про великого китайського мудреця Кун-цзи, або Конфуція.

Конфуцій теж славетний і «великий» віровчитель і мудрець. Його віровчення поширене в Китаї. У нього, як і в Будди, і досі дуже багато послідовників. І його, як і Будду і Заратуштру, віруючі китайці вважають не звичайною людиною, а втіленням «таємничих сил» і великим чудотворцем.

Ось що розповідає про його народження старовинна китайська легенда.

Одного разу мати Конфуція побачила страшну потвору. Це була Xi-Лін, тварина, схожа на єдинорога. Страхіття це підійшло до матері Конфуція і раптом упустило з рота коштовний камінь. Оцей камінь і дав життя Конфуцію. Китайські народні легенди розповідають, що Конфуцій теж творив всілякі чудеса так само, як Заратуштра і Будда. Конфуція теж випробовували злі духи. Без цього не обходиться жоден великий «чудотворець», жоден віровчитель. Хіба міг би він бути проповідником нової віри, якби боявся спокуси злих духів? Так міркують усі послідовники всіх великих віровчителів, і тому про мудреців розповідають, що їх, безсумнівно, спокушали з усієї сили злі духи.

Конфуцію, як і іншим віровчителям, з’являлися у видіннях різні таємничі сили. Конфуцій, як і інші віроачителі, побував на небі і бачив на власні очі богів.

Такі розповіді про нього досі ходять в народі, що вірить у нього.

ВЕЛИКИЙ МУСУЛЬМАНСЬКИЙ ВІРОВЧИТЕЛЬ І ЧУДОТВОРЕЦЬ МАГОМЕТ[13]

А ось що розповідають мусульмани про свого «великого пророка Магомета», котрий, як відомо, був засновником мусульманської віри і жив на 600 років пізніше, ніж, за євангельськими переказами, жив Христос.

Народження Магомета теж супроводжувалося чудесами і знаменнями, які провіщали появу незвичайного немовляти. Переказ твердить, ніби мати Магомета не відчула болю під час пологів. Як тільки дитина з’явилася на світ, небесний вогонь осяяв місцевість, а новонароджене немовля підвело очі до неба і вигукнуло: «Бог — великий. Нема бога, крім бога, а я пророк його!» Небо і земля захиталися під час його народження. Ріки вийшли з берегів, і всі ідоли в світі упали. А один старик показав народові немовля й оповістив, що воно — «слава його племені».

Багато чудес сталося і в дитинстві Магомета. Вівці кланялися йому, коли він проходив, а під час однієї подорожі мул, який віз Магомета, раптом заговорив людською мовою і сповістив, що він несе на своїй спині найвидатнішого з пророків. Так розповідається в арабській легенді.

Розповідають також, що дев’ятимісячний Магомет уже виявив таку мудрість, якій дивувалися всі, хто слухав його. До Магомета з’являлись видіння, і він творив чудеса. На четвертому році життя до Магомета спустилися два ангели, що сяяли світлом. І один з них розкрив йому груди, вийняв звідти серце, очистив його від усякої скверни та бруду, вичавив з нього чорні отруйні краплі первородного гріха, успадковані від прабатька Адама, потім наповнив його вірою, знанням і пророчеським світлом і вклав його знову в груди дитини. І все це було зроблено так, що Магомет навіть не відчув ніякого болю. З цього часу, сказано в священній книзі, його обличчя засяяло таємничим світлом, а між плечима з'явилася печать пророцтва — зовнішній знак божественного посланництва. Так говорили люди, які вірили в Магомета; а невіруючі вважали цю печать простісінькою великою родимкою завбільшки з голубине яйце.

Магомету, як і іншим пророкам, з’являлися видіння багато разів. Якось уночі він лежав, обгорнувшись плащем, і раптом почув голос, що кликав його. Він підвів голову і побачив таке сліпуче сяйво, що навіть знепритомнів. А коли опам’ятався, перед ним стояв ангел в образі людини, а в руках у нього був шовковий згорток, увесь покритий письменами.

«Читай!» — сказав ангел.

«Я не вмію читати», — заперечив Магомет, бо він був неписьменний.

«Читай, — удруге сказав ангел, — в ім’я господа, який створив усе! Читай в ім’я всевишнього, який навчив людину користуватися пером!»

Після цього Магомет відчув, наче його розум осяяло небесне світло. І він прочитав те, що було написано на згортку — веління божі, які потім і були переписані в «священну» мусульманську книгу — коран. Тому всі магометани вважають коран не звичайною, а «богонатхненною» книгою.

Так і буддисти вважають «богоодкровенними» свої «священні» книги, китайці — свої, індуси — свої, євреї — свої і християни — свої.

Інша легенда розповідає, що Магомет часто чув якісь таємничі голоси, які зверталися до нього: «Магомете! Магомете!» Коли Магомет прогулювався поблизу міста Мекки, кожне дерево, кожен камінь вітали його такими словами: «Благо тобі, посланцю божий!»

«Сили небесні» з’являлися до Магомета безліч разів. Одного разу він був на горі Хіва і почув голос, що лунав з неба. Оглянувшись, Магомет раптом побачив архангела Гавриїла, що сидів між небом і землею на троні із схрещеними ногами. І архангел сказав йому: «Магомете, ти воістину посланець божий. А я архангел Гавриїл».

В інших видіннях з’являлися до Магомета і джини, тобто злі духи. Така подія сталася одного разу у відлюдному місці в долині Наклах, поблизу Мекки. Злі духи з являлися до нього і під час сну. І ці видіння і віщі сни здавалися самому Магомету і всім віруючим в нього справжніми чудесами.

Та Магомет і сам творив чудеса. Цього вимагав від нього натовп, що оточував його. Люди казали йому:

«Мойсей, Христос та інші пророки творили чудеса, щоб довести, що вони посланці самого бога. Якщо й ти справжній пророк, то твори чудеса і ти. У Ноя була райдуга, в Соломона — таємниче кільце, у Мойсея — чудотворний жезл, а Ісус приборкував буйних і воскрешав мертвих».

Якийсь Хабаб, прозваний Мудрим, зажадав від Магомета, щоб той дізнався, що є в Хабаба в шатрі і навіщо це шатро принесли в Мекку.

Після цього, розповідає переказ, Магомет нахилився до землі і почав щось креслити на піску, а потім підвів голову і відповів:

«О Хабаб, ти приніс сюди з собою дочку свою Сатіху, глуху і німу, сліпу і покалічену, сподіваючись дістати допомогу їй від неба.

Іди ж до свого шатра, і заговори з дочкою, і почуй її відповідь. І знай, що бог всемогутній».

І старий Хабаб пішов до свого шатра, а назустріч йому легкою ходою, з розкритими обіймами вийшла дочка його, не глуха і не німа, не сліпа і не каліка.

Пророк Магомет, твердить переказ, зцілив її.

Потім люди зажадали від Магомета, щоб він зробив таке чудо: вкрив небо ополудні надприродною темрявою і примусив місяць спуститися на землю і зупинитися на шпилі священного храму Кааби (в Мецці). Магомет зробив і це чудо так само легко, як і перше. За його словом затьмарився ясний день, а місяць відокремився од неба і зупинився на шпилі Кааби. Потім він сім разів обійшов навколо храму і низько вклонився Магомету, а той звелів йому ввійти в правий рукав свого плаща і вийти в лівий. Місяць так і зробив, а тоді знову піднявся на небо. Так розповідається в магометанському переказі. І багато людей після цього увірували в пророка.

Але ще більше було людей, які зовсім не вірили в такі чудеса. І магометани казали християнам і євреям, що не вважали Магомета пророком: «Адже зупинилося сонце за наказом пророка Ісуса Навіна. Чому ж не пересуватися місяцю за наказом пророка Магомета і не ввійти в його рукав? Для бога і те і друге однаково можливе!»

Магомет зробив і багато інших чудес. Він примушував німих говорити, глухих чути, сліпих бачити. Слабосилі в нього ходили, мертві воскресали. Отже, і Магомет проробляв ті самі чудеса, що й персидський віровчитель Заратуштра, і індуський Будда, і китайський Конфуцій.

ВЕЛИКИЙ СТАРОГРЕЦЬКИЙ ЧУДОТВОРЕЦЬ АПОЛЛОНІЙ ТІАНСЬКИЙ[14]

Були такі самі чудотворці і в усіх інших країнах. І завжди і всюди бувало й буває так: де є люди, які вірять в чудеса, там саме чудеса і трапляються. А де є віра в чудеса, там є і чудотворці.

І от що особливо варто уваги: боги і чудотворці в різних країнах різні, а чудеса скрізь однакові. Траплялось багато разів, що ті самі чудеса творилися на очах у всіх людей, які поклонялися, на наш погляд, найбезглуздішим богам: Аполлону, Венері, Зевсу та всяким іншим.

Ось, наприклад, про яку дивовижну пригоду розповідає одна старовинна книга, написана латинською мовою через 200 років після початку нашого літочислення. В цій книзі мова йде про славнозвісного віровчителя, пророка і чудотворця Аполлоиія, що народився в місті Тіані (в Малій Азії).

Аполлоній Тіанський жив у ті самі часи, коли, за твердженням євангелій, жив Ісус Христос, і трохи пізніше. Про нього говорили, що він не звичайна людина, а втілення бога на землі. Казали, що бог Прометей з’явився до його матері й оповістив про свій намір народитися на світ, олюднитися не інакше, як через неї.

Одного разу, перед самим народженням Аполлонія, мати його випадково заснула. Тоді лебеді проспівали їй чудову пісню, а тільки народилася дитина, спалахнула блискавка. Цим боги хотіли провістити славу новонародженого, його високу божественну природу і все, що він мав здійснити.

Коли Аполлоній підріс, усі і справді побачили, що це — людина незвичайна. Усіх дивували і його врода, і розум, і серце. Він швидко вивчив усі науки того часу, а коли закінчив своє навчання, то оселився в храмі бога Ескулапа, відростив довге волосся, облачився в скромний одяг, скинув взуття, перестав їсти м’ясо й у всьому почав додержувати цілковиту чистоту.

Незабаром про нього розлетілася чутка по всіх-усюдах, і народ юрбами посунув до нього. Аполлоній відмовився од багатої спадщини і одразу почав готуватися до служіння суспільству. А коли він став на цей шлях, то присвятив себе справі проповіді добра й істини. Він багато розмовляв з мудрецями і народом. І десятки людей почали вбачати в ньому свого вчителя. Щоб ще глибше проникнути в таємниці премудрості, Аполлоній вирушив до Індії — повчитися в тамтешніх мудреців. Він відвідав багато країн. Аполлоній побував і в жерців, і в царів. Але розкішні палаци й храми зовсім не приваблювали його, і він казав про них: «Для кого це — багатство, а для мене — та ж солома».

Кілька місяців він прожив у Індії і навчився там не тільки мудрості, але й чудесам. Він зціляв хворих, виганяв злих духів, повертав зір сліпим і навіть воскрешав мертвих. Якось у Римі Аполлоній зустрів похоронну процесію. Ховали молоду дівчину, а її жених плачучи ішов за її труною. Аполлоній звелів зупинити процесію, запитав ім’я померлої, потім доторкнувся до неї рукою, сказав кілька слів, і дівчина воскресла, неначе прокинулася від сну. Іншим разом Аполлоній знищив чуму. Він же зупинив землетрус. У старовинних книгах розповідається, ніби Аполлоній постійно пророкував, причому завжди правильно. Він умів передбачати майбутнє. Пророк розумів усе, що творилося навколо нього. Був, наприклад, за словами переказу, такий випадок. У Римі вбили імператора Домініціана.

В цей самий день Аполлоній перебував далеко від Рима. І, незважаючи на це, повідав своїм друзям, що відбувається в цю мить у Римі.

Про Аполлонія розповідали, що він робив такі чудеса, які міг творити тільки бог. А сам пророк про себе казав, що діє з веління богів. Боги з’являлися до нього уві сні й у видіннях. Аполлоній жив, весь час підтримуючи з ними зв’язок, він навіть знав їхні думки. Але сам чудотворець не був богом, а учні й віруючі з народу називали його «богочоловіком». Це була людина великої душі і надзвичайної душевної щирості. Аполлоній найбільше дбав про те, щоб навчити людей хорошому і правильному життю. Аполлоній учив любити ближнього і робити добро. Він умовляв людей допомагати один одному. Весь час його оточували учні, і він ходив із міста в місто, проповідуючи своє вчення. Заради цього пророк навіть зазнавав утисків.

Звичайно, в Аполлонія були вороги, і вони донесли на нього римському імператорові. Імператор покликав його до себе на суд. Друзі радили Аполлонію не приходити, щоб уникнути неминучої смерті. Але Аполлоній усе-таки пішов, і імператор судив його несправедливим і немилостивим судом. Але він не наважився засудити пророка до страти. І Аполлоній прямо із залу суду якимсь чудом перенісся невідомо куди за кілька десятків кілометрів від Рима і прийшов до своїх друзів. Ті були вражені цим чудом, і навіть не хотіли вірити, що це їхній учитель. Тоді Аполлоній дозволив їм доторкнутися до себе і цим переконав, що він не привид.

Багато років проповідував Аполлоній і вчив справедливості і душевній чистоті, викривав беззаконня, захищав правду і зціляв моральні слабості, вчив людей вірити богам, будувати храми і молитися. Аполлоній так молився богам: «О боги, зробіть, щоб скрізь панувала правда і поважали закон». Він учив, що праведним і щирим богам потрібні і віруючі, праведні та щирі. А коли прийшов час Аполлонію вмирати, він вирушив на острів Родос. Там схопили пророка жерці, яким не подобалися його проповіді, і закували в кайдани. Але Аполлоній раптом зник і піднісся на небо. Тоді почулися таємничі голоси: «Залиш землю і йди на небо». А в цей час двері храму відчинилися самі собою. Так розповідає старовинна книга.

Але і після смерті Аполлоній з’являвся ще до людей. Так, одного разу він з’явився до невіруючого юнака і переконав його, що людська душа безсмертна.

Навіть християни того часу поважали Аполлонія. Римський імператор Каракалла спорудив йому окремий храм, а імператор Александр Север помістив його зображення у своїй молитовні поруч з зображенням Христа. Навіть через кілька сот років після його смерті в римлян збереглися спогади про Аполлонія Тіанського. Вони вказували на нього християнам як на взірець людини і твердили, що Аполлоній визначніший за Христа. Казали, що Аполлоній творив такі самі чудеса, як і Христос. Казали, що він така ж щира і незвичайна людина, як і Христос. Є книги, написані латинською мовою, де розповідається про життя Аполлонія з таким же благоговінням, як у євангелістів описано життя Христа.

Словом, Аполлоній Тіанський був таким же чудотворцем і бого-чоловіком, як і інші великі віровчителі.

Так говорять про нього старовинні книги, подібно до того як розповідають і про інших віровчителів.

І словам цих книг вірили теж мільйони людей, як вірять і іншим старовинним книгам. І їхнім розповідям про чудеса, про зцн лення, про вигнання бісів, про пророцтва. Словом, і тут було те саме, що скрізь і завжди.

І всюди і завжди великі чудотворці і віровчителі вважали себе рятівниками всього людства. І віруючі теж вважали їх такими ж рятівниками, які нібито самими богами помазані на цю справу. По-староєврейському помазаник «машіах», тобто месія. Такими месіями віруючі вважали Заратуштру, і Будду, і Магомета, і Христа, і навіть Аполлонія Тіанського. Але, крім них, у всіх країнах було ще безліч різних маленьких месій. Протягом двох тисяч років їх з’являлося стільки, що всіх і не перелічиш.

ВЕЛИКІ І ЧУДЕСНІ ПРОРОКУВАННЯ

Але от що особливо цікаво: про всіх таких незвичайних людей завжди і скрізь казали й кажуть, що їх появу заздалегідь було передвіщено.

І справді, в різних старовинних книгах, у стародавніх пророків можна знайти якісь слова, підхожі для такого випадку. Правильно і те, що ці слова справді наче завбачають появу віровчителів. Передрікають і Будду, і Магомета, і Заратуштру, і всіх інших. Що ж за чудо — ці пророцтва? І чому вони є у всіх народів і в усіх священних книгах?

Над цим уже давно й немало думали мудреці та мислителі різних народів і прийшли ось до яких висновків.

Дуже багато слів кожної старовинної книги можна розуміти і перетлумачувати так, що вони немов і справді здадуться пророцтвом, говорять про цього самого віровчителя, незвичайну людину. Наприклад, старовинні книги твердять: «Настане час, коли божество зійде на землю і втілиться в людині, що народиться незвичайно». Як тільки з’явився віровчитель, наприклад Аполлоній Тіанський, зараз же такі слова старовинної книги, що більш-менш підходять для цього випадку, його учні і послідовники пристосували саме до нього. Сотні віруючих і навіть чудотворець починають твердити, що саме про нього тут і йде мова.

Але ось з’являється в тій же країні й інша людина, другий віровчитель, — і ці самі слова потім пристосовують і до нього, бо і до нього вони теж підходять. А після цього віровчителя те саме робиться й щодо третього і четвертого. Такі слова справді можуть підійти не тільки до одного, а до багатьох проповідників. Усякий проповідник може сказати про себе, що саме в ньому втілився бог; дехто щиро вірить цьому і теж повторює вигадану про втілення в проповідникові якогось божества. Потім звідкись з’являються чутки й розповіді і про чудесне народження цього втіленого божества.

Так трапилось і з Заратуштрою, і з Буддою, і з Магометом, і з Христом, і з Аполлонієм Тіанським, і з іншими.

Але ось що цікаво: завжди буває так — спочатку з’являється той, про кого пророкують старовинні книги, а потім у цих книгах підшукують пророцтва до нього. Спочатку людина народиться, а потім уже про неї починають розповідати, нібито вона народилася незвичайно.

Проте як перевірити ці пророцтва і розповіді? Всі пророцтва звичайно бувають дуже неясні, і їх можна тлумачити по-різному. Однак деякі пророцтва бувають і дуже точні і справді ніби підходять для даного випадку. Так, наприклад, старовинні індійські книги твердять, що Будда повинен був народитися від діви Майї. Але коли ж було написано цю книгу про народження Будди? Відомо, що її написано через багато років після смерті Будди. Хто ж її написав? Люди, які палко вірили в Будду. Може, навмисно, може, ненавмисно, а з-за любові до Будди вони написали про його народження точнісінько те, що говорять про нього пророцтва. І виходить, таким чином, що пророцтва про Будду нібито й справді здійснилися цілком точно. У всякому разі дуже важко їх перевірити тим, хто живе після Будди через сотні і тисячі років. А коли не можна перевірити, то, отже, лишається тільки — або вірити, або не вірити.

І люди буддійської віри в цей переказ вірять, а люди інших вірувань вважають його вигадкою і навіть осуджують за нього буддистів.

Але в них і самих є такі вигадки, тільки про інших віровчителів їх власних. І про їхні вигадки слід сказати те саме, що і про буддійські, китайські, індуські та всякі інші.

Так у різні старовинні життєписи великих віровчителів увійшло багато пророцтв, які нібито справдилися. А на ділі вони зовсім не справдилися.

Проте буває і так, що деякі пророцтва здійснюються, і навіть з великою точністю. Мільйони людей це бачать і дивуються, вважають великим чудом і знаменням своїх богів.

Але постає питання: а чи всі пророцтва тих же пророків справджуються? А скільки таких, які зовсім не справдились? Записано їх дуже багато в старовинних священних книгах усіх народів і вірувань, а справдилося дуже небагато. Про пророцтва, які здійснилися, віруючі люди звичайно голосно скрізь кричали і досі кричать. А про пророцтва, які не справдилися, вони мовчать. Віруючі про них або не знають, або не помічають їх, або ж просто забувають, а то і навмисно не бажають помічати і навіть приховують.

Виходить те саме, що з поганим стрільцем: як відомо, навіть поганий стрілець може іноді влучити в ціль, зробивши безліч пострілів: стріляє, стріляє—якась куля випадково і влучить. Із дуже багатьох пророцтв якесь одне може теж випадково попасти в ціль. Але чудо це чи ні? Зрозуміло, в цьому ніякого чуда немає. Інакше довелося б вірити, наприклад, і християнам у те, що всі діла Будди і Магомета в свій час було провіщено…

ПРОРОЦТВО ПРО НОВОГО МЕСІЮ, САББАТАЯ ЦЕВІ, І ІСТОРІЯ ЙОГО ЖИТТЯ[15]

Ось, наприклад, який випадок трапився в Туреччині 250 років тому.

Серед євреїв з’явився там чоловік, на ім’я Саббатай, на прізвище Цеві. Це була людина, яка щиро вірила в те, що саме вона і є месією і що повинна врятувати весь ізраїльський народ і всіх людей.

Саббатай був людиною дуже здібною, розумною і палкою. Народився він у місті Смірні в 1626 році. Батько його був багатим купцем. Але Саббатай не захотів наслідувати батька і займатися торгівлею. Він понад усе любив читати єврейські священні книги.

І Саббатай багато читав їх. Читаючи ці книги, він зробив висновок, що месія ще не прийшов, а тільки має прийти і прийде, звичайно, прийде неодмінно. Дізнався Саббатай і про те, що і до нього приходили вже кілька чоловік, які вважали і видавали себе за месій; але всі вони виявились несправжніми. Вони так і не врятували людей, і нікому не дали щастя, і не звільнили душі. Саббатай вирішив, що це повинен зробити не хто інший, як він сам.

І от Саббатай кинув багатство, залишив людей, почав жити самітно, подовгу і часто постив і щоденно обмивався в морі. Недоїданням і всякими злигоднями він довів себе до такого стану, що почав бачити різні видіння. З’являлися ангели, пророки, з’являвся навіть сам бог. Саббатай бачив їх і розмовляв з ними. І на власні вуха почув від них, що саме він і є справжній месія. І про ці видіння Саббатай розповів своїм товаришам, розповів щиросердо і палко, бо і сам вірив у своє покликання. Саббатаю минуло тільки 20 років, а в нього вже були учні й апостоли, і всі вони палко вірили в близьке царство месії.

В ті часи євреї дуже надіялися на скоре пришестя рятівника. Християни теж сподівалися, що в 1666 році вдруге прийде Христос. Число 666 вважається у християн числом антихристовим, бо так про нього сказано в Апокаліпсисі. А 1666 рік наближався. Вже настав 1648 рік. У цьому році Саббатай оголосив усім своїм послідовникам, що в його особі вже з явився месія, тобто рятівник.

Почувши про це, євреї негайно вигнали його із Смірни. Саббатай вирушив тоді в Константинополь. А там у цей час уже був пророк, якийсь Авраам Яхіні. Він давно проповідував, що от-от має з’явитися на землю справжній месія, — такий, якого ще ніколи не було. Цей Яхіні добре знав «святе письмо». Він так і сипав словами з «святого письма» на доказ того, що саме тепер і настав час пришестя месії. І справді, в «святому письмі» знайшлося безліч таких місць, де неначе говорилось про Саббатая Цеві. А тут саме і прибув Саббатай. Кількість віруючих у нього швидко збільшувалась. А в цей час у місті Газі з’явився ще пророк, на ім’я Натан. Про себе пророк казав, що він зовсім не Натан, а воскреслий пророк Ілля, який має відкрити шлях месії. Слова «святого письма» підходили немовбито і до нього. Натан пророкував, що в 1666 році неодмінно повинен з’явитись месія, який і звільнить євреїв від турецького гніву і візьме самого султана в полон. Слова Натана теж були на користь Саббатаю. Кількість його послідовників зросла ще більше. їх стало вже багато тисяч. Саббатай їздив з країни в країну і проповідував, а кількість віруючих у нього дедалі зростала.

Настав, нарешті, уже 1665 рік. Усі євреї в цей час хвилювались. Стурбовані були і християни. Саббатай поїхав до Єрусалима і оголосив себе там месією. Більшість єрусалимських євреїв увірували в нього. Тоді Саббатай з великим торжеством вирушив до свого рідного міста Смірни. Гам у день єврейського нового року він проголосив себе під звуки труб сподіваним месією. Народ з радістю вітав його. Велике піднесення охопило смірнських євреїв. Вони молилися на Саббатая. В кожній його дії вони вбачали чудо. Ділові люди кидали свої багатства і заняття і готувалися до на- стання царства месії. Багато хто піддавав себе тілесним катуванням, постив і не спав ночами; інші раділи і влаштовували свята на честь месії. У всіх країнах Європи з’явилися люди, що виступали з проповідями, в яких вихваляли месію. Правда, були в Саббатая і вороги, які всілякими засобами намагалися знищити його. Але ще більше ставало прихильників. Багато міст посилали своїх послів до Смірни, щоб там вітати Саббатая. Його називали царем Ізраїля і осипали подарунками. Серед загального поклоніння Саббатай оголосив себе намісником бога на землі і навіть самим богом. Так він і підписувався: «Я, господь ваш бог, Саббатай Цеві». І робив він це дуже щиро. І сотні тисяч людей теж цілком щиро вірили в нього. Але багато чого було в Саббатая і нещирого. Наприклад, він не тільки вірив у брехню, але, траплялося, і сам брехав, вдавався до хитрощів і викрутасів, щоб вплинути на народ чудесами, пророцтвами й різними іншими засобами.

Та ось настав 1666 рік. Хвилювання серед народу посилилось. Саббатай вирушив у цьому році знову до Константинополя, щоб полонити султана. Тоді турецькі власті опам’яталися. На шляху до Константинополя поліція арештувала Саббатая. Даремно пророк доводив їй, що він месія. Поліцаї-християни відповідали на це: «Якби Христос тепер прийшов, ми б і його ув’язнили й повісили». Саббатая привезли в кандалах у Константинополь, а звідти перевели в тому ж році до замка Абідос. Там Саббатай і засів надовго.

Але це полонення месії анітрохи не послабило віри в нього. Адже і за «святим письмом» виходило, що месія повинен неодмінно постраждати. Те, що трапилося з Саббатаєм, провістило «письмо». І юрби віруючих посунули до Абідоса на поклоніння стражденному месії. Вони підкуповували варту, щоб побачитися з месією. А той у цей час міркував про те, як переробити єврейську віру і перебудувати державний і суспільний лад. Дійшли чутки про це і до султана. Йому дуже не сподобалось, що серед євреїв точаться розмови не тільки про месію, але і про державні порядки. Султан вважав, що ці порядки занадто вже гарні і не потребують ніяких особливих переробок. І він вирішив стратити заколотника Саббатая.

Коли б це сталося, то віра в Саббатая ще більше зросла б і поширилася.

Але в султана знайшлися розумні радники. Вони розтлумачили султанові, що страта Саббатая може викликати заколот серед євреїв; набагато вигідніше схилити месію змінити віру — це відразу підірве довір’я до нього. «А якщо ти його стратиш, то це тільки збільшить його славу подібно до того, як це було із стратою Христа». До Саббатая вирушив за наказом султана придворний лікар Гідон і почав його лякати тортурами та ганебною стратою. Гідон малював перед ним всякі муки, які на нього чекають. І Саббатай не витримав. Він вирішив, що для користі своєї справи треба прийняти іслам. «Це випробування послане мені богом», — казав він. Пошукали в «святому письмі» такі місця, які б виправдовували зміну віри. Виявилося, що в «святому письмі» знайшлися слова пророків, підхожі для виправдання і цього випадку. Виходить, за словами пророків, сталося саме те, що і мало статися за «письмом». Саббатая провели в палац до султана, і там він зрікся єврейства, на знак чого надів собі на голову білу турецьку чалму. Султан так був цим задоволений, що призначив Саббатая воротарем свого палацу в Андріанополі.

Так і скінчилась слава Саббатая-месії. Народ перестав йому вірити. Багато тисяч його прихильників відійшли од нього. Даремно Саббатай переконував їх, що він і тепер служить колишній справі. Даремно він запевняв євреїв, що надів чалму «тільки про людське око», бажаючи навернути і мусульман в іудейську віру, і що так і належить діяти «за письмом». Пророк Натан теж проповідував про Саббатая, що «всі діла його — глибокі таємниці, які людський розум не може збагнути, і письмо всі їх провістило». Але авторитет Саббатая підупав серед віруючих назавжди.

А втім, у нього лишились і прихильники. І навіть їх було немало. Багато хто з євреїв зовсім не хотів вірити у зраду Саббатая, тому що в «письмі» справді знайшлось виправдання і цьому його вчинку. А якщо вірити «письму», то як же не вірити і в Саббатая? Ще більше точилися розмови про месію, коли Саббатай умер. Про нього почали говорити, що він теж піднісся на небо і що месія знову з’явився через деякий час і звільнить багатостраждальний народ.

Інші твердили, що Саббатай безперечно обранець божий і зійшов на землю для спокутування гріхів народу і що всі обставини ного життя мають глибокий і таємничий смисл. До Саббатая пристосували пророцтва Ісайї: «Нема в ньому ні вигляду, ні величі; і ми бачили його, і не було в ньому вигляду, який би приваблював нас до нього… До нього ставилися з презирством, і ми мали його за ніщо. Але він вкритий був виразками за гріхи наші і прийняв муки за беззаконня наші», (Ісайя, глава III, стихи 2–4)

Кінець кінцем, якщо вірити пророцтвам, то виходить, що і все життя, і всі гріхи, і вчинки Саббатая було провіщено вже за багато тисяч років до нього.

І в це вірили.

РОЗДІЛ V

РОЗПОВІДІ ПРО ВИДІННЯ І ПРИВИДИ

ЧУДОТВОРЦІ СПРАВДІ ТВОРЯТЬ ЧУДЕСА

На землі було багато різних чудотворців і вчителів, напівбогів і богів. І між всіма ними є велика схожість.

Усі вони народжувались незвичайно.

Усі вони творили безліч чудес: зціляли хворих і покалічених, виганяли злих духів тощо.

Усі вони бачили різні привиди: до них з’являлись ангели, з ними розмовляли боги.

Є ще одна схожість між всіма чудотворцями і напівбогами: всі ці святі вірили, що вони справді не прості люди. І вірили цілком щиро. І ця віра передавалась від них народові.

З другого боку, і віра народу в чудотворців впливала на них самих — передавалась їм. Це ще більше зміцнювало їхню силу. І чудотворці ставали такими могутніми, що їм корилися мільйони людей. Вони володіли їхніми душами і справді творили чудеса.

Бачити ангелів і розмовляти з богами — хіба це не чудо?

Зціляти хворих і воскрешати мертвих — хіба це не чудо? А виганяти бісів і взагалі злих духів — хіба не чудо?

Але, може, всі розповіді про такі чудеса тільки дурисвітство, вигадка, прикраси або хибні думки?

Зрозуміло, іноді не обходиться і без цього. Було вже сказано, що віруючі завжди прикрашають те, що сприймають як чудо. Складають про це перекази, поширюють легенди.

Але в кожному переказі є і частка правди. Це теж було показано в цій книжці на прикладі каміння, що співає, всесвітнього потопу та інших прикладах.

Можливо, є частка правди і в розповідях про видіння та зцілення?

Оце і треба дослідити. Але так дослідити, щоб не лишалось ніякого сумніву в тому, чудеса це чи не чудеса.

Для цього насамперед треба вивчити, за яких саме обставин відбувалися і відбуваються різні видіння, що здаються чудесними.

Не знаючи цих обставин, не можна вирішити, як, чому і коли вони відбуваються.

ЯК ВИНИКАЮТЬ ВИДІННЯ

Ось, наприклад, видіння, що їх може бачити всяка людина, коли захоче.

Тут на малюнку зображено чорні кола, одне в одному. Намальовані кола, зрозуміло, не крутяться, а можна зробити так, що вони ніби закрутяться. Для цього треба тільки взяти книжку в руки і покрутити, потрясти нею перед собою кілька секунд, пильно дивлячись на малюнок. Коли око втомиться, тоді здається, що всі намальовані кола дуже швидко крутяться в один і той же бік. Звичайно, вони насправді не крутяться, але здається, що крутяться. Виходить, іноді нам ввижається те, чого зовсім не буває.

А ось намальовано аж шестеро кіл з зубчастим колесом усередині.

Коли покрутити малюнок, здається, що всі кола теж крутяться, і зубчасте колесо також, причому крутяться так, що всі кола в один бік, а зубчасте колесо — в другий. Отже, і тут ввижається те, чого зовсім немає.

Погляньте на малюнок, на якому зображено два цілком однакові чотирикутники, складені з великої кількості ліній. В одному чотирикутнику лінії ідуть уздовж, а в другому впоперек. Який же з них ширший і який вищий? Здається ширшим той, усередині якого лінії ідуть вертикально, а вищим — той, що його посмуговано впоперек. Але чи так це? Щоб дізнатися точно, досить чотирикутники виміряти; тоді вийде, що обидва вони цілком однакові. Отже, тут здається те, чого немає.

А ось малюнок, на якому накреслено декілька довгих ліній, які перетинаються короткими скісними лініями. На однаковій чи не на однаковій відстані одна від одної розташовані ці довгі лінії на всьому своєму протязі? Здається, зовсім не на однаковій. Вони нібито нахилені одна до одної, сходяться і розходяться. Але чи так це? Досить взяти папірець і виміряти. Тоді виявиться, що лінії зовсім не розходяться. Отже, і тут око бачить те, чого насправді нема.

А яка з двох ліній довша — АБ чи ВГ? Обидві вони цілком однакової довжини, а здається зовсім інше.

А лінії аб і вс? Обидві вони — і гладенька, і покреслена — здаються однаковими, а насправді покреслена коротша.

Отже, наші очі раз у раз помиляються.

Помиляються вони і щодо кольорів. Часто очі бачать один колір замість іншого. Коли довго дивитися на яскраво освітлений червоний папір, а потім перевести очі на білий, то білий папір здаватиметься деякий час зеленкуватим. Після зеленого він здасться червонуватим. Після жовтого біле здається синюватим і, навпаки, після синього біле сприймається як жовте. Людське око може бачити один колір замість іншого. І це буває часто. І буває з очима цілком здоровими. Такі досліди може зробити кожен. На великому червоному аркуші паперу маленький білий кружок здається також зеленкуватим. Білий кружок на зеленому фоні здається червонуватим, на жовтому блакитнуватим, на синьому — жовтуватим. Виходить, один колір поряд з іншим здається не таким, яким він є насправді. Отже, очі раз у раз обманюють не тільки щодо розмірів, а й щодо кольорів, і людина бачить те, чого немає. А бачити те, чого немає, хіба це не означає бачити видіння?

Все, про що було тут розказано, — теж видіння, тільки дуже прості. Іноді людям ввижаються речі і значно складніші[16].

Як обманює людину око, так обманює її і власне вухо. Нерідко буває, що людина чує шум, коли його зовсім немає. Наприклад, коли довго їхати залізницею, то потім кілька днів чути шум у вухах. Робітники, що працюють на заводах, прийшовши додому, чують дзвін і гуркіт машин. Отже, вухо теж може ніби чути те, чого насправді немає.

Те саме буває і з дотиком. Наприклад, солдатові на війні відірвало ядром ногу. Замість ноги йому приставили дерев'янку. Алє іноді солдат немов відчуває, як ця дерев’янка свербить і болить: безногій людині здається те, чого насправді немає. З другого боку, будь-яка людина своєю власною рукою може намацати у себе самого не один, а два носи. Для цього треба лише перегнути два пальці: середній палець закинути на вказівний і доторкатися ними обома до свого носа. І людині здається, що в неї не один ніс, а два. Якщо покачати, склавши так само два пальці, невеличку кульку з хліба, то здаватиметься, що під пальцями качаються дві кульки. Це зветься «помилкою дотику».

Таких прикладів можна навести безліч. З них видно, що людині раз у раз ввижається те, чого зовсім немає.

Особливо обманюють людину її власні очі. Можна найпростішим, штучним способом зробити так, що кожна людина в будь-який час, коли захоче, побачить маленьке і просте видіння.

Наприклад, за бажанням можна побачити чортика на стелі.

ЯК ПОБАЧИТИ ЧОРТА АБО ПОКІЙНИКА НА СТЕЛІ

Ось що для цього треба зробити: вирізати чортика з білого паперу і покласти на чорний, яскраво освітити, а потім пильно дивитись на нього одну або дві хвилини, доки не втомляться очі; потім подивитися на стелю або білу стіну. Через 10–15 секунд ви побачите на стелі або на стіні такого самого чортика.

Якщо вирізати червоного чортика, на стелі ви побачите зеленого, і навпаки.

Таким же чином можна побачити на стелі й ангела і все що завгодно. Намалюйте чиєсь обличчя — тільки світле треба намалювати темним, а темне світлим. З таким малюнком можна проробити те саме, що і з зображенням ангела або чортика: подивитись на нього, поки не втомляться очі, а потім глянути на стелю. Гам можна побачити обличчя людини.

В кого очі здорові, тому треба дивитися на малюнок довше, а у кого слабкі і стомлені, той зможе побачити видіння скоріше.

Був такий випадок з одним славетним художником. Якось він, нахиливши голову, довго і дуже уважно розглядав маленький малюнок, на якому було зображено богородицю і немовля Ісуса. Підвівши голову, художник раптом побачив у кінці кімнати якусь жінку з дитиною на руках. Придивившись до жінки, він здивовано помітив, що бачить перед собою ту саму богородицю з немовлям, яку розглядав на малюнку, тільки це зображення було більше і невиразне. Видіння тривало хвилин дві.

На цьому випадку варто спинитись трохи більше і докладно розглянути обставини, за яких перед художником виникло видіння.

Що, власне, він бачив? Насамперед — малюнок. Художник дуже довго тримав його перед очима. Цей малюнок, звичайно, відбився в його оці подібно до того, як у фотографічному приладі відбивається та людина, з якої знімають фотографію. Відображення відбилось і закріпилось. А коли художник подивився в куток кімнати, його очі не могли вже діяти так добре, як раніше. Вони від довгого розглядання малюнка втомились. Надто сильно втомилися ті місця очей, на які саме падало відображення богородиці та Ісуса. Саме ці місця обох очей і не могли вже розглядіти стіну. Тут її неначе застилало. Отже, де було в оці відображення, там саме вийшло неясне, темне місце. Із таких місць і вийшла немовби ціла постать на стіні. Насправді вона була зовсім не на стіні, а в оці. Тільки в оці. Подібно до цього буває тільки в оці і намальований чортик, і ангел, і фотографічні картки, на які довго дивляться. Але людині здається, що вони зовсім не в оці, а саме перед нею[17].

ЯК І ЧОМУ МИ БАЧИМО

Цікаво, чи правда, що саме наші очі бачать видіння? Людині здається, що видіння з’являються в неї перед очима і що їх бачить око. Проте чи так це?

Бували і бувають такі випадки. Одному офіцерові на війні шаблею полоснули по очах. Очі в нього витекли. Він осліп, а у всьому іншому лишився цілком здоровою людиною. Привезли його додому, пожив він дома з тиждень і раптом почав бачити видіння. Офіцер бачив друзів і знайомих, бачив ліси і гори. І бачив ясно і виразно. Як же він міг їх бачити, коли був сліпий, без очей?

Справа в тому, що людина бачить не тільки очима, а й мозком.

Мозок міститься в людини всередині голови — у черепі, який захищає цю ніжну і важливу частину тіла. Від мозку іде до кожного ока по нерву. Очний, або зоровий, нерв увіходить в око ззаду і тут розпадається на тонесенькі нервові розгалуження, що вистеляють зсередини задню стінку ока. Це розгалуження зорового нерва зветься сітчатою оболонкою, або сітчаткою. На сітчатці утворюється відображення всього того, що людина бачить. Будь-яке світло впливає на сітчатку, викликає в ній зміни, збуджує і подразнює її. Це подразнення зветься збудженням сітчатки. Збудження сітчатки по волокнах зорового нерва передається до мозку аж до того місця, де починаються волокна зорового нерва. Це місце розташоване в потиличній частині мозку, праворуч і ліворуч, і зветься центром зору. Коли збудження дійде до зорового центра, в ньому теж виникають якісь зміни, і тоді людина бачить. Які саме зміни — про це досі ніхто ще точно не знає[18]. Відомо тільки: від усього, що людина бачить, у її мозку залишаються нібито якісь відбитки, сліди.

А все, що відбилося, зберігається там, інакше кажучи, запам’ятовується: і кольори, і розміри, і світло, і тіні, і обриси.

Те, що запам’яталось, тримається міцно. І не тільки тримається, але може й пригадатися, тобто ніби ожити. А коли все це оживає, тоді людині здається, що вона бачить його знову.

Це саме і сталося з сліпим офіцером. Сліпий, безокий офіцер побачив видіння. Чим же він їх побачив? Не очима, а мозком.

Отже, тут суть справи не лише в очах, а і в мозку.

У сплячої людини теж очі не діють, а вона все-таки бачить спи.

Бувають ще такі хвороби, під час яких очі перестають бачити, хоча вони нітрохи не зіпсовані і не хворі. Чому ж це буває? Тому, що ушкоджено тут мозок, а не око, причому ушкоджено саме в тому місці, де кінчаються зорові нерви і де зберігаються сліди від усього, що людина колись бачила. Це місце розташоване в мозку, біля потилиці. Траплялися такі випадки: на війні людину поранено саме в це місце голови; як тільки це сталося, людина втрачає зір, — око вже не може бачити, хоча й лишається цілим. Пошкоджено мозок, а не бачить око.

Але людина сліпне від рани в мозку лише тоді, коли пошкоджено певне місце всередині голови, саме на потилиці. На малюнку зображено людський мозок, а на ньому показано місце, яке повинно залишатися цілим і недоторканим, щоб людина могла бачити. Це місце зветься центром зору.

Досить у центрі зору пошкодити хоч трохи поверхню мозку, як уже правильність людського зору порушується. А досить це місце чимось збудити, стурбувати, подразнити, як людині починає здаватися, що вона щось бачить. Це пояснюється особливо будовою мозку.

ОСОБЛИВА БУДОВА МОЗКУ

На поверхні людського мозку є речовина сірого кольору, яка оповиває весь головний мозок з усіх боків наче корою. Ця сіра речовина так і зветься — корою головного мозку. Сама ж товща мозку являє собою речовину білого кольору.

Розглянувши у мікроскоп тонку пластівку, вирізану з сірої кори мозку, можна побачити, що ця кора має складну будову. На малюнку видно круглі і трикутні грудочки особливої форми, одні більші, інші менші, В мозковій корі їх дуже багато. їм дано назву клітинок. Ці клітинки мають особливі відростки, схожі на вусики. Одні з таких відростків дуже довгі, а інші короткі, як це показано на малюнку. Довгий відросток схожий на дуже тонку ниточку або волокно.

З отаких нервових ниточок і утворено очний нерв. У цьому нерві безліч таких ниточок» складених уздовж одна поряд з іншою. Кожне волоконце нерва іде в око від якоїсь клітинки, що міститься в сірій речовині (корі) головного мозку, в центрі зору. По таких ниточках — волокнах і передається з ока в клітинки те, що людина бачить, а там уже ніби відбивається все бачене.

З таких клітинок складається сіра кора головного мозку, а біла товща його створена головним чином з самих ниточок — нервів. У корі людського мозку є щонайменше 14–15 мільярдів нервових клітин. Зрозуміло, вони дуже маленькі, і простим оком їх не побачиш.

ЯК І ЧОМУ МИ ЧУЄМО

Було вже сказано, в чому полягає суть людського зору, Подібно до цього побудовано і людський слух.

Кожен знає, що людина чує вухами. Від ушей ідуть нерви до головного мозку. В головному мозку є такі місця, до яких ідуть нерви від ушей. Ці місця в мозку звуться центрами слуху і містяться в сірій корі головного мозку, біля скронь. Слухові нерви, як і очні, теж закінчуються в сірій корі головного мозку. Волоконця нервів ведуть до клітин і передають туди нервове збудження. Від того в них відбуваються якісь внутрішні зміни; ці зміни залишають сліди. Так у клітинах зберігається те, що людина чує.

Щоб людина могла чути, має бути здоровий головний мозок у тому місці, до якого ідуть вушні нерви, тобто в центрах слуху. Без головного мозку вухо не може чути, подібно до того як око не може бачити.

Траплялись, наприклад, такі випадки: зовсім глухі бабусі, які давним-давно оглухли, раптом починали чути голоси. їм здавалося, що хтось розмовляє з ними, співає, свистить. Лікарі детально дослідили вуха таких бабусь. Виявилось, що вуха в них хворі, зовсім зіпсовані застарілою хворобою. А бабусі все-таки чули, причому чули таємничі голоси, яких насправді не було. Чому так? Та тому ж, чому і сліпий офіцер бачив видіння.

Ці голоси звучать не у вухах, а в мозку. Але чому вони можуть так звучати? Бо в клітинах мозкової кори збереглися до старості сліди і відбитки тих змін, що сталися в них завдяки збудженню мозку звуками, які чули бабусі, коли їхні вуха були ще цілком здоровими.

Отже усе почуте доходить через вухо до мозку і там відбивається. Іншим разом сама людина не знає і не відчуває, що саме в неї в мозку відбилось.

Ось, наприклад, які іноді бувають дивовижні випадки.

В Англії років сорок тому в одній родині була служниця — неписьменна двадцятилітня дівчина. Одного разу вона захворіла на пропасницю. У неї почалась сильна гарячка, тяжкий головний біль і марення. І раптом трапилось немовби чудо: під час марення неписьменна служниця заговорила грецькою, латинською і єврейською мовами. Вона виразно вимовляла іноземні слова, та ще й проказувала їх урочистим голосом. Тут були слова з «святого письма», єврейські пророкування, грецькі вислови. Почувши все це, багато хто визнав хвору дівчину за святу, а те, що вона говорила, за «одкровення боже». Але лікарі розміркували інакше. Вони вирішили дослідити, як і чому могло відбутися таке дивовижне явище. Навели про дівчину точні довідки. Узнали всі обставини її хвороби. І ось що з’ясувалося. Колись ця дівчина виховувалась у старого священика. Вона пробула в нього багато років, аж до його смерті. Священик любив після обіду прогулюватись по кімнаті, суміжній з кухнею, і голосно читати грецькі, латинські і єврейські книги. Лікарі записали ті слова, які вигукувала хвора служниця. Потім запитали у дружини священика, які саме книги любив читати її чоловік. Відшукали ті книги. І що ж виявилось? У книгах цих знайшлись ті самі слова і промови, які говорила під час марення хвора дівчина.

Отже, колись у дитинстві вона чула їх. Звуки попали до неї у вуха і викликали збудження вушного нерва. По вушному нерву це нервове збудження пішло далі, до мозку, і там збереглись його сліди на багато років. Під час хвороби прилинула кров до тих клітинок мозку, де зберігались спогади про колись почуте. Від приливу крові ці спогади ожили, і служниця заговорила мовами, яких сама не розуміла. Отже в мозку немовби відбивається само собою все, що людина чує[19].

ЯК І ЧОМУ ЗА ДОПОМОГОЮ МОЗКУ ЛЮДИ ПІЗНАЮТЬ УСЕ НАВКОЛИШНЄ[20]

Подібно до цього зберігається і ніби відбивається в мозку все, що людина бачить, чує, нюхає, обмацує, пробує язиком. Уже зазначалося, що в головному мозку в його сірій корі є особливі місця, або центри. На малюнку показано центри: зоровий (4), нюховий (2); так само є в мозку і центри дотиковий, слуховий (3), руховий (5), мови (1) тощо.

Коли людина щось відчуває — значить, у неї збуджений або подразнений якийсь центр у мозку. Коли людина бачить — у неї збуджений зоровий центр; коли людина чує—у неї збуджений слуховий центр; коли щось сприймає дотиком — дотиковий центр тощо. Але жоден з цих центрів не діє сам собою, тобто коли до нього не доходять ззовні якісь збудження або подразнення. Звідки ж приходять усередину мозку до різних центрів всілякі подразнення? Ззовні. Відбувається це так: до зорового нерва подразнення ідуть від очей, до слухового — від вуха, до дотикового — від шкіри, до нюхового — від носа. В оці, у вухах, в шкірі є нерви. Світло і кольори подразнюють нерви зорові; всілякі звуки подразнюють нерви вушні; від їжі і питва подразнюються нерви язика в роті; різних запахів — нерви шкіри всередині носа; від рухів тіла — нерви м’язів. Отже, завжди буває так, що спочатку подразнюються кінцівки нервів. Від таких зовнішніх подразнень нерви збуджуються. Ці збудження передаються далі, в мозок, і доходять до того чи іншого центра. Як тільки збудження дійшло до центра — людина починає відчувати. Отже, в нервових клітинах центра відбулися якісь зміни[21]. Людина відчуває світло, запах, звук, тепло, холод. Усі ці відчуття можуть зберігатися довгий час і при нагоді оживати. А коли вони оживають, людина починає бачити, чути і сприймати дотиком те, що бачила, чула і відчувала на дотик задовго перед цим.

Збудження, що дійшло до центрів, залишають там якісь сліди, а ці сліди зберігаються. Через це не пропадають остаточно і відчуття, вони теж запам’ятовуються. Пам’ять — це, виходить, слід того, що дійшло до певного центра. Кожен знає, що пам’ять може зберігати з року в рік цілий ряд найрізноманітніших відчуттів, колись пізнаних людиною. Вони постійно, кожного дня оживають у нашому мозку. Всяка людина добре знає це, коли каже: «Я згадав ось те й ось те», «Це мені нагадало оте».

Але чому всі ці відчуття і спогади можуть виникати разом? Чому людина може в один і той час і бачити, і чути, згадувати відразу цілі складні картини минулого, а не одне тільки якесь відчуття? Це відбувається тому, що всі наші центри — зору, слуху, нюху, дотику та інші — не лежать окремо один від одного, так само як не лежать окремо і ті клітинки, з котрих ці центри складаються.

Як уже було сказано і показано на малюнку, кожна клітинка має безліч відростків, схожих на щупальця або вусики. Такими відростками клітинки з’єднуються одна з одною. По цих відростках подразнення передаються від одних клітинок до інших.

Крім того, від однієї частини мозку до другої прокладено нервові ниточки — волокна. За їх допомогою один бік мозку з'єднується з протилежним, одне його місце — з іншими місцями. Так, наприклад, те місце, куди ідуть нерви від ока, з’єднується з місцями, куди ідуть нерви від ушей, язика, носа, шкіри. Отже, всі враження, які приходять у мозок ззовні, тобто через очі, вуха, шкіру, ніс, язик, не лишаються в мозку окремо одне від одного. Вони немовби зливаються, з’єднуються між собою. Завдяки такій будові людина може мати уявлення про будь-яку річ, що її вона бачить, чує, нюхає, сприймає дотиком, куштує і пізнає різними способами, різними органами чуття.

Ось, наприклад, апельсин. Він круглий, має оранжевий колір, кисло-солодкий смак, приємний запах. На дотик він трохи шорсткий і круглий. Усе це різні відчуття від апельсина, і виникають вони в нас завдяки різним враженням, які стікаються в людський мозок: одні через очі, другі через язик, треті через ніс, четверті через руки, що його обмацують. Усі ці враження завдяки будові мозку з’єднуються між собою і складають одне ціле, Так і утворюється з них у мозку сприйняття того, що людина називає апельсином. Апельсин чи якась інша річ — це не що інше як відчуття, котрі надійшли в мозок у різний час і об єдналися в одне[22].

Так само складаються в людському мозку й інші відчуття. І все, що людина знає, її знання про навколишній світ утворювались і утворюються саме так і ніяк інакше. Кожну секунду різні враження, а отже, і різні відчуття течуть у людський мозок справжніми потоками. Течуть через очі, вуха і через усі інші органи чуття. Вони можуть складатися мільйонами мільйонів різних способів. Складатись і зберігатись. Велика кількість їх є в кожній людській голові. Саме з них і складається все багатство людського розуму.

ЯК І ЧОМУ ЛЮДИ ВВАЖАЮТЬ ОДНЕ ЗА ІНШЕ

Але отут і трапляються і труднощі, і плутанина, і навіть великі помилки.

Справа от у чому: в кожній людській голові вже є великий запас різноманітних вражень, запас усього того, що людина бачила, чула і взагалі зазнала. Ці запаси зберігаються. Та ось людина бачить, чує або взагалі відчуває щось нове. Одразу ж це нове йде в її мозок. Але ж там уже міститься те, що прийшло раніше від цього. А раніше прийшло, зрозуміло, не те саме, що приходить знову. Тому люди раз у раз вважають нове за старе, невідоме — за відоме.

Ось, наприклад, про які випадки розповідають мандрівники.

На одному острові тубільці вперше побачили корабель під вітрилами. Вигляд корабля вперше дійшов до їхнього мозку. Там досі не було нічого подібного.

Тубільці здивувались: що ж це таке? Чи то човен, чи то птах з білими крилами? їм здавалося, що корабель більше схожий на птаха. Його вигляд нагадав їм не човен, а птаха; і їм здалося через те, що корабель справді подібний до птаха. Іншими словами, ознаки корабля злились у голові тубільців з ознаками птаха. Так вони і назвали його «плаваючим птахом». На іншому острові тубільці, побачивши вперше коня, назвали його «свинею, яка носить людину».

Отже, можна змішати безліч різних речей між собою. Так воно часто і буває насправді з кожною людиною. Люди весь час вважають одне за інше. Наприклад, вдалині видніється башта. Один гадає: «То в’язниця, замок». Другий гадає: «То палац». Третій гадає: «То церква». Чому ж вони так думають? Адже з самого тільки вигляду башти ще нічого не можна визначити. Так люди думають тому, що в голові в них уже є запас інших подібних образів; адже бувають башти і в палацах, і у в’язницях, і у церквах. От на підставі вже баченого люди вирішують і про те, що вони бачать уперше. А вирішуючи так, зрозуміло, легко і помилитися. Помилки бувають, причому навіть дуже часто.

Іноді за старим люди зовсім не бачать нового: вони бачать не те, що перед ними, а те, що в їхній голові.

Був, наприклад, такий випадок. Якось дивились на місяць у підзорну трубу священик, військовий і дама. Труба була не дуже хороша, і крізь неї можна було розглядіти тільки якісь плями на місяці. Що ж це за плями? Придивився до них священик. Йому здалося, що він бачить якусь старовинну церкву. Глянув на ті самі плями військовий. Йому здалося, що перед ним укріплений замок, стіни і бастіони. Подивилась на ті самі плями дама. їй здалося, що вона бачить красиву альтанку, а в альтанці — двох закоханих. З цього прикладу видно: хто про що гадав, той те і побачив; у кого що було на думці, тому те саме привиділось і на місяці. Але чому ж привиділось? А тому, що плями на місяці справді були неясними, невиразними, нерозбірливими. Щоб вирішити, що вони зображують, мимоволі довелося до баченого додати дещо своє. Отож кожен і додав, доповнив по-своєму. Але чим же саме довелося доповнювати? Тим, що було вже раніше в голові. Це цілком природно. А, кінець кінцем, виявилось, що кожен побачив те, чого немає.

Таке саме буває на кожному кроці з кожним із нас. Усі ми раз у раз доповнюємо все, що бачимо. Дехто доповнює більше, дехто менше, один так, другий інакше. Але без доповнення рідко коли обходиться. Іноді за доповненнями не можна розглядіти те, що було насправді. Саме це і сталося з тими, хто колись слухав статую Мемнона, що співала. З цієї статуї чути було якийсь звук. Який саме? Звук був не зовсім ясний, і в усякому разі важко було розібрати, на що він схожий. Тому кожен, хто чув цей звук, сприймав його не таким, яким він був насправді, а робив до нього свої різноманітні доповнення. Одному здавалося, що це стогін. Другому — дзвін. Третьому — ніби лускається струна. Словом, до того, що було чути, кожен робив свої власні доповнення. І робив їх зовсім не навмисно, а нерідко сам того не усвідомлюючи.

Бачачи перед собою щось не зовсім ясне, людина не може не робити своїх доповнень. Ці доповнення самі собою з’являються, оживають у голові. А коли вони ожили, людина мовби бачить їх на власні очі.

Ось, наприклад, такий випадок. На одному кораблі був кульгавий кок. Під час плавання кок помер. За морським звичаєм, його зашили в парусину, прив’язали до ніг гарматне ядро і кинули у воду. Минуло кілька днів. Серед матросів пішли чутки, що «душа» кока десь ходить поблизу. Як відомо, марновірні люди іноді говорять так про кожну померлу людину. Певна річ, для тих, хто вірить у ці чутки, вони страшні, а страх має великі очі. Одного разу пішла по кораблю чутка, що мертвий кок іде по хвилях позаду корабля. Матроси кинулись на щогли, щоб подивитися: невже це правда? Глянули вдалину і бачать: справді, за кораблем шкутильгає кок. Він іде прямо по воді і все шкандибає, все шкандибає. Матроси висипали на палубу. І всі бачать: іде мертвий кок по воді. І ходу його пізнали, тому що він кульгав якось особливо, бо одна його нога була коротшою за другу. Корабель іде швидко, а мертвий кок ще швидше. Ось він уже наздоганяє корабель. Матроси жахнулися, всі на нього дивляться і всі його бачать. Безперечно, це він. Його голова, його матроська одежа. Нарешті, кок підійшов досить близько до корабля.

І що ж виявилось?

Це був не кок і навіть зовсім не людина, а звичайнісінький плавучий уламок старого корабля, що зазнав катастрофи.

Але чому ж у такому разі матросам здалося, що то кок? І чому ж так обманулася не одна якась ляклива людина, а всі матроси й офіцери, що були на кораблі? Ось у цьому саме і полягає найцікавіше. Всі так обманулися, бо бачили не тільки те, що було в них перед очима. Перед їхніми очима був уламок щогли, який гойдався на воді. До цього вони додали те, що було в них у голові. А там був образ недавно померлого кока. Він стояв у пам’яті кожного немов живий. Саме його і нагадав плавучий уламок корабля. А коли образ кока пригадався, він і доповнив собою те, що було видно. І це вийшло само собою і до того ж так, що жодна людина не могла відокремити те, що в неї перед очима, від того, що в неї в голові,— іншими словами, відокремити те, що було, від того, що вдавалось. Усім матросам на кораблі здавалося, що вони справді бачать привид. Ніхто з них не мав у цьому сумніву: адже вони його бачили, причому бачили па власні очі. І всі матроси були здоровими людьми, зовсім не божевільними. Ну а коли б хвилі понесли уламок кудись від корабля? Ну, а коли б ніхто не роздивився, що це таке? Зрозуміло, тоді в матросів так би і лишилась тверда віра в те, що вони бачили привид. І тоді б вони сказали: «Ми бачили душу померлого. Виходить, і справді душа відокремлюється од тіла і може блукати по світу». Хто б їх тоді переконав, що це помилка?

Так і виникло серед усіх народів безліч розповідей про видіння і привиди. Траплялось, що люди вважали звірів за бісів, хмари за бісів, хмари за ангелів. Так само з’являлися до людей «святоугодники», «божа мати». Подібних розповідей багато ходить серед віруючих. І ось що дуже цікаво: кожен віруючий бачить неодмінно своїх власних богів і своїх власних святих, тобто тих, у яких вірить і які в нього в голові і в пам’яті.

Бували і бувають такі випадки: до одного буддійського святого з’явився сам Будда. Прийшов і сів у нього в кімнаті. Сів і сидить у темному кутку. Буддійський святий розповів про це видіння англійцям, які проживали недалеко від нього. Ті пішли в житло до святого, щоб дослідити всі обставини видіння. І ось про що вони дізнались: буддійський святий бачив Будду в тому самому вигляді, в якому його зображено в сусідньому храмі. Перед тим як побачити Будду, святий постійно і довго мучив свою плоть багатоденним постом. У житлі святого, в тому самому кутку, де з’явився Будда, висіла одежа. Вона так була розвішана, що трохи нагадувала одяг Будди. Завдяки цьому у пам’яті і виникло зображення Будди. От святий і побачив Будду в своєму житлі, причому побачив на власні очі, як матроси бачили мертвого кока. І ніхто не міг переконати святого, що ніякого видіння не було і бути не могло. Так само бачили видіння «святі» різних країн і віросповідань, причому за таких чи подібних обставин.

У чому ж полягає головна суть усіх таких видінь?

ЯК ЛЮДИ БАЧАТЬ ТЕ, ЧОГО НЕМАЄ

Такі видіння зовсім не обман з боку тих, з ким вони трапляються. Будова мозку, відповідний настрій людини, певні навколишні обставини не можуть не викликати таких видінь. Видіння — теж явища природи, а не чудеса. їх причина полягає в будові людського мозку і в тих запасах різноманітних вражень, які є в мозку.

Але бувають випадки і складніші, а тому ще дивовижніші. Ось що розповідає, наприклад, учений, академік Ніколаї:

«Сталося це зі мною 24 лютого 1891 року, після того, як я з кимось дуже посперечався і розпалився. Голова моя стала гарячою, тому що кров прилинула до неї. Раптом я побачив мерця. Він був за десять кроків од мене. Я зупинився мов укопаний, а мрець стояв передо мною. Я не рухався, мрець теж був нерухомий. Так ми стояли один перед одним хвилин вісім. Потім видіння зникло. Але о 4 годині пополудні воно повторилось. Другого дня мрець знову з’явився, зник, а замість нього я побачив безліч інших видінь. Усе це були люди, то знайомі, то незнайомі. Це були чоловіки і жінки, які заклопотано кудись поспішали. Потім з’явились люди верхи на конях. У їхніх поглядах, зрості й одягу не було нічого особливого, вони тільки здавались більш тьмяними, ніж звичайно. Тижнів через чотири видінь стало більше. Вони почали розмовляти між собою, звертались до мене і виголошували маленькі привітні промови». Лікар поставив академікові п’явки; кров відхлинула од голови, і йому стало краще. Рух привидів дедалі уповільнювався. Через якийсь час вони почали тьмяніти і стали ще більш туманними. Привиди неначе змішувалися з повітрям і незабаром зовсім зникли.

Чому ж Ніколаї бачив їх?

Привиди — це теж відбитки, які ніби ожили! В клітинки мозку вони давним-давно ввійшли через очі, як це буває завжди. Колись Ніколаї бачив усіх цих людей. А під час приливу крові до голови ожило давно бачене[23].

Але трапляється і таке. Бачене в різний час і в різних місцях змішується між собою.

Ось що розповідає один лікар: «Якось пополудні я дивився на гору Рігі-Кульм, у Швейцарії. Дивився на неї то неозброєним оком, то в підзорну трубу. Я напружував очі хвилин десять. День був ясний. Вершини гір були то фіолетові, то бурі, то темно-зелені. Мої очі втомились. Я відвернувся од гір і пішов додому. Раптом я побачив перед собою близького друга, якого в цей час зовсім не було в Швейцарії. Друг стояв передо мною, але був мертвий. Він стояв жовтий, з зеленкуватим полиском і не рухався.

Я подивився на нього і відразу збагнув, що це за видіння. Напередодні вночі я бачив уві сні цього самого друга. Бачив сон і забув. Тепер його образ ожив у моєму мозку. Зрозуміло, це сталося тому, що я дуже довго дивився в підзорну трубу, мої очі і мозок втомилися від цього, а спогад про друга ожив. Але чому ж я побачив його мертвим? І тут справа проста. Від того, що я довго дивився на гори, осяяні сонцем, мої очі довго застилало жовтувато-зеленувато-сірим кольором. А це і є колір мертвого тіла. Саме так і було забарвлене обличчя мого друга, що з’явився переді мною. Вигляд друга і колір наче склались між собою».

Нерідко буває, що так складається бачене в різний час і в різних місцях, а склавшись, ніби оживає. З двох зображень утворюється одне, складене з них. Бачила колись людина рибу, бачила жінку. З цього баченого в мозку може скластися напівриба-напівжінка, якої ніколи не було і не може бути. Таких складних зображень є дуже багато в кожній голові. Так, наприклад, зображення ангела склалось теж з кількох образів: волосся в нього — як у жінки, обличчя — як у дитини, крила — як у лебедя. В такому вигляді звичайно і зображають ангелів на іконах та картинах у всіх народів. Навіть у давнину їх так зображали ассірійці, і греки, і римляни. До таких зображень ангелів звикли всі люди. За багато тисяч років, певна річ, до них можна звикнути. Завдяки цій звичці люди бачать ангелів такими і у видіннях. Усі ці видіння — ті ж спогади. Пригадується зображення ангела, бачене на якійсь картині. Зрозуміло, його при цьому ще трохи переробляють, бо воно складається з іншими спогадами.

Подібно до цього буддистам і магометанам з’являються їхні боги і духи. Віруючі уявляють їх такими, якими їх звичайно малюють або ліплять у рідній країні. А малюють і ліплять богів такими, якими уявляють. Так бувало і буває завжди і в усіх народів.

Подібно до цього створили і зображення диявола, або злого духа. Він з’являється у видіннях звичайно таким, яким його малюють. Людина бачила цапа з рогами і бачила людей. З цього баченого складається напівцап-напівлюдина — небувала істота з ратицями і рогами. Трапляється, що цю істоту наділяють ще цупким хвостом, баченим у мавпи, кігтями, баченими в лева, блискучими очима, баченими у вовка. З такої суміші виходить щось потворне й огидне. Хто ж може бути таким бридким і відворотним? «Злий дух», «нечиста сила», «диявол».

А в злого духа вірять усі релігійні люди, не виключаючи і християн. Чому вірять? Тому що кожна людина з власного досвіду знає, що на світі є не тільки добро, а й зло. Добро — це щастя, втіха, а зло — нещастя і страждання. Тут одностайні всі релігії, навіть найбільш дикі і стародавні. Зло і є для них «злий дух».

Віра в нього дуже стародавня. В своїх видіннях люди різних релігій бачать іноді і злого духа. Зрозуміло, він існує насправді тільки в голові як складене зображення. Але іноді може здаватися, що таке зображення не лише в голові. Це залежить від стану здоров’я, зокрема головного мозку, від настрою людини і від зовнішніх обставин. Подібно до того як бачать мерців, люди можуть бачити і диявола.

Таким же чином люди бачать і своїх богів, і святих, і багато чого іншого, залежно від того, що у кого в голові[24].

ЯК І ЧОМУ ЛЮДИ ЧУЮТЬ І ВІДЧУВАЮТЬ ТЕ, ЧОГО НЕМАЄ

Буває ще так: люди не лише бачать, але й чують те, чого зовсім немає і бути не може.

У харківській лікарні був один хворий, який стверджував, що бачить і чує нечистих духів. В його вухах постійно лунали їхні голоси— погрози, крики, свист. І він справді чув і навіть бачив їх. Одного тільки він не розумів: що це не перед ним, а всередині нього.

А ось ще випадок, про який розповідає один німецький лікар. Якийсь хворий казав йому, що весь час чує голоси. «Я чую голоси. Я справді чую їх. Як це робиться — не знаю, але вони для мене такі ж очевидні, як і ваш голос».

Чув голоси, що линули з неба, і Магомет, і інші віровчителі.

Чому ж вони їх чули? Тому що їхній головний мозок був нездоровий і діяв неправильно. Ті місця його, де кінчаються нерви, що йдуть від ушей, були нездорові і чимсь дуже збуджені, подразнені; наприклад, надмірним приливом крові до цього місця. З тієї ж причини, з якої виникають видіння, буває чути і голоси, навіть серед мертвої тиші.

Якась хвора запитувала лікаря: «Я чую, в обидва мої вуха хтось шепоче. Якому голосу я повинна коритися? В праве вухо мене примушують вимовляти богохульні і непристойні слова, а в лівому вусі я чую ніжний голос, що благає не піддаватися спокусам сатани».

В 1867 році один монах розповідав, що до нього весь час з’являється святий Макарій і обдає його своїм запахом. Монах ясно відчував цей запах. Він був надзвичайно приємний, тонкий, хороший, трохи схожий на запах конвалій. Але інколи під запах святого Макарія підроблявся і диявол. Іноді монах відчував і справжній диявольський запах, схожий на гидкий чад. Іноді ж давав себе відчути сам спаситель. Від нього йшов дуже тонкий запах, схожий на запах трояндового масла.

Був у харківській лікарні хворий, якому здавалося, що при кожному подиху вітерця на його шкіру сиплеться пісок, каміння і дрючки. Іншому здавалося, ніби ноги його і руки стали такі важкі, що він не може їх підняти. Але іноді траплялось зовсім навпаки: ноги і все тіло ставали надмірно легкими, так що не заважали навіть літати. Одному матросові здавалося, що якісь жінки сиплють на нього тютюн, і від цього він шаленів.

З цих прикладів видно, що всі людські органи чуття мають свої галюцинації, і обмани різних почуттів трапляються то кожен окремо, то всі разом.

ВИДІННЯ ОРЛЕАНСЬКОЇ ДІВИ

Буває і бувало дуже часто: з’являється видіння, і воно розмовляє — відповідає, сперечається, лає. І все це відбувається так явно і виразно, ніби насправді. Пророк Магомет, наприклад, розмовляв з архангелом Гавриїлом. Бачив свого бога і Заратуштра, і Саббатай Цеві, і Аполлоній Тіанський.

А хто не чув розповіді про Орлеанську діву, Жанну д’Арк, яка жила понад 500 років тому і звільнила Францію від навали іноземних ворогів — англійців? Орлеанська діва, сидячи під крислатим дубом, багато разів бачила ангелів, що спускалися з неба, і чула їхні голоси. Вона бачила і богородицю з немовлям Ісусом на руках. Дівчина часто чула чийсь наказ: «Дочко господа, іди, іди, іди, — я тобі допомагатиму. Іди!»

Одного разу перед нею з’явилась хмара, а з її середини Жанна почула голос: «Жаніно, ти повинна змінити своє життя і зробити чудове діяння. Небесний цар обрав тебе для спасіння Франції. Англійці вигнали короля Карла з його володінь. Допоможи і підтримай його. Ти надінеш чоловічу одежу, візьмеш зброю, станеш на чолі війська і будеш керувати всім». Жанна упала на землю, а видіння зникло. Але незабаром воно знову повернулось, тільки в іншому вигляді. Цього разу Жанна побачила архангела Михаїла, а разом з ним — святу Катерину і святу Маргариту, які з тих пір почали часто відвідувати Жанну і розмовляти з нею. Вона їх бачила, вона чула їхні голоси, ніжні й приємні.

І ось що є ще надзвичайним: Жанна доторкалась до своїх власних видінь, обнімала і цілувала їх і відчувала тонкий запах, що йшов від них.

Як же це Орлеанська діва могла сприймати на дотик і чути носом те, чого немає? Так само, як вона бачила і чула те, чого теж не було. Все це містилося тільки в її голові. А голова її пашіла, душа була збентежена. Жанна багато думала про врятування Франції, багато молилась, весь час ходила до церкви і цілими годинами простоювала перед іконами богоматері, святих Катерини і Маргарити. Вона постійно бачила їх перед собою. Кінець кінцем, дійшло до справжніх видінь. Жанна почала бачити, чути, нюхати, сприймати на дотик те, чого не було. І ці видіння з’являлись до неї аж до самої смерті. Навіть перед смертю Жанна казала: «Я бачила архангела Михаїла і святих, бачила на власні очі, так же ясно, як бачу вас. І коли вони пішли від мене, я плакала, і мені дуже хотілося, щоб вони взяли мене з собою».

Що ж вийшло з хворобливих видінь Жанни? Немовби справжнє чудо: проста сільська дівчина звільнила цілу державу від чужоземних ворогів. Сталося це так.

Все те, що було наказано під час видінь, Жанна виконала. Завдяки видінням її дух дуже піднявся. Віра зробила його міцним і могутнім. А народ і воїни, дивлячись на Жанну, теж увірували всією душею, що вона каже цілком щиро — не бреше і не обманює. Віра Жанни передалась народові і війську. Жанна очолила його, запалила воїнів, перемогла англійців, укріпила короля Карла на його троні — словом, виконала все, що їй було наказано. Але після цього в одній невдалій битві вона попала в полон до ворогів короля, а ті продали її англійцям. Жанну посадили в тюрму, потім судили і присудили скарати на смерть — спалити її живцем на вогнищі.

Але і в тюрмі Жанні, як і раніше, з’являлись всілякі видіння. Одного разу з нею розмовляв там архангел Гавриїл. Чула вона знову і голоси святих Катерини та Маргарити. Вони навіть підтримували Жанну під час допитів і катувань. Інколи святі приходили до неї на її заклик, а іноді й без нього. Святі з’являлись до Жанни і тоді, коли вона спала. їхні голоси будили дівчину. Святі ж навчили її, що відповідати суддям і катам. А коли Жанна молилась і просила бога послати до неї святих, Катерина і Маргарита одразу ж з’являлись. Але іноді вони ішли від Жанни, щоб запитати в самого бога, що дівчина має казати на суді, а потім повертались до неї з відповіддю. «Сприймай усе з радістю, — радили святі Жанні.— Не втрачай надії в своїх стражданнях. Ти ввійдеш, нарешті, в царство небесне». Так про все це розповідала сама Жанна, і розповідала цілком щиро, тому що все це справді бачила і чула. Її слова записано в судових протоколах того часу.

Бачила Жанна і злих духів. Але це бувало значно рідше.

З цієї розповіді ясно, що видіння Орлеанської діви дуже схожі на видіння різних святих. У житіях усіх святих неодмінно розповідається про якісь видіння. Відомо, в святих вірять не лише християни, а й буддисти, і магометани, і люди інших віросповідань.

Але бачать видіння не тільки «святі». Це буває навіть з найбільшими «грішниками». Та й взагалі це може статися з кожним, тому що головна суть справи тут не в «святості» і не в «таємничих силах», а в певних обставинах. Є вони — значить, будуть і видіння. А головні обставини полягають у будові і в роботі людського мозку, як про це було вже сказано.

ЩО ТАКЕ ВИДІННЯ У СНІ

У старовинних книгах розповідається, що «сили небесні» і «сили пекла» часом з’являлись людям і під час сну. Так само вони нібито з’являються і тепер. Усілякі видіння виникають у сні, причому бувають вони з тих самих причин, що і наяву.

І справді, що значить бачити сон? Сон — це спогад сплячої людини про щось колись бачене, почуте і пережите. Який же саме спогад? Неправильний, спотворений. Те, що людина бачить у сні, вона бачила колись і наяву, тільки не відразу, а частинами: дещо тут, дещо там. Можливо, дещо почула від інших людей, дещо вичитала з книг. Уже зазначалося, що в кожному людському мозку є наче сліди, або відбитки, всього баченого і почутого і взагалі пережитого. Ці сліди ніби зберігаються в клітинках мозку, і завдяки їм і складаються всі єни. Але як саме вони складаються? Це відбувається незалежно від людини, тобто від її волі і розуму. Наприклад, людина бачила золотий колір в одному місці, дерево в другому, жабу в третьому. І от у сні людина бачить золоте дерево, на якому ростуть замість яблук жаби. Чому приснилась така нісенітниця? Тому що так склався сон із того, що було бачено раніше частинами.

У сні людина часто бачить також здійснення своїх бажань, які наяву іноді ясно і не усвідомлює. Хлопчик захотів суниць, але йому не дали, і от у сні він бачить, наче й справді їсть суниці. Часто людині сниться і те, чого вона боїться, хоча наяву вона всіляко намагається побороти цей страх або те, що повинно, за її передбаченням, трапитись, але чого ще немає. Із усього цього складаються наші сни. В них немає нічого такого, чого частинами не було б раніше в нашій свідомості наяву.

Людські сни тим і відзначаються, що в більшості випадків вони складаються (безглуздо і неправильно. Тому у сні може приснитися що завгодно, залежно від запасів, які є в мозку.

ЩО ТАКЕ ВІЩІ СНИ

Проте кажуть, що деякі сни мають особливий смисл, бо вони — віщі і пророчі. Ці сни, кажуть, можуть пояснювати минуле і провіщати майбутнє, тобто те, що приховано від людини наяву.

Про такі віщі і пророчі сни розповідається в багатьох старовинних і священних книгах. Там сказано, що ці сни — теж одкровення богів і інших таємничих сил. Так, наприклад, колись за часів Йосифа Прекрасного єгипетський фараон бачив кілька пророчих снів.

Трапляється, що і ми бачимо сни, які ніби збуваються.

Так, наприклад, розповідають про одного мудреця, наче замолоду він бачив у сні, що їсть хліб, вмочуючи його в мед. Після цього він зайнявся філософією, став мудрим і цим здобув велике багатство, а коли постарів, то казав про себе, що той сон був не простим, а віщим. Мед, який він бачив, означав «насолоду пізнання», а хліб — «багатство і достаток». При такому тлумаченні виходить, що сон немовби і справді збувся.

Про другу людину розповідають, що вона бачила у сні, ніби її палицю поламано. Незабаром після цього вона захворіла и окривіла. Тоді тільки вона зрозуміла, що означав її сон. Палиця — означало достаток і здоров’я; зламалась палиця — означало, що людина збідніла і захворіла. Тобто виходить так, що ця людина неначе бачила те саме, що потім відбулося. Вона дуже журилася і сумувала, її гнітило те, що вона стала калікою. І людина ця багато думала про свій сон. Але ось одного разу вона знову побачила у сні свою поламану палицю. Незабаром після цього людина одужала і вже не шкутильгала. Тоді вона пішла до відгадувача снів і запитала, що означає цей сон. «Це сон віщий, — відповів снотлумач. — Боги у сні повідомили тебе, що палиця тобі більше не знадобиться».

ВІЩІ СНИ — ЗНАЧИТЬ ПЕРЕТЛУМАЧЕНІ СНИ

Із цих прикладів видно, що всякий сон можна перетлумачити так і сяк. Кожен сон можна зрозуміти алегорично, отже, вважати його за пророцтво. А він зовсім не пророцтво, а звичайнісінький сон, тільки розтлумачений як пророчий.

А ось який випадок трапився з Александром, царем македонським, коли він обложив фінікійське місто Tip. Сталося це понад дві тисячі двісті років тому. Годі цар Александр, як усі греки, вірив у різних богів і напівбогів. Серед напівбогів були такі, яких звали сатирами. Це були напівлюди-напівцапи. На головах у них були ріжки, а ноги — як у цапів. Такого сатира і побачив цар Александр у сні. Сатир цей танцював на царському щиті. Випадково біля царя був якийсь відгадувач снів, на ім’я Арістандр. Цар Александр покликав його і зажадав, щоб він пояснив сон. Арістандр перелякався. Він знав, що за невдале тлумачення сну його чекає царський гнів. Відгадувач снів подумав-подумав і ось що сказав цареві: «О царе, твій сон воістину пророчий, тому що сатир — означа са-тир». Слово «са» грецькою мовою «твій». «Сатир» значить «твій Тір». «Боги тобі відкривають цим сном, що ти оволодієш містом Тіроім», — сказав тлумач.

Цар Александр щиро вірив у своїх богів. Як же йому було не повірити в те, що боги можуть посилати знамення? Він повірив і в сон, а це додало цареві сили. Розповіли про чудесний сон царському війську. Воїни теж вірили в тих самих богів, у яких вірив і цар Александр. Військо зраділо, що боги на його боці. Дух воїнів піднявся. Вони навально пішли на ворогів і перемогли їх. А після того і військо, і жерці (священики), і сам цар македонський, і весь народ, і навіть його вороги фінікійці почали твердити, що боги й справді відкрили свою волю цареві Александру. Як же було після такого незвичайного випадку не вірити віщим снам, а отже, і богам?

І таких випадків було немало. Недивно, що віра в пророчі сни вкоренилася в різних народів.

ЧОМУ ДЕЯКІ СНИ СТАЮТЬ ПРОРОЧИМИ

Вірити пророчим снам — те саме, що вірити в пророцтво.

У цій книжці вже розповідалось, як і чому тримається віра в пророцтва. Їй дуже допомагає те, що пророки пророкують завжди дуже неясно, висловлюються непевними словами. Сни теж не завжди бувають ясними. Нерідко людина забуває багато чого з того, що бачила у сні: сон немовби і пам’ятається, але різні подробиці його скоро і легко зникають з пам’яті. Коли такий сон розповідають, то з непевного роблять певне. А для цього дещо додають.

І додають часто зовсім не навмисно, а самі того не помічаючи. Це ще більш полегшує тлумачення снів на пророчий лад.

Ось, наприклад, трапився такий випадок з однією жінкою. Якось вона побачила у сні, що в будинку пожежа. Ніякої шкоди вогонь не заподіяв. Але у сні жінка почула чийсь голос, який попереджав, що треба побоюватися такого-то дня і через стільки-то місяців. Жінка розповіла сон своїм рідним. Серед них була дівчина, молода і дуже забобонна. Вона з жахом почала чекати призначеного дня. Потроху всі про цей сон забули, крім марновірної дівчини. Через багато років після сну сталася така подія. Куховарка рано закрила трубу. Всі, хто був дома, дуже учаділи. Могли б учадіти і на смерть. Коли чад пройшов, дівчина сказала: «От бачите, бачите — адже сон збувся. Це сам бог попереджав тоді вас у сні; про сьогоднішній день тоді і було вам сказано». Жінка теж пригадала сон. Десь вона навіть записала, в який саме день повинно скоїтися лихо. Відшукала цей запис. І що ж вийшло: голос передвіщав зовсім не цей день, а інший, який давним-давно минув.

Буває і так. Людина бачить у сні, неначе хтось умирає чи захворює. Через деякий час і справді у когось з рідних або знайомих трапляється нещастя. Зрозуміло, це могло б статися і без будь-якого сну. З другого боку, і в такому сні немає нічого незвичайного. Але все-таки віруюча людина каже: от саме це і передвіщав мій сон. Але як довести точно і цілком певно, що сон віщував саме це? Як довести, що це справді був сон «віщий», а не звичайнісінький? Довести це не можна. І ось забобонні люди вірять.

Так само траплялось і з пророцтвами. Наприклад, якийсь пророк передвіщає війну, або голод, або мор. Але в якому саме році і в якій країні вони можуть статися, — про це пророк звичайно мовчить або каже неясно. Минають після цього сотні і тисячі років. За такий довгий час як не бути десь війнам, неврожаям або хворобам? І ось коли вибухає якась війна або скоїться інше народне лихо, віруючі люди кажуть: «Оце і передвіщав такий-то пророк». Трапляється через деякий час друге таке саме лихо в тій чи іншій країні, — і віруючі люди знову кажуть: «Саме його і передвіщав той самий пророк». Так вони кажуть про третє і четверте нещастя і в тій, і в цій країні, самі того не помічаючи, що пророцтво нічогісінько не варте. Приблизно так тлумачать і пророчі сни.

Але бувають і такі сни, які насправді збуваються.

Так, наприклад, якийсь студент, готуючись до екзамену, побачив у сні, що він буде професором у тому самому університеті, де він навчався. Це насправді і здійснилось через десять років. Чому так сталося? Тому, що студент бажав стати професором і прагнув до цього; людиною він був наполегливою і, кінець кінцем, добився того, чого бажав. Отже, у сні студент бачив своє власне бажання, а бачив він його тому, що дуже багато про це думав. Усе це цілком природно і може статися без будь-якого втручання «таємничих сил».

Був ще такий випадок. Людина побачила у сні заручини між двома своїми знайомими. Вони незабаром і відбулися насправді. Чому ж приснився такий сон? Тому що ця людина спостережлива. Вона давно підмітила, що йшлося до заручин. Її спостереження засіли десь у мозку, а у сні випливли. Приснився немовби віщий сон. Але і в ньому немає нічого таємничого.

Нерідко сновидіння нібито передрікають смерть близьких людей, причому віщують навіть дуже точно. Але коли саме це буває? Тоді, коли йдеться про людей не зовсім здорових.

Трапився, наприклад, такий випадок: один офіцер бачив у сні, що з його генералом стався удар. Генерал цей був людиною гладкою і повнокровною; шия у нього була товста і коротка, обличчя червоне. Він весь час сердився і безглуздо кричав на винного і невинного. Якось він нагримав і на офіцера. Той, дивлячись на нього, мимоволі подумав, що ось-ось з ним станеться удар. Ця думка міцно засіла в голові офіцера, хоча він зовсім не був пророком. Минуло кілька місяців — і ця думка ожила у сні. Минуло ще кілька місяців — з генералом і справді стався удар. Таким чином сон виявився пророчим, хоча в ньому нічого не було незвичайного.

Такі пророчі сни — зовсім не пророчі, хоч вони і збуваються, їх помічають і про них говорять. А скільки таких самих снів зовсім не збувається? їх ніхто не лічив і не лічить подібно до того, як забувають і про невдалі пророцтва. А от якби лічити усі вдалі і всі невдалі, так тоді б і виявилось: на одне вдале припадає принаймні сто невдалих; на один сон, який збувся, припадає сто таких, що не збулися. Виходить, пророчі сни виявляються пророчими зовсім випадково. Такі самі пророчі сни записано і в старовинних «священних» книгах усіх народів і всіх віросповідань — у греків, римлян, персів, індусів, магометан, християн, буддистів, китайців. І всі говорять про них як про чудеса, хоча тут і немає нічого чудесного.

ЩО ОЗНАЧАЮТЬ ЧУДЕСНІ СНИ

Але бувають сни, які на перший погляд і справді можуть здатися чудесними.

Ось, наприклад, який випадок мав місце в Індії років сто тому. Як відомо, Індією тоді володіли англійці, що дуже пригнічували індійців. Унаслідок гноблення раз у раз вибухали повстання. Повставали проти гноблення то одне, то інше індійське плем’я. Якось повстало плем’я дзегіїв. Приборкати його пішов якийсь генерал Сліман. Разом з ним в похід вирушила і його дружина. Під час походу солдати зупинилися на ніч, розставили палатки. Ранком генеральша каже своєму чоловікові, що їй весь час снились мерці. Сон був такий страшний, що вона і згадати про нього не може. Палатку було поставлено біля красивого узлісся. Хтось сказав генералові Сліману, що мерці снились його дружині недаремно: там, де стояла її палатка, закопано людські трупи. Це були бідолашні індуси-дзегії, яких англійці розстріляли кілька місяців тому. Генерал Сліман наказав розкопати землю на тому місці, де стояв табір. Під палаткою генеральші солдати знайшли чотирнадцять напівзогнилих трупів.

Випадок цей підтверджується багатьма свідками. Виходить наче і справді чудо: мерці немов навмисно дали знати про себе генеральші. Нібито справді вони з’явились до неї у сні.

Але все було набагато простіше: мерців закопали в землю не дуже глибоко. Від гниття людських тіл з-під землі ішов сморід. На свіжому повітрі він був майже зовсім невідчутний, та і в палатці його теж не відразу можна було відчути. Але коли генеральша спала, запах, хоча й дуже слабкий, все-таки доходив до неї. Відчуття такого запаху подразнювало носові нерви і по них передавалося в мозок. Зрозуміло, воно справді неприємне. Завдяки йому в мозку ожили спогади про гниюче людське тіло. Генеральші під час її походів з чоловіком не раз доводилось бачити мертві тіла. Пам’ять про бачене ожила в мозку під час сну. Тому генеральша і побачила у сні мерців. Сталося це вночі тому, що під час сну генеральша нічого іншого так виразно не бачила, не чула і не відчувала. Вдень у її голові враження від запаху заглушались різними іншими відчуттями, а вночі не заглушалися. Ось чому її сон виявився наче віщим, хоча насправді в ньому не було нічого чудесного.

Був ще такий випадок. Людина побачила у сні, що її вкусив за ногу собака. Через кілька днів на цьому самому місці ноги в неї з’явилась хвороба — рак. Виходить, ніби і цей сон віщий. Але й тут сталося те саме, що з генеральшою Сліман: сплячий відчув у сні те, чого ще не міг відчути наяву. Зачатки хвороби були в нього вже тоді, коли він про неї і не гадав. Хвороба спричинила неприємне відчуття в шкірі; від шкіри біль ішов по нервах до головного мозку. Цей біль на початку хвороби був дуже малий і зовсім невідчутний. В мозку він наче глушився різними іншими відчуттями, які в цей самий час виникали в людини. А під час сну всі відчуття людини слабшають; вони наче глухнуть. А коли вони стали слабшими, тоді можна було помітити і біль від рака. Так насправді і сталося. Цим і пояснюється віщий і чудесний сон.

Виходить, ось у чому полягає таємниця віщих і пророчих снів. Сни — це ті ж видіння, тільки в сплячої людини. Виникають вони з тих же причин, що і всі інші. Щоб вони відбулися, потрібна така, а не інша будова мозку, потрібен, крім того, великий запас різних спогадів у мозку про бачене, почуте, читане і взагалі пізнане. Крім того, потрібні певні обставини, які примусили б ожити ці спогади. Все це справді трапляється, і спогади оживають — то в певній послідовності, то безладно. Інколи це трапляється так яскраво, що людина, яка бачила сон, сама не розуміє, у сні це було чи наяву.

ВИДІННЯ, ВИКЛИКАНІ НАВМИСНО

Та ось що цікаво: і видіння, і сни можна викликати штучно.

Про славетного німецького поета Гете розповідають, що він за бажанням міг викликати в своєму мозку різні видіння. «Коли я закриваю очі і трохи нахиляю голову, — так писав поет про себе, — перед моїми очима раптом з’являється якась квітка. Так, я примушую її з’явитись. Квітка починає змінювати свій вигляд. Я бачу, як вона розкривається і зсередини виходять нові квіти, що складаються то з різноколірних, то із зелених листків. Так і з’являються квіти за квітами, і всі різні. Вони з’являються доти, доки я сам бажаю цього. Іноді я бажаю, щоб переді мною з’явилося різноколірне кружальце, і воно справді з’являлось».

Відомі й інші випадки, коли люди бачили такі ж видіння, які вони бажали. Німецький лікар, на прізвище Брозіус, міг викликати за бажанням таке видіння: він бачив самого себе. Перед ним неначе з’являвся його власний двійник. Таке видіння тривало кілька секунд, а потім зникало. Власний двійник з’являється іноді й у сні. Французький учений бачив у сні самого себе, і це страшенно лякало його. Є й такі люди, які можуть бачити у сні ту людину, яку забажають. Перед тим, як лягти спати, вони посилено думають про неї, а від цього бачать її у сні. Мали місце й такі випадки. Якийсь пустельник молиться довго й старанно своєму святому, і цей святий з’являється до нього в ту ж ніч або через деякий час у сні.

Можна викликати видіння й інакше. Так, наприклад, впливає на людину вино та інша отрута. Хто п’є багато вийна, той отруюється ним. Вино входить у кров, яка розносить його по всьому тілу.

Отрута доходить до головного мозку, добирається до клітинок і дуже непокоїть, подразнює їх. Від цього оживають у людини колишні враження. Оживає спогад про бачене, почуте і пережите. Оживають картини і думки. І ось п’яна людина починає бачити видіння, або, просто сказати, марити. Спочатку п’яниця бачить, наприклад, комарів і мух, які літають у нього перед очима. Потім з’являються миші, пацюки і, нарешті, чорти. Відомо, що деякі п’яниці допиваються до білої гарячки і під час марення бачать самого сатану. П’яна людина, зрозуміло, не може відрізнити те, що є, від того, що їй здається.

Подібно до вина і спирту, діє на мозок інша отрута, наприклад опіум і гашиш. Опіум виготовляється з маку, а гашиш — з індійських конопель. Особливо сильно впливає гашиш. При отруєнні цією отрутою видіння виникають одне за одним. Наприклад, здається, що короткі відстані стають величезними, сходи, по яких іде людина, і немов підіймаються до самих хмар. Людині привиджується пекло і рай, ангели і демони. Вона відчуває, що сама стає ангелом, таким легким і ефірним, неначе за спиною відросли крила. Уявлення про час у неї зовсім сплутується: секунди здаються роками, хвилини — віками. Видіння минають одне за одним.

Дуже впливає на мозок і опіум. Щоб бачити видіння, опіум курять, як тютюн. Тисячі людей отруюються опіумом. їм здається, що вони підносяться на небо і розмовляють з богами. Куріння опіуму дає їм величезну насолоду, хоча зовсім розладнує здоров’я. Один англійський лікар спробував якось прийняти трохи опіуму, розчиненого в спирті. Одразу ж він побачив видіння. Було це так: лікар їхав морем до своєї родички і лежав на койці в каюті. Опіум він прийняв, щоб запобігти морській хворобі. Враз лікар побачив перед собою родичку, до якої їхав, і так виразно, що навіть злякався. Вона мов жива стояла перед ним. Лікар зовсім не спав. Він цілком усвідомлював, що видіння бачить завдяки опіуму. І все ж не міг одігнати його від себе.

ВИДІННЯ ВІД ХВОРОБ

Бувають видіння і від різних хвороб. Наприклад, від тифозної гарячки, від пропасниць, але найбільше від нервових хвороб і захворювання мозку. Найчастіше бачать видіння люди нервові і душевнохворі. Такими були мусульманський пророк Магомет[25], лжемесія Саббатай Цеві та багато інших. Чимало таких хворих було серед пустельників, які жили, постячи і молячись, умертвляли плоть і, кінець кінцем, доводили себе різними засобами до божевілля. Через це в житіях святих часто розповідається про різні видіння, які до них з’являлись.

Бачать їх нерідко і люди зовсім не святі. Ось, наприклад, розповідь про одного французького жандарма, в якого дуже розладнались нерви, і він почав бачити через це видіння, чути таємничі голоси і, нарешті, став зовсім душевнохворим.

Це було в березні 1862 року. Імператор французький Наполеон III підписав тоді смертний вирок якомусь безталанному біднякові. Підписав, тримаючи перо в білій випещеній руці, і заспокоївся, неначе він був зовсім не причетний до смерті бідняка. Те, що підписав імператор, пішло, як звичайно, на виконання до ката і жандармів. Одного жандарма призначили бути присутнім при виконанні смертного вироку. Частину ночі він вартував біля засудженого, бачив, як кат одягав того, а в момент страти стояв за кілька кроків від ешафота. В цей час жандарм відчував глибоке хвилювання в душі. Він бачив беззахисну людину, яку збираються знищити озброєні люди, одягнуті в мундири. Жандарма охопив нервовий дрож, якого він не міг пересилити. Вирок було виконано. Образ людини, убитої за всіма правилами закону, довго переслідував жандарма. Він наче бачив її перед своїми очима. Нерви жандарма розладнувались дедалі більше і більше. Незабаром у нього з’явилась думка, що начальник може і на нього донести. Ця думка ще більше стурбувала жандарма. Через кілька днів йому приснився сон, ніби його самого, без будь-якого суду, мають стратити за наказом міністра. Жандарм бачив у сні, як йому зв’язали руки і ноги і поволокли до ешафота. Такий сон, зрозуміло, приснився тому, що душа жандарма була дуже схвильована баченою смертною карою. Цей сон ще дужче занепокоїв його. Жандарм замислився над своїм сном: чи не віщий сон він бачив? Йому здавалось, що інші жандарми перешіптуються про нього. Почулося, ніби вони говорять про його страту.

Одного вечора він ліг спати і раптом почув голос, що виходив з настінного годинника. Голос казав: «Ти загинеш, ти загинеш. Через два дні тебе стратять». Жандарм схопився, заглянув у годинник, але там нічого не було. Ліг знову спати, і знову почувся йому той самий голос. Жандарм знову схопився. Так минула вся ніч. Те саме було і другого дня. Жандарм був упевнений, що його скоро стратять. Він вийшов із казарми, сів на коня і поскакав, сам не знаючи куди. Жандарм хотів було вистрілити в самого себе. Раптом він побачив людину з довгою бородою. Жандарм прицілився в цю людину, але вона відразу зникла. Жандарм опустив рушницю: людина знову з’явилась. Потім з’явились якісь дівчата в кринолінах і почали танцювати над головою жандарма. Приїхали інші жандарми і почали його хапати. Але той не тямив себе: він був певен, що його поведуть зараз на страту, і почав несамовито кричати. Йому здалося, що по дорозі жандарми хочуть його зарізати. Він почав кричати ще голосніше. Його зв’язали і замкнули в якійсь кімнаті. Тоді йому знову почулися чиїсь голоси, на цей раз жіночі. Вони казали: «Бідолашний, безталанний чоловіче, через дві години тебе буде страчено». Жандарм лежав і слухав.

Так минуло кілька днів. А голоси все повторювали йому про страту. Жандарм зовсім не міг засмути. Нарешті, заснув на кілька хвилин, а коли прокинувся, то відчув велике полегшення. Голова жандарма була цілком здоровою. Він ясно почав пригадувати все, що сталося. Пригадав, що одержує платню за те, що присутній при страті і підводить для цього людей. Жандарм став знову жандармом. Розлад нервів минув. Видіння зникли. Розум був цілим і здоровим. Усе-таки його відправили на лікування в лікарню для душевнохворих. Звідти він виписався зовсім здоровим і взявся за колишню справу. Всі ці видіння і голоси жандарм бачив через розлад нервів.

ЧАСИ, ЗРУЧНІ ДЛЯ ВИДІНЬ ТА ІНШИХ ЧУДЕС

Людей з розладнаними, хворими нервами дуже багато в усіх країнах.

Особливо багато їх там, де важко живеться трудовому народові. Під час великого народного лиха таких хворих стає все більше і більше. Коли нещастя минає, кількість нервовохворих трохи зменшується.

Так, наприклад, помічено, що під час війни особливо поширені нервові захворювання. Вони розповсюджуються також тоді, коли народ усією душею жадає виходу з нестерпного становища. Люди чогось шукають, до чогось прагнуть, сподіваються втручання «таємничих сил» в їхню долю. Починають посилено молитися, в усьому вбачають чудеса і чекають якогось знамення, посланого їм богом. З’являються люди, що всіляко вбивають свою плоть, різні «духовидці», які розповідають народові про видіння і чудеса. Дехто з них, можливо, і справді бачив видіння через розладнання свого мозку; а дехто, як завжди, прибріхує і розповідає те, чого зовсім не було. Але їхні слова, мов насіння, падають на підготовлений ґрунт. їм вірять.

Недивно, що за таких обставин з’являється серед народу безліч розповідей про видіння і чудеса.

Так було у євреїв за часів пророків. Так було і в індусів за часів Будди. Так було в арабів за часів Магомета. Так було в усіх країнах.

І багато мільйонів людей щиро вірили в різні видіння і чудеса, хоч і не розуміли, що це таке.

РОЗДІЛ VI

РОЗПОВІДІ ПРО ДИВОВИЖНІ ЗЦІЛЕННЯ

ДВА ЧУДОТВОРНИХ МОНАСТИРІ — ЛУРД І ЛХАССА

У Франції, недалеко від Піренейських гір, є маленьке місто, яке зветься Лурдом.

В цьому місті налічується близько семи тисяч мешканців. Але щороку до нього сходиться з різних католицьких країн щонайменше півмільйона чоловік. Ідуть тут люди з усіх кінців Франції, з Італії, Іспанії, з деяких німецьких земель. Ідуть багаті й бідні, голодні й ситі. Ідуть всі ті, хто вірує в католицьку церкву та її первосвяшеника, римського папу і в католицьких святих[26].

Що ж спонукає всіх цих людей іти до Лурда? Їх спонукає іти туди віра, і насамперед віра в чудеса. Дехто шукає порятунку, інші втіхи, а декотрі просто зцілення від різних недугів і хвороб. Недалеко від Лурда є печери у вапняковій горі. В одній з цих печер, як розповідають католики, у 1858 році сталося чудо: чотирнадцятирічна дівчина Бернадетта Субіру бачила видіння: до неї з’явилась сама богородиця. На спогад про це видіння в печері поставлено зображення святої діви. Тут же поблизу є чудодійне джерело. Недалеко від печери збудовано кілька красивих церков, каплиць і монастирів. Усе це католики поважають як великі святині. Заради оцих святинь і сходяться до Лурда богомольці.

Тут справді відбуваються немовби чудесні зцілення. Бували випадки: сюди приносили слабосилих, і вони починали ходити. Ті, що втратили зір, починали бачити. Хворим на тяжкі хвороби ставало легше, а дехто і зовсім одужував. І це робилось і робиться досі перед очима у всіх. Віруючі католики показують на свої святині і кажуть: «От бачите, бачите, бувають же чудеса на землі!»

А в той самий час подібне до цього діється і на іншому кінці землі — в Азії. Є там у Тібеті місто Лхасса. В цьому місті височить великий буддійський монастир Потала. До того монастиря теж сходяться сотні тисяч богомольців. Католики вважають їх язичниками й ідолопоклонниками, так само як і вони католиків.

У Поталі живе далай-лама, духовний глава всіх буддистів-ламаїтів, тобто тих, хто вважає далай-ламу втіленням Будди на землі. В Лхассі є зображення буддійських богів і святих. Є й мощі буддійських угодників, їхні ікони і статуї. їм поклоняються сотні тисяч богомольців. Від цих святинь і мощей дістають порятунок, очищення і зцілення віруючі в них люди.

У кожного народу є свої святині і свої угодники. І ці святині й угодники теж дають зцілення, причому зовсім не вигадані, а справжні.

Чому ж вони бувають? Щоб відповісти на це питання, треба добре розглянути і дослідити, за яких же обставин такі зцілення відбуваються. Хто, власне, зціляє? Від яких хвороб зціляє? Чи на довго зціляє? Чому саме зціляє? На всі ці питання дуже цікаво дістати відповіді, і відповіді точні, цілком певні, так щоб відносно зцілень не лишалось ніяких сумнівів. Коли будуть такі відповіді, стане зрозумілим і ясним, чому різні чудотворці зціляють у всіх народів і в усі часи.

ДИВОВИЖНІ ЗЦІЛЕННЯ НА МОГИЛІ КАТОЛИЦЬКОГО ДИЯКОНА

Дивовижні зцілення, без будь-яких ліків, справді бувають. Про це розповідають не тільки старовинні, а й нові книги. Наприклад, такі події відбувалися в Парижі з 1728 по 1739 рік на могилі католицького диякона Франсуа де Парі. Про цього диякона варто розповісти.

Народився він у 1690 році, в дворянській сім’ї. У сім років батьки віддали його в пансіон. Уже там дитина відзначилась великою набожністю, незвичайною для її років. Але порядки були в училищі погані, учні ненавиділи свій пансіон і вирішили спалити його. В цій справі брав участь і Франсуа. Пожежа не вдалася; але з цього часу молодого Парі почала мучити совість. Він сам наклав на себе єпітимію і, незважаючи на свій дитячий вік, твердо переносив її. Нерідко він гірко ридав від каяття і при цьому вигукував різні вислови з книги Іова.

Коли Франсуа минуло двадцять років, він усупереч волі батьків віддав себе служінню богу, вступив до духовної семінарії, де почав вивчати «святе письмо» і різні католицькі богословські науки. Крім того, він посилено вбивав свою плоть. Коли помер батько, Франсуа роздав бідним свою частку спадщини. Незабаром він став дияконом, а звання вище цього Франсуа і не хотів мати. Не захотів він бути і монахом, оселився в бідняцькому районі Парижа і почав допомагати бідноті. Все життя Франсуа де Парі присвятив добрим справам, а про себе не думав. їжа його складалася з кількох крутих яєць і супу, який давала йому сусідка. За це диякон носив їй щоранку воду. Він страшенно бідував. Незабаром нестатки призвели його до тяжкої хвороби. Тіло Франсуа покрилось ранами. Від виснаження він і помер у 37 років.

ЯК І ЧОМУ ВІРА ЗЦІЛЯЄ

З травня 1728 року диякона поховали на маленькому цвинтарі Сен-Медар.

В той самий день над його труною сталося чудо: якась мотальниця шовку, Мадлена Беньї, зцілилася. В неї вже давно відібрало ліву руку. Мадлена бачила, як принесли труну, в котру мали покласти диякона. Коли його туди поклали, Мадлена трохи нахилилась над труною, щоб потерти об нього хвору руку, перш ніж на мертвого покладуть покров. Згодом вона пішла додому. А коли Мадлена ввійшла в свою кімнату, раптом сталося чудо: хвора рука почала діяти. Мадлена відразу стала розмотувати шовк обома руками. Слабість минула зовсім і назавжди.

Що це була за слабість? Від якої причини її рука не діяла? Мадлена Беньї була жінкою дуже нервовою. Вона давно хворіла на істерію[27]. При цій хворобі і мозок, і нерви дуже чутливі і легко збуджуються від зовсім не значних причин. Від таких же причин вони іноді дуже слабнуть і навіть перестають діяти.

Щоб людина могла рухати рукою або ногою за своїм бажанням, треба щоб були здорові нерви (2), які йдуть від мозку (1) до руки (3) або ноги, а також і сам мозок (див. мал.). Коли людина рухає рукою, то від мозку іде до руки по нерву наче струм особливе подразнення, ніби наказ. Воно йде до м’яза, за допомогою якого рука ворушиться. М’яз — значить м’ясо. М’язи перекинуті від однієї кістки до іншої. Кінці їх прикріплені до кісток. Коли м’яз скорочується, тобто стає коротшим, але товщим, кістка підтягується до кістки, а від цього рука рухається. А стає м'яз коротшим тоді, коли до нього доходить по нерву наказ (тобто струм) від мозку. Нерви, по яких іде подразнення від мозку до м’яза, звуться руховими. Якщо цей нерв перерізати, м'яз назавжди залишиться нерухомий. Те саме буде, якщо нерв захворіє. Так само рука не рухатиметься, якщо захворіє те місце мозку, де починається руховий нерв. Оце саме нерідко і трапляється з тими, хто хворіє на істерію. Від цієї хвороби не діяла рука і в Мадлени Беньї. Ніяких пошкоджень мозку і нерва у неї не було. Вся її хвороба полягала тільки в тому, що достатньо не подразнювалася та ділянка мозку, від якої ідуть рухомі нерви до руки, оскільки в ній виник стійкий осередок гальмування. Нервові шляхи, які з’єднують цю ділянку з рештою ділянок мозку, наче забились; ця ділянка немов відділилась од решти мозку і більше не діставала від нього подразнень. Струми з неї до руки стали слабшими; м’язи, кінець кінцем, теж перестали скорочуватись, і тому рука нерухомо повисла. Але це було тільки до певного часу. Щоб рука знову почала діяти, потрібне було нове збудження мозку, здатне усунути гальмування. Тоді шляхи до того місця мозку, від якого йдуть нерви до руки, відновилися, і рука почала діяти, як і раніше, — в зв’язку з загальною діяльністю мозку.

Це збудження і дала мозку віра. Віра в те, що диякон Франсуа де Парі — угодник божий і за допомогою бога може зробити все що завгодно. Від цієї палкої віри сильніше забилось серце, більше потекло крові до мозку, він почав діяти правильніше, відновився його зв’язок з тим місцем головного мозку, від здоров’я якого залежав рух руки. І слабість пройшла, рука почала діяти правильно, відновився біг крові в руці. Завдяки цьому почали правильно живитися нерви, що йдуть від мозку до руки. Вийшло, що віра Мадлени Беньї дала їй зцілення[28].

Хто ж її зцілив? Зовсім не Франсуа де Парі і його труна, а саме віра, віра самої хворої. Якби Мадлена Беньї увірувала не в диякона Франсуа, а в щось інше, наприклад в далай-ламу, або в якийсь талісман, або в джерело Лурда, або в Казанську божу матір, або в що завгодно інше — вийшло б те саме.

ВІРА ТВОРИТЬ РІЗНІ ЧУДЕСА

Але всього цього зовсім не розуміли ні Мадлена Беньї, ні її знайомі. В ті,часи ще жодна людина не розуміла, чому, власне, віра зціляє. Тому таке зцілення було сприйнято як справжнє чудо. Про нього заговорили.

В Парижі і його околицях, звичайно, було немало таких хворих, як Мадлена Беньї.

Ця хвороба проявляється по-різному. В одних істеричних хворих не діють руки, в других — ноги. Інші не бачать, не чують, лежать нерухомі, зовсім слабосилі, у декого відбирає мову; з деким іноді трапляються жахливі припадки, судороги, корчі. Під час таких припадків бідолашні згинаються дугою, виють нелюдським голосом, вигукують, самі не знаючи що. Буває й так: раптом уся шкіра на тілі стає зовсім нечутливою — її можна колоти, палити, різати, і хворий не відчуває ніякого болю.

Від цієї хвороби терплять найбільше жінки, але іноді і чоловіки. Серед них теж трапляються і слабосилі, і біснуваті, і з відібраними руками та ногами. Певна річ, потяглися до труни диякона Франсуа і такі хворі. І всі вони вірували, і всі… зцілялись.

ЯК ВІРА В ДИЯКОНА ЗЦІЛИЛА СЛІПОГО

Але до могили диякона ішли не тільки такі хворі, в яких була істерія. Є багато й інших нервових хвороб, що теж зціляються вірою. А в багатьох хворобах віра, якщо й не зціляє, то дає полегшення хоч тимчасове.

На могилі диякона Франсуа був такий випадок. Прийшов до неї по зцілення молодий іспанець Альфонс де Палачіос, син іспанського посла. В нього було запалення рогової оболонки обох очей, запалення очного білка. Бідолашний так хворів на очі, що майже осліп. Іспанець нічого не міг бачити. Ніякі ліки йому не допомагали, хоча лікували його найславетніші лікарі. І от Палачіос вирушив до могили диякона. Він був людиною віруючою. Крім того, він зустрів біля могили багато інших хворих, які теж жадали зцілення і мали гарячу віру в серцях. Іспанця поклали на могильну плиту й залишили на ніч. Тут же лежали й інші хворі. О третій годині іспанець прокинувся. Біль в його очах пройшов. Око, запалене напередодні ввечері, тепер було живе, блискуче. Воно витримувало, не моргаючи, найяскравіше світло сонячного проміння і куряву, що збивав натовп навколо могили. Але друге око ще боліло.

З великою радістю іспанець вирушив додому. Незабаром він помітив, що й другим оком бачить незрівняно краще. Палачіос уже міг не тільки бачити, але навіть читати й писати. Побачив іспанця його лікар і здивовано вигукнув: «Що зробили ви з своїм оком? Воно, здається, стало здоровим».

І справді, очі стали здоровими, причому стали здоровими завдяки вірі. Віра вплинула на стан всього мозку, а стан мозку на серце, на біг крові по кровоносних жилах. Кров завжди інтенсивно приливає до запаленого місця. Це підсилює запалення. А завдяки змінам у мозку тепер кров відлила, і запалення зменшилось. Отже, вийшло так, що стан душі вплинув на очі, уражені хворобою.

Немовби і в цьому випадку сталося чудо, і зробив його той же диякон, католицький угодник і чудотворець. Але насправді і цього разу головна суть полягала не в дияконі Франсуа, а в самому хворому іспанцеві, у впливі духу, тобто стану мозку на його очі, на все тіло.

Випадок з іспанцем показує, що при деякому збігу обставин людський мозок цілюще впливає на інші частини тіла: якщо є такі самі обставини — неодмінно станеться і зцілення. І в цьому немає нічого надприродного, хоча з першого погляду багато дивного і незрозумілого.

Але одне діло — незрозуміле, і зовсім інше — чудесне. Незрозуміле може лишатися таким тільки до певного часу. Колись і воно стане зрозумілим, і його пояснять, розтлумачать. І розтлумачать, не кажучи ні слова про втручання «таємничих сил», які й самі незрозумілі, а значить, і не можуть зробити щось більш зрозумілим. А чудесами саме і зветься уявне втручання надприродних сил в людське життя і в життя всієї природи.

Зцілення, які мали місце на могилі диякона Франсуа де Парі, теж відбувалися завдяки природі, тобто завдяки особливій будові людського мозку, нервів і взагалі тіла. І внаслідок саме такого, а не іншого збігу всіх обставин.

ЯК ЗАВДЯКИ СВОЇЙ ВІРІ ДИВОВИЖНО ЗЦІЛЮЮТЬСЯ НЕРВОВОХВОРІ

У книгах того часу докладно розказано про всі ці обставини. Зцілення справді відбувались, причому в усіх перед очима. Найбільше зцілялись жінки, а іноді й чоловіки. Деякі зцілення були особливо разючі.

Так, наприклад, одна дівчина, на прізвище Тібо, зцілилась ка могилі диякона Франсуа від здуття живота, зведення руки, від ран, з яких витікав гній. Усі ці недуги були дуже застарілі. З’явились вони внаслідок істерії; від розладу серцевих нервів почало погано діяти серце, а від хвороби серця набрякло тіло і сталася водянка. До цього приєднались ще гази, які надмірно роздули живіт. Руки звело судорогою також від істерії; одну руку так сильно скорчило і пальці так притиснулися до долоні, що з явились рани і нагноєння. Хвору Тібо перенесли на могилу диякона. Через чверть години її рука розігнулась, серце почало діяти краще, гази вийшли, роздутий живіт спав, пухлини поступово зникли всюди, хвора почала ходити, рухати руками й ногами. Додому вона повернулася здоровою.

На тій же могилі був ще такий випадок наприкінці 1730 року. В однієї служниці, на прізвище Куроно, відняло всю ліву половину тіла. Хвора ледве ходила на милицях. При цьому вона згиналась і жахливо кривлялась. Хвороба мучила її вже шість місяців. Куроно не могла говорити, а лише белькотала. Кілька разів вона ходила на кладовище, сиділа на могилі диякона разом з іншими хворими, слухала їхні розповіді про зцілення і гаряче повірила їм. Кінець кінцем, віра вплинула на неї. Служниця зцілилась. Слабосила жінка, в якої відібрало мову, пішла без милиць і заговорила.

З іншою істеричною жінкою, Маргаритою Дюшон, сталося теж дивне явище. У неї страшенно боліла голова. Жінка лежала понад рік смертельно слабка, хворіла на ядуху, щомісяця обмирала і ставала схожа на небіжчицю. Крім того, вона зовсім не могла їсти, бо щодня блювала кров’ю.

До того ж у бідолашної була ще й пропасниця. Всі хвороби минули протягом п’яти днів.

Так само зцілився і один чоловік, в якого був нервовий параліч, тобто нервовий удар.

ЗЦІЛЕННЯ ВМИРАЮЧИХ І ГЛУХОНІМИХ

Бували випадки, що зцілялися майже зовсім умираючі. Одну жінку, на прізвище Гардуен, принесли до могили на носилках, бо вона протягом дев’ятнадцяти місяців не могла рухати ні руками, і ні ногами; шість років її мучили різні припадки. Все це пройшло.

Траплялося, що зцілялись і глухонімі.

Це сталася, наприклад, з якоюсь Біго. Про неї розповідали, ніби вона народилася глухонімою. Але насправді це було не так: вона оглухла й оніміла в молоді роки. Це сталося знов-таки внаслідок істерії. Хвороба вразила ті місця головного мозку, до яких ідуть нерви, що керують слухом і мовою. Біго була настільки глухою, що над самим її вухом можна було стріляти з пістолета, і вона нічого не чула. На могилі диякона Франсуа глухоніма почала чути, заговорила і видужала.

В іншої хворої, Фуркруа, зцілилась нога, яка була зведена судорогою протягом багатьох років, а тому всі лікарі відмовлялись її лікувати. Але віра в зцілення її зцілила.

ЯК ЗЦІЛЯЄ ЖМЕНЬКА ЗЕМЛІ

Але ще дивовижніше зцілилась якась Коарен. П’ятнадцять років жінка нерухомо лежала в ліжку — її мучила пухлина в лівій груді. Хвора вже не мала сил зробити довгу подорож до могили диякона. Тому вона попросила свою сусідку принести їй хоч землі з цієї могили, а крім того, потримати деякий час її сорочку на могильній плиті. Все це було з точністю виконано. Не встигла Коарен надіти на себе сорочку, як їй стало вже краще. Досі вона весь час лежала на спині, а тут уже могла і повернутися, причому навіть без сторонньої допомоги. Жінка почала прикладати землю до своєї пухлини, з якої дванадцять років виходив смердючий гній. Незабаром слабість почала проходити, пухлина зменшилася, хвора видужала.

Чому ж Коарен зцілилася? Причина всіх цих хвороб — розлад мозку і нервів. Головний мозок керує і зором, і слухом, і рухами. Його розлад може спричинити і сліпоту, і глухоту, і нерухомість, і слабість. Він може зробити людину і глухонімою, і слабосилою, і біснуватою, і кульгавою. Якщо головний мозок стане здоровим, то разом з тим пройдуть і всі такі слабості. Це саме щоразу відбувалося на могилі диякона Франсуа.

ЗЦІЛЕННЯ ЗА ДОПОМОГОЮ ВЕЛИКИХ ДУШЕВНИХ ХВИЛЮВАНЬ

Подібні явища траплялись і трапляються нерідко в різних інших місцевостях і за таких обставин, де і не може бути нічого чудесного.

Ось, наприклад, який випадок трапився з одним сімдесятилітнім стариком. У цього старика відняло всю праву половину тіла, і він зовсім не міг говорити. Рухався він теж надсилу. Так тривало цілий рік. Одного разу старик ішов вулицею. В цей час перед самими його очима викинулась з вікна якась жінка й упала на мостову біля самих ніг старика. Страшна картина так його вразила, що німий і паралічний старик раптом вигукнув: «Жінка викинулася з вікна!» До нього повернулась колишня здатність говорити. В той же час права половина тіла почала рухатись. Так подіяло на старика душевне хвилювання. Воно зробило ту ж справу, що й віра.

Дуже багато хвороб лікують без ліків і лікарі, самим лише нервовим збудженням.

Ось, наприклад, як зубний лікар вилікував одного чоловіка від страшного зубного болю. Той від нього дерся на стіну, але не дозволяв лікареві доторкнутися до хворого зуба. Тоді лікар, якому увірвався терпець, дав хворому доброго ляпаса. Цей лікувальний засіб так вразив хворого, що зубний біль у нього відразу минув.

ЗЦІЛЕННЯ ЗАВДЯКИ ДОВІРЮ ДО ЛІКАРЯ І ЙОГО ЗАСОБІВ

Бувають і такі випадки, коли хворі зціляються від того, що цілком довіряють своєму лікареві.

Ось, наприклад, що трапилося з одним славетним англійським ученим, лікарем Гемфрі Деві. Про вченість і вміння цього лікаря багато говорили, і тому хворі ставились до нього з великим довір’ям.

Якось Деві прийшов до хворого. Той бачив цього лікаря вперше, але чув, що в нього є якийсь новий лікувальний засіб, який дуже добре діє. Насправді ніякого такого засобу в лікаря Деві не було. А проте, сталося от що. Лікар приніс градусник нової будови. Він почав ставити градусник хворому, щоб дізнатися, чи немає в нього жару. Але поставив градусник не під пахву, а в рот. Хворий уявив, що оце і є новий засіб проти його хвороби, і одразу відчув, що йому стало нібито легше. Розумний лікар помітив це. Він прийшов до хворого вдруге і знову поставив градусник у рот. І при цьому ще промовив: «Це чудовий засіб від вашої хвороби! Ось побачите, як скоро одужаєте». Все це було сказано рішуче і впевнено. Хворому стало ще легше. Лікар приходив до нього декілька разів і лікував все тим же «засобом». Нарешті, хворий одужав.

Що ж, власне, вилікувало його? Віра в лікаря і в новий лікувальний засіб.

Виходить, зцілення відбувається не тільки од віри в святих, але й од віри у лікарів.

Багато з нас на власному досвіді знають, як діє така віра. Всі лікарі користуються нею як добрим лікувальним засобом. Вона допомагає в найрізноманітніших випадках і при багатьох хворобах. Головна суть тут полягає в тому, щоб лікар вселив у хворого повне довір’я до себе.

Оце довір’я і є такими цілющими ліками від хвороб.

ЯК ЗЦІЛЯЮТЬ ЗВИЧАЙНИЙ ХЛІБ І ЗВИЧАЙНА ВОДА

Лікар Ліль розповідає про такий випадок, свідком якого він був. Одного хворого мучив запор, і той набридав лікареві просьбами дати проносне. Але ніякі ліки на хворого більше не впливали. Тоді лікар придумав таке: він сказав хворому, що дає йому найсильніше проносне, яке тільки є на світі, а замість цього дав п’ять пілюль із звичайного хліба, в якому не було навіть ніякої домішки. Від цих п’яти пілюль у хворого почався дуже сильний понос. Чому ж звичайний хліб так подіяв? Лише завдяки навіюванню.

Бували випадки, що так само лікарі виводили бородавки. Вони мазали їх звичайнісінькою водою, забарвленою в якийсь колір. При цьому лікарі казали, що це зовсім не проста вода, а особливий, сильнодіючий засіб, І цей «засіб» справді зціляв. Так само католицькі монахи лікують різні хвороби святою водою. Вона теж діє на різні хвороби чудово, аби хворий вірив у цей засіб. Точнісінько так діяла на багатьох хворих невська водиця, яку продавав за добрі гроші різним хворим один барон, що розорився, на прізвище Вревський. В такий спосіб він не тільки зцілив багатьох хворих, але й поправив власні діла.

ЯК ЗЦІЛЯЮТЬ КАРТИНКИ

З такими зціленнями траплялись дивовижні випадки.

Славетний французький вчений Шарко розповідає, що деякі віруючі хворі зцілялись завдяки священним картинкам. Вони дивились і молились на ці картини, і картини справді допомагали їм. На картинах були намальовані різні чудеса або чудотворці. Дивлячись на такі картини, хворі, зрозуміло, згадували розповіді про чудеса і чудотворців. Подібно до цього зціляє хвороби зображення святої діви в Лурді, куди сходяться сотні тисяч віруючих. Так само діють і буддійські ікони в Лхассі. Так само діє «чудотворна» католицька ікона Ченстоховської божої матері або численні «чудотворні» ікони і мощі в православних.

І ось що варто уваги: люди також зціляються, наприклад, від ведмедячого ікла, або від вовчого хвоста, або від якоїсь черепашки, від талісмана і ладанки. Щоб усе це допомагало в хворобах, треба тільки вірити.

І люди (вірять, кожен по-своєму і кожен у своє, а ця віра справді допомагає. Проте звідки ж береться ця сама віра? Людина передає її іншій людині, один вселяє другому, другий вселяє третьому, всі вселяють усім. Батьки вселяють дітям, предки вселяють нащадкам. І так з року в рік і з віку в вік, і так багато тисяч років. Таке навіювання завжди дуже впливало і впливає. А бачачи такий вплив, люди починають вірити ще дужче.

Таким чином виходить: віра допомагає впливу, а вплив — вірі.

ЯК ВІРА ПЕРЕДАЄТЬСЯ ВІД ЛЮДИНИ ДО ЛЮДИНИ І ПРИЗВОДИТЬ ДО ХВОРОБ, А НЕ ДО ЗЦІЛЕНЬ

І ось що особливо цікаво: можна і штучним способом впливати на різних людей по-різному, тобто вкладати їм у мозок все що завгодно всупереч їхній волі.

Так і було в усіх тих випадках, про які вже розповідалось. Наприклад, чому подіяли пілюлі, які хворий прийняв замість проносного? Тому що була навіяна віра в них. Чому звичайний градусник вплинув як ліки? Він подіяв з тієї ж причини. Так само діє і святе джерело в Лурді, і буддійська чудотворна ікона.

Але особливо сильно впливає на кожну віруючу людину натовп віруючих людей. Дивлячись на такий натовп, віруюча людина мимоволі піддається її настрою. На неї впливають розмови, які вона чує в натовпі, діє сам вигляд віруючих. Діє вся обстановка. Так, наприклад, було над могилою диякона Франсуа де Парі. Іноді вплив натовпу і всієї обстановки на окрему людину виявляється дуже сильним.

Ось до чого дійшла справа на Сен-Медарському кладовищі, коли там відбувались чудеса над могилою диякона. Всю площу перед кладовищем і всі сусідні вулиці заповняли люди. У натовпі найбільше було дівчат і жінок. Але були також і чоловіки. Сюди збиралися люди різного віку, різного звання і стану. Весь цей натовп складався з хворих, які чекали зцілення. І всі говорили про зцілення, і всі їм вірили. І віра передавалась від людини до людини і дуже впливала. Але від такого скупчення людей виходило і велике зло: від людини до людини переходила не тільки віра, а й нервовий розлад. При цьому діяло теж навіювання: людина вселяла іншій людині те, що почуває сама. А біля могили диякона творилося немало дивовижного. Жінки кричали і голосили, інші бились об землю, деякі навіть ходили на головах і вигукували, що цього вимагає дух святий. Чоловіки, жінки, діти, старі і молоді корчилися, звивалися, рухались і завивали на тисячі ладів. Одні вигукували пророцтва, інші співали молитви, деякі просто ревіли, стогнали, свистіли і навіть нявчали. Завдяки такій обстановці деякі хворі не тільки не зцілялись, а навпаки, ще гірше захворювали. Бувало навіть так: до могили диякона приходили хворі, яких мучили, наприклад безсоння, головний біль та інші цілком безпечні хвороби. А бачачи жінок і чоловіків, які звивалися в корчах, хворі самі починали корчитися; не могли утриматись від крику, стрибків і шаленства, дивлячись, як це проробляли інші. Траплялось, що до могили люди приходили здоровими, а біля могили раптом у них відбирало половину тіла, або здувався живіт, або несподівано починало корчити руки і ноги. Бували випадки, що люди сліпли і глухли, ставали кульгавими через корчі ніг.

Чому ж усе це виникає? Від обстановки, яка так сильно впливає на нервових людей, а на істеричних особливо. Одні зціляються, інші захворюють. І це з однієї і тієї ж причини.

Але те, що відбувалось колись біля могили диякона, інколи відбувається і в інших місцях. Траплялися такі випадки і в Лурді, і в Лхассі, і в інших монастирях, біля чудотворних мощей та ікон. Буває це саме і біля могил магометанських та буддійських святих. Те саме відбувалось колись в Кронштадті навколо отця Іоанна Кронштадтського.

Віра в цього священика теж не раз зціляла нервових істеричних хворих точнісінько так, як це було з католицькими, магометанськими й іншими чудотворцями. Але іноді завдяки Іоанну захворювали і здорові. Біля цього священика постійно товпилися хворі й істеричні жінки, кликуші і біснуваті. Варто пожити навіть здоровій жінці серед різних кликуш — і вона сама може стати кликушею. Це і бувало неодноразово в Кронштадті.

ІСТОРІЯ ОДНІЄЇ ВИМУШЕНОЇ ХВОРОБИ, ЩО СТАЛАСЯ ЗАВДЯКИ ВІРІ

А ось що було в 1895 році в селі Ащепково, Мокринської волості, Гжатського повіту, Смоленської губернії.

Влітку по цій місцевості блукав якийсь Захар-юродивий — недоумкуватий селянин, родом з тих же місць. Побачила його селянка, Василина Алексєєва, жінка нервова й істеричка. Чомусь вона дуже перелякалась, схопилася за голову і несамовито закричала: «Злодій, злодій!» Її крики вплинули на людей. Натовп кинувся на бідолашного Захара і вбив його. Через цей випадок почалась ворожнеча між жінками. Особливо ворогувала з Василиною якась Секлетина Никифорова, жінка міцна і здорова. Душу Василини, і так розладнану, ще сильніше вразили різні чвари. З надією заспокоїти її Василина почала ходити по богоміллях і вчащала, між іншим, до Колоцького монастиря, в Гжатському повіті, за двадцять верст від Ащепкова. До Колоцького монастиря здавна сходилося звідусіль багато «зіпсованих» і кликуш, тобто, просто кажучи, нервовохворих і істеричних жінок. Монахи в монастирі «відчитували» їх і давали їм поцілувати ікону. І деякі хворі жінки зцілялися, так само як це було і на могилі католицького диякона. Тому Колоцька ікона теж вважалася чудотворною.

Василина Алексєєва зовсім не була кликушею. Але ось 9 липня 1897 року вона вирушила до Колоцького монастиря на храм. У цей день сходилося туди особливо багато кликуш. Василина бачила їхні несамовиті припадки, і в неї в самої почався такий же припадок. Через чотири місяці припадок у неї повторився, причому саме тоді, коли чудотворну ікону принесли в село Ащепково і правили молебень, оасилина завила і закричала, що и «зіпсувала» Секлетина. Та казала Василині: «Гріх тобі, що ти на мене намовляєш». А Василина на це відповідала: «Насадовила ти мені чортів». Після цього вона багато разів почала вигукувати, що Секлетина «зіпсувала» і її, і ще сімом насадовила чортів. «І ті ще закричать! — твердила Василина. — Не вірите мені? Тоді побачите: разом гулятимемо!» Припадок і пророкування Василини дуже вплинули на все село. Багато повірило її віщуванню. Нервові жінки стали думати і непокоїтися, чи не трапляться і з ними такі припадки. Василину почали возити до старців і по монастирях, причащали, купали а відчитували. В Семенівському монастирі монахи сказали їй, що її хвороба і справді причина. Все це ще більше зміцнювало в ній віру в те, що її «зіпсувала» Секлетина.

Але ось що цікаво: рідні повезли Василину до однієї схимниці у Вознесенський монастир. Та благословила хвору проскурою, артосом і маслом і сказала, що Василині полегшає. Проскура, артос і масло вплинули як ліки, бо Василина вірила схимниці. І Василині на якийсь час стало справді легше. Але тільки на час. Потім Василина бачилася з якимсь монахом Марком, який відчитував кликуш. Той сказав їй, що її хвороба виходитиме ранами, і теж дав попити і поїсти чогось святого. Як сказав Марко, так і слалося: коли Василина повернулася з монастиря, по всій лівій половині тіла у неї були чиряки.

Відчитування не допомагали. Вони лише зміцнювали у Василини її віру в причину. Василина кричала: «Мучить мене! Багато, багато навесні буде такого народу, як я!» Ці слова знову-таки впливали на всіх нервових людей села.

І ось весною справді почали з’являтися кликуші одна за одною. Після великодня 1898 року в одному тільки селі Ащепково з’явилось дванадцять кликуш. Із них десять жінок і два чоловіки. Крім того, ця ж хвороба пішла по сусідніх селах. Захворювали і чоловіки. Бідолашну Секлетину всі докоряли, що це вона народ псує. А хвороба поширювалась, бо нервових людей у селах було немало: бідність, малоземелля, затурканість і взагалі нещасне, важке життя— добрий грунт для всяких хвороб, в тому числі і нервових. Захворювали чоловіки, на вигляд начебто дуже здорові. І ось що цікаво: дехто хворів на ті самі хвороби, від яких зцілялись, наприклад, на могилі диякона де Парі: з’явились припадки, ядуха, здуття живота, рани, відбирало руки й ноги. Деякі біснувалися, доходили до нестями, рвали на собі одежу і волосся, кидались із стільця на підлогу. У жінок під час припадків з’являлась така сила, що шість міцних селян не могли з ними впоратись. А після припадків хворі падали і лежали, наче мерці, майже без ознак життя. Дехто блював. Деякі кричали: «Секлетино, навіщо ти нас погубила!» І ось що цікаво: деякі хворі занедужали після того, як згадали, що колись вони взяли від Секлетини хто перепічку, хто бублик, хто шматок хліба. Навіть згадки про такі зовсім випадкові і давні подачки діяли на нервових людей, як отрута. З цими подачками виходить те саме, що з хлібними пілюлями, про які розповідалось, або з жменькою землі і святою водою. Пілюлі з хліба і вода впливали на хворого тому, що він вірив у таку їх дію і в того, хто давав. Так само і тут народ вірив, що Секлетина псує і що її подачки — не звичайні подачки.

Кликушеська зараза трималась у селі Ащепково кілька років.

Із розповіді про цю історію видно, що коли іноді нервові люди завдяки своїй вірі дуже швидко і зовсім зціляються від різних хвороб, то іншим разом з тих же причин вони захворюють на дуже тяжкі хвороби. І ні в тому, ні в іншому немає, звичайно, зовсім нічого чудесного. Все це робиться цілком природно, без будь-якого втручання таємничих і надприродних сил.

ЧУДОТВОРНА ВІРА ЗЦІЛЯЄ НЕ ВСЯКІ ХВОРОБИ

Але чи всякі хвороби можна вилікувати за допомогою віри, навіюваня і уяви? Чи можна, наприклад, вилікувати страшну хворобу рак? А сухоти? А сифіліс?

Є дуже багато різних хвороб, які зовсім не піддаються такому лікуванню. Про виліковування і зцілення таким чином цих тяжких хвороб звичайно ходять тільки темні чутки. Про це розповідають з чужих слів. Багато разів випадки зцілень ретельно перевірялись, і перевірка показувала, що чутки і розповіді не відповідають правді: або хворому ставало тимчасово легше, або зцілення і зовсім не було.

Наприклад, мав місце такий випадок. З одним французьким генералом стався удар. Удари бувають з різних причин. У людей похилого віку вони трапляються іноді тому, що лопаються дуже тонкі кровоносні судини в головному Мозку. Це буває від того, що в стінках надзвичайно тонких кровоносних судин у стариків нерідко відкладаються вапнисті солі. Через це кровоносні судини стають дуже ламкі і не можуть розтягуватись, коли до них з якоїсь причини приливає кров. Якщо людина дуже хвилюється, серце працює посилено і швидше жене кров по тілу. Тому може статися сильний прилив крові до голови. Від такого приливу ламкі стінки кровоносних судин іноді не витримують і лопаються. Тоді кров заливає мозок і заважає йому правильно працювати. Залежно від того, в якому місці мозку лопаються стінки кровоносних судин, бувають різні наслідки. Наприклад, коли це відбулося в тому місці мозку, яке керує рухами, тіло перестає рухатись. Інколи в людини відбирає мову, якщо те саме сталося в тому місці мозку, яке завідує здатністю говорити. Після удару можна видужати тільки тоді, коли розсмокчеться кров, що залила мозок. Для цього потрібні значний час і вміле лікування. А коли крові вилилось в мозок дуже багато, людина може і вмерти від удару. Такому хворому ніяка віра вже не допоможе. Так сталося і з французьким генералом. У нього вилилось у мозок досить багато крові.

Це було в Парижі. В той час там жив якийсь солдат зуавського полку, що лікував хворих, хоча зовсім нічого не розумів у лікарській справі. Але багато хворих гаряче вірили в його уміння. Тому зуав-солдат зцілив багатьох хворих на різні нервові хвороби, особливо на істерію. У нього теж кульгаві починали ходити, слабосилі вставати, залишаючи йому на пам’ять свої милиці, глухонімі починали говорити і чути, а сліпі — бачити. Розповіді про такі зцілення впливали на інших хворих. Ті їм вірили, а це допомагало новим зціленням. До зуава приносили людей, розбитих ударом. Солдат ставав перед хворим і натхненно вигукував: «Встань і йди!» І траплялось нерідко, що справді хворий вставав і йшов.

Принесли до зуава і генерала, розбитого паралічем. Як потопаючий хапається за соломинку, так і генерал вирішив спробувати, чи не допоможе йому звичайний солдат-чудотворець. Зуав теж зупинився перед генералом і скомандував йому: «Марш!» Але генерал лежав. Тоді солдат владним голосом вигукнув: «Встань і йди!» Але генерал не рухався.

Так він і пролежав кілька років, до самої смерті. Зцілити генерала ніхто не зумів, тому що його хвороба була не нервова, не така, яку можна вилікувати за допомогою віри.

Трапився ще такий випадок. Є хвороба, що зветься запаленням шкіри, або екземою. При цій хворобі шкіра покривається червоними плямами, прищами і всякими болячками. Є й інші нашкірні хвороби, дуже болючі. За старих часів їх не відрізняли од прокази. Проте відомо точно і цілком достовірно: деякі нашкірні хвороби — теж нервові і тому виліковуються за допомогою віри або навіювання. Так, наприклад, багатьох хворих на цю хворобу вилікував лікар Б. Сіпані в Петербурзі, колишній директор Колмовської лікарні для душевнохворих поблизу Новгорода. Хворі повністю вірили його умінню, і ця віра на них впливала. Були випадки зцілення нашкірних хвороб і в інших місцях і навіть у давнину. Віра в зцілення допомагала багатьом хворим на ці хвороби. Але не всякі хвороби піддаються такому лікуванню. Наприклад, проказа зовсім не виліковується. Незважаючи на це, іноді в народі ходять розповіді, що такий-то зцілитель або чудотворець зціляє прокажених.

Яких же саме хворих зціляють чудотворці? Зовсім не прокажених, а тільки тих, у кого нервова екзема (запалення шкіри) або інші нервові хвороби, що виліковуються за допомогою віри. Після таких зцілень народний поголос доповнив і перекрутив те, що справді сталось. Темні люди сплутали одні нашкірні хвороби з іншими, та їх і справді дуже легко сплутати, а в старі часи було ще легше: їх тоді менше знали.

КОЛИ І ЯК МЕРТВІ ВОСКРЕСАЮТЬ

Або ось іще приклад: про деяких чудотворців і зцілителів розповідають, ніби вони воскрешали мертвих.

Але що таке мертва людина? У мертвого тіло зовсім не може діяти: не працює серце, не тече кров по тілу, не піднімаються і не опускаються груди, не роздуваються легені, які містяться всередині грудей і якими людина дихає, не скорочуються м’язи, а значить, не можуть рухатися руки, ноги, голова і все тіло; без дихання кров стає холодною, отже холоне і все тіло. Мозок обмирає; тому очі, вуха й інші органи чуття теж не можуть діяти, а від цього завмирають і гинуть у людини всі відчуття, всі думки, почуття, бажання і воля. Тіло мертвої людини — ніби поламана машина, котра не може діяти внаслідок того, що зовсім зіпсувалася якась її складова і дуже важлива частина.

Та буває з машинами і таке: їх складові частини зовсім не поламані, а лише зупинились і не діють. Варто тільки пустити таку машину в хід — і вона знову почне працювати. Так само буває і з людським тілом. Іноді воно лише обмирає і тому стає холодним, лежить нерухомо. Життя в такому тілі можна знову відновити, тобто, просто кажучи, тіло можна оживити.

Ось, наприклад, який випадок трапився в Америці років п'ятдесят тому. Якийсь суд присудив до страти людину. Бідолаху повісили. Він висів на шибениці близько години. Коли людину вішають, смерть і настає іноді від нестачі повітря для дихання, але ніякого тілесного пошкодження немає. Лікарі вирішили спробувати оживити цю людину. Суддя дав їм на це дозвіл. Людина була зовсім мертвою, жодна частина тіла її не діяла. Але все-таки тіло було зовсім ціле і не пошкоджене, бо діяльність організму перервали силоміць. Священик відговорював лікарів і просив їх дати мерцю спокій. «Його душа вже в пеклі,— казав він, — і її звідти тепер не повернеш». Проте лікарі не послухали священика: вони міркували інакше. Вони твердили: «Машина людського тіла зупинилась. Життя — це те саме, що робота цієї машини. Спробуємо ж пустити її знову в хід!» Вони взялися насамперед розтирати тіло і нагрівати його. Розтирали і нагрівали довго, близько години, якщо не більше. Потім почали пропускати через нього електричний струм і робити штучне дихання. Возилися ще кілька годин. Тут же стояли суддя та поліцейські і спостерігали.

Раптом усі присутні побачили, що пальці в покійника заворушились. Очі стали нібито ясніші, зіниці розширились. Усім стало зрозуміло, що бідолашний повішений зовсім не мрець. Але побачили це і суддя, і поліцейські і втрутились. Вони відібрали в лікарів повішеного, і його тіло знову перестало виявляти ознаки життя, тобто знову перестало діяти.

Минуло ще години чотири. Проте лікарі не заспокоювались. Вони упросили суддю й поліцейських, щоб ті віддали їм мерця. Лікарі вирішили знову спробувати, чи не можна зробити так, щоб людське тіло все-таки і цього разу почало діяти; іншими словами, щоб знову повернулось до нього життя. Суддя дав на це згоду, а лікарі знову взялися за ту ж роботу. Вони почали ще дужче, ніж до цього, розтирати і гріти мерця, пропускали через нього електричний струм, докладали всіх зусиль для його оживлення. Так минуло кілька годин. І суддя, і священик анітрохи не сумнівались в тому, що із зусиль лікарів нічого не вийде, бо «душа — в руці божій».

Та вони помилились. Адже людське тіло все-таки було не ушкоджене і тому потроху знову почало діяти. Знову розширились зіниці, інакше кажучи, ожили ті нерви, які керують їх розширенням, а значить, ожив і мозок, що завідує цими нервами. З тієї ж причини заворушились також пальці рук і ніг, а потім тихо-тихо, ледве чутно, почало битися серце. Потроху його биття прискорювалось. І раптом мрець зітхнув. Зітхнув тому, що його організм, як машину, лікарі знову пустили в хід. Минула б ще година або дві,— і людина, вбита кілька годин тому, безперечно, ожила б. Але тут знову втрутились суддя, поліцейські і кати. Вони остаточно відібрали бідолашного з рук лікарів, терпляче почекали доти, поки знову не зупиниться життя в тільки що оживленому людському тілі, а коли життя зупинилось — як це буває і з машиною, погано пущеною в хід, — наказали закопати мерця в землю. Так і було зроблено[29].

Однак усім стало зрозуміло після цього жахливого випадку що людське життя може ніби зникати, а потім з’являтись знову. Все залежить від того, ушкоджене чи не ушкоджене тіло.

Іноді буває так, що діяльність тіла сама собою зовсім припиняється в людині, і людина обмирає. Тоді вона лежить нерухома холоне, нічого не відчуває і не усвідомлює. Постає це звичайно через те, що раптом перестає діяти людський мозок. Це може статися з різних причин, наприклад внаслідок деяких хвороб, особливо нервових. Інколи так обмирають істеричні жінки v чоловіки.

Таке глибоке обмирання, схоже на смерть, зветься летаргією Летаргія трапляється досить часто у жінок, які недавно розродилися. Бувають такі випадки обмирання і з дівчатами.

Якось в Сергіївській пустині, поблизу Петербурга, обмерла дівчина пролежала в труні кілька днів. Її не зуміли оживити, і вона, кінець кінцем, померла, бо нерухоме лежання викликало застій крові, тіло почало псуватися — адже воно часом загниває і в живих хворих. Але іноді летаргічний припадок минає — тіло знову починає діяти, інакше кажучи, життя повертається, і мрець оживає. Інколи його обмирання триває дуже довго.

Так, наприклад, у Парижі, в лікарні Сальгіетрієр, одна сорокап’ятилітня жінка пролежала як мертва перед очима у лікарів понад рік. Привезли її до лікарні, розбиту ударом Ноги в жінки не діяли. В такому стані вона лежала близько двадцяти років. У всьому іншому здоров’я її було добре, вдача спокійна. Жінка дуже поповніла. Та одного разу вона заснула, а потім уже не прокидалася цілий рік. Її годували штучно, вливаючи їжу прямо в шлунок через трубку. Завдяки цьому хвора не вмерла з голоду. Цю хвору лікарі врятували від смерті. Іншу жінку, теж хвору на летаргію, було врятовано: один лікар, якому вона дуже вірила, голосно сказав їй: «Встань і йди». — і хвора справді пішла. Такі хворі є в різних країнах. Однак у різних країнах іноді рятують їх від смерті і різні чудотворці. Віра в чудотворців впливає і на таких хворих, які ще можуть чути» що робиться навколо. Таке справді інколи і трапляється.

Проте іноді обмерлу людину не може оживити вже ніяка сила і ніяка віра. Це буває тоді, коли людське тіло дуже ушкоджене, ушкоджено якусь частину його, важливу для життя, наприклад легені, серце, мозок, нирки тощо. Такі мерці ніколи не воскресають, і ніщо і ніхто воскресити їх не може.

У різних народів існує безліч розповідей про воскреслих мерців. У деяких з них іде мова про справжні випадки, які колись мали місце, наприклад, про летаргічні сни. Але такі розповіді ходять у народі з великими перебільшеннями і прикрасами. Звичайно цих перебільшень і прикрас так багато, що немає ніякої змоги розглядіти за ними справжню подію, бо вона з усіх боків обростає прикрасами, як ними обріс переказ про всесвітній потоп або про каміння, що співає.

РОЗДІЛ VII

РОЗПОВІДІ ПРО БІСІВ І ПРО ТЕ, ЯК ЇХ ВИГАНЯЮТЬ

ЯК В ОДНОГО СЕЛЯНИНА «ВСЕЛИВСЯ ДИЯВОЛ»

Років п'ятдесят тому в паризькій лікарні Сальпетрієр сталася подія: з одного селянина «вигнали біса», причому вигнали назавжди і добре, так що «біс» справді вийшов з селянина і більше до нього не повертався. Про цей дивовижний випадок варто розповісти, щоб точно й достовірно з’ясувати, за яких же обставин ця подія сталася.

Діло було так. Якийсь селянин, на ім’я Ахілл, народився в південній Франції в заможній селянській сім’ї. Його рідні були людьми хорошими, але зовсім неписьменними. Жили вони далеко від міста, до школи самі ніколи не ходили. Зналися в основному із священиками та монахами і від них наслухалися про витівки різних «бісів». У бісів вірили і священики, і селяни, і хто з них більше — невідомо. Священики вчили Ахілла і його рідних у бісів вірити твердо, але їх підступам нізащо не піддаватись. А по селу в той час ходило багато розповідей про підступи диявола і про те, як і з якими людьми диявол знався. Казали і про батька Ахілла, наче він давно продався дияволу і навіть ходив щосуботи до старого дерева, розмовляв там з сатаною й одержав від нього мішок срібла. Батько Ахілла сміявся з таких намов, але його і самого брали й мучили різні страхи: Як-не-як старик був певен, що диявол існує і постійно бродить десь біля нього.

Ахілл учився в школі, мав чудову пам’ять і читав багато книг, але тільки без розбору. Найбільш дохідливими для нього були духовні книги, в яких немало розповідається про бісів і про те, як вони спокутують людську душу. Хлопчик він був добрий і чесний, чутливий і вразливий, хоч і не дуже розумний. Усе, про що розповідалось у книзі, та до того ж «священній», він сприймав із сліпою вірою. Друзів Ахілл не мав, бо був дуже відлюдний. А втім, його не обтяжувала самітність. У школі він не довчився, покинув її і почав торгувати. В двадцять два роки Ахілл одружився з гарною дівчиною і прожив з нею щасливо до тридцяти трьох років.

Але тут з ним трапилась пригода. Взимку 1890 року поїхав він із села в своїх справах і повернувся додому через кілька тижнів. Після цієї поїздки Ахілл чомусь змінився: він став зовсім іншим, хоча й твердив, що почуває себе добре. Він намагався бути веселим, а сам був похмурий, заклопотаний, майже не помічав дружини і дитини. Селянин став дуже мовчазний, а потім і зовсім перестав розмовляти. Йому важко було говорити. Він насилу повертав язик. Даремно Ахілл намагався вимовити якесь слово. Це йому не вдавалось: селянин неначе онімів. Оглянув Ахілла сільський лікар і визначив, що в нього «ослаб організм і змінилися соки». Лікар побачив, що хвороба в Ахілла тяжка, і сказав про це самому Ахіллу та його дружині. На Ахілла слова лікаря вплинули дуже тяжко, але мова все ж повернулась до нього. Зате селянин почав скаржитись на біль, що в нього зовсім немає сил і все болить. Ахілла стала мучити постійна спрага, а їсти він зовсім не міг. Оглядали його інші лікарі і запитували: «У вас нога болить?» — «Болить», — відповідав Ахілл. І справді, нога починала боліти в нього від самого тільки запитання. Про який би біль його не запитали, відразу починався в Ахілла той самий біль. Бідолашний зліг, усі справи покинув. Найпохмуріші думки лізли в його голову. Селянин не міг читати жодної книги. Він навіть не розумів, що йому кажуть. Потім у нього з’явилось передчуття чогось страшного. У сні він шепотів незрозумілі слова і плакав. Якось він покликав до себе дружину й дитину, попрощався з ними, ліг у ліжко і пролежав зовсім нерухомо два дні. Рідним здавалося, що він от-от помре. Проте ранком, після двох днів такого лежання, Ахілл раптом скочив з ліжка, сів, широко розкрив очі і страшно і несамовито зареготав. Його тіло тремтіло, рот перекривився. Такий сатанинський сміх тривав цілих дві години.

З цієї хвилини все змінилось. Ахілл встав з ліжка і відмовився од будь-якого лікування. На питання родичів він відповідав: «Зі мною нічого «є робіть, це даремно. Будемо нити шампанське. Тепер настає кінець світу!» Потім він почав відчайдушно кричати: «Мене палять, мене ріжу ії на куски!» Так Ахілл кричав цілий день. Потім він почав ганьбити найнепристойнішою лайкою і бога, і святих, і свою віру. І при цьому запевняв, що слова вимовляв не він, Ахілл, а сам рот вигукує їх усупереч його волі. В той же час руки і ноги Ахілла вивертались, і він від болю страшенно стогнав. Після цього Ахілл сяк-так заснув, а наступного дня ранком розповів своїй сім’ї таке: «Вчора в кімнаті був диявол. Його оточувала юрма чортенят. Вони були з рогами і кривлялися. Диявол вселився і в мене самого. Він примушував мене вимовляти жахливі і блюзнірські слова».

Ще Ахілл сказав: «Я мало міркував про нашу святу віру і про диявола. І ось тепер диявол мститься на мені. Він заволодів мною. Він у мені. Він ніколи не вийде з мене».

ЯК СВІДОМІСТЬ АХІЛЛА РОЗДВОЇЛАСЬ

Після цього припадки біснування почали повторюватися в Ахілла. Інколи Ахілл тікав з дому, бігав по полях і ховався в лісі. Там його знаходили, сповненого величезного страху. Нерідко він пробирався на кладовище і спав на якійсь могилі. Двічі пробував отруїтись, а одного разу кинувся в став, але сам звідти вибрався і при цьому сумно сказав рідним, які прибігли його рятувати: «Ви бачите, в мені і справді сидить диявол. Я не можу вмерти. Я піддав себе випробуванню, якого вимагає церква. Я кинувся у воду із зав’язаними руками — і все-таки виплив».

Справді, так у давні часи католицькі священики випробовували тих, у кого, на їхню думку, вселився диявол. Біснуватому зв’язувалиі руки і кидали його у воду. Якщо той потопав, тоді вирішували, що диявола в ньому нема. А коли випливав, його засуджували до страти як чаклуна і спалювали на вогнищі. Ахілл читав про це і тому гірко жалівся: «Ах, біс справді в мені!»

Минуло три місяці. Ахілл весь час був у такому стані. В нього було немовби два зовсім різних стани, наче він роздвоївся. То він був колишнім Ахіллом, батьком сім’ї і людиною віруючою, то — ніби сам не свій. І в такому страшному стані рот всупереч волі нещасного справді говорив богохульні слова. При цьому завжди бувало так: Ахілл хотів і намагався говорити одне, а рот вимовляв зовсім інше. І сам Ахілл чув те, що каже його рот, і обурювався богохульством, але не міг його перервати. І це його жахало. Він не міг зрозуміти, що з ним діється. Ахілл читав у старовинних і «священних» книгах про біснуватих, про бісів, про те, ще вони вселяються в людей і їх можна виганяти. Він вірив змалку цим книгам і розповідям. І що ж йому лишалося робити як не визнати, що в нього справді вселився біс? «Це він і повертає моїм язиком, — думав сердешний Ахілл. — Це він і сидить у мені!»

ЩО ТАКЕ ДИЯВОЛ І ЯК З НИМ СПЕРЕЧАЮТЬСЯ

Нерідко Ахілл справді чув усередині себе голос диявола. Диявол над ним глумився і доводив Ахіллу, що той назавжди в його владі. Та не усвідомлював Ахілл тільки одного: що всі промови диявола він теж вичитав з книг або чув колись від священиків, які розповідали в церкві про діла біса, і від сільських знахарів, і від своїх рідних, і від усіх віруючих у бісів. І диявол уявлявся Ахіллу таким, яким його було намальовано на іконі.

Біси з’являлись до Ахілла і у видіннях. Нерідко чув він їхні голоси. Але Ахіл. л зовсім не усвідомлював, що всі ці видіння і голоси бісів існують лише в його мозку. Єдине, що бідолашний чув, — це свій власний голос, який промовляв від імені диявола. Голос, зрозуміло, чули і рідні. Вони теж зовсім не розуміли, що, власне, відбувається. Вони теж вірили в бісів. Вони теж були твердо впевнені, що в Ахілла вселився біс. І рідні розповідали потім про Ахілла: «Очевидно, його ротом говорив злий дух. Він кричав то чоловічим, то жіночим голосом, і обидва ці голоси так відрізнялись один від одного, — не можна було і припустити, що так говорить одна і та ж людина». І ось що дивно: Ахілл справді страшенно сперечався з дияволом і сперечався з ним уголос. Ахілл говорив — диявол відповідав. І слова Ахілла, і слова диявола вилітали з одного й того ж рота, а голос Ахілла був зовсім не схожий на голос диявола.

«Хай буде проклятий бог, тройця, свята діва», — так вигукував хворий Ахілл глухим, низьким голосом, а потім, перейшовши до більш високого голосу, з сльозами на очах промовляв: «Не моя провина, що рот мій промовляє ці жахливі, богохульні слова! Це не я, не я! Я стискую губи, щоб слова не могли виходити з рота і лунати так голосно. Але всі мої намагання марні: диявол говорить ці слова всередині мене самого. Я добре відчуваю, як він їх промовляє. Він примушує рухатись мій язик всупереч моїй волі. От слухайте, він зараз мені каже…»

І, перейшовши на низький голос, Ахілл вів далі: «Священики — негідники. їм потрібні тільки гроші і більш нічого. Вони свого бога продають оптом і в роздріб і за кожну божу благодать вимагають грошей».

Потім Ахілл знову міняв голос на високий: «Ні, я цьому не вірю».

Так бідолашний Ахілл розмовляв і сперечався з дияволом, який завжди викривав Ахілла. «Ти брешеш», — твердив диявол. «Ні, не брешу», — відповідав хворий.

Ахіллу почало здаватися, що в ньому сидить не один, а ціле стадо бісів. Він чув, як вони розмовляли і сміялись. Він бачив, як один біс стояв перед ним. Голову цього біса було дуже добре видно: чорна, страшна, з рогами, і до того ж прозора, так що крізь неї можна бачити інші речі.

ЩО ТАКЕ МІТКА ДИЯВОЛА

Старовинні книги не раз підкреслюють, що в кому сидить диявол, у того є особливі мітки. Ці мітки — такі місця тіла, які зовсім не відчувають болю. В ці місця можна біснуватого і колоти і палити—і він нічого не відчує. З давнього часу така мітка вважалась у католиків «найбільш надійним» доказом того, що людина одержима дияволом.

В Ахілла теж знайшлися такі місця. Коли під час припадку йому викручувало руки, їх можна було колоти і щипати, і Ахілл зовсім не помічав цього. Часто він сам собі дряпав обличчя нігтями і бив себе з усієї сили — і теж не відчував болю.

ХТО І ЯК ПОЧАВ «ВИГАНЯТИ БІСА»

До Ахілла прийшов священик. Він намагався його заспокоїти. Але слова духовника на Ахілла зовсім не вплинули. Як тільки священик згадав про біса, Ахілл почав кричати ще дужче. Вигляд цього священика нагадав йому всіх інших священиків, які так багато говорили йому колись про бісів. Святий отець спробував було виганяти біса з Ахілла. Але біс не хотів виходити.

Тоді лікарі наполягли, щоб рідні відвезли Ахілла в хорошу лікарню. Вони були певні, що наука краще допоможе хворому, ніж найбільш умілий і віруючий «виганяльник бісів».

І ось Ахілла відвезли до Парижа і помістили в лікарню Сальнетрієр. Там віддали його під опіку досвідченого лікаря П'єра Жане, людини дуже розумної, яка не вірила ні в яких бісів. Лікар прийшов до висновку, що Ахілла зцілити можна, тільки впливати на нього треба обережно і не відразу. І ось як він почав діяти. Передусім Жане вирішив добитися, щоб Ахілл у всьому його слухався. Він помітив, що сам Ахілл вважає себе безсилим навіть підняти руки; та коли йому наказує диявол, Ахілл робить що завгодно і кориться. Лікар почав з того, що теж почав розмовляти з дияволом, який сидів у Ахіллі.

«Я не вірю в твою силу, — якось сказав йому лікар. — Я повірю в неї тільки тоді, коли ти мені даси якийсь доказ цьому».

«Який?» — запитав «диявол» устами Ахілла.

«Підніми ліву руку цієї людини, тільки так, щоб він сам не знав цього», — сказав лікар.

Ліва рука Ахілла одразу ж піднялась. Але сам Ахілл не помітив цього, тоді лікар звернув його увагу, що рука піднята. Це вкрай здивувало його і він насилу зміг опустити руку.

«Це все витівки диявола», — зауважив Ахілл.

Але «диявол» наче все-таки послухався лікаря. Лікар почав вселяти в хворого то один, то інший наказ, і всі їх той виконував. З волі і навіювання лікаря Ахілл танцював, висовував язик, крім того, за наказом лікаря йому з’являлись різні видіння. Так, наприклад, лікар звелів нібито «дияволу», щоб той показав Ахіллу троянди й уколов йому пальці. І ось Ахілл справді побачив перед собою видіння: чудовий букет троянд, а потім почав кричати, що йому колють пальці. Лікар спробував було заговорити з «дияволом» латинською мовою, але, виявилось, той цієї мови не знав. Воно й зрозуміло: по-латинськи не говорив і сам Ахілл; отже, нізвідки було взятися в його голові і знанням латинської мови. Та «диявол» дедалі більше корився лікареві.

Лікар зажадав, наприклад, від «біса», щоб той усипив Ахілла на доказ своєї могутності, і усипив би зовсім, так щоб той і не міг чинити опір сну. Це було дуже важливо для лікування хворого, тому що Ахілла мучило вже кілька місяців безсоння і жодні ліки не допомагали. Та навіювання лікаря допомогло: «диявол» справді усипив Ахілла. Той заснув глибоким, спокійним сном. Так було знайдено новий засіб проти припадків. Але цей же спосіб дав і ще дещо. Лікар наказав Ахіллу нібито через диявола, щоб той розповів, як почалась у нього така дивовижна хвороба.

І Ахілл цілком щиро розповів лікареві: хвороба почалась у нього тому, що він зробив негарний вчинок по відношенню до своєї дружини. Потім лікар дізнався від Ахілла таким же чином про всі обставини його життя за останній час. І тоді лікар зрозумів, суть хвороби.

Справа полягала ось у чому.

САМОНАВІЯННЯ, АБО РОЗПОВІДЬ ПРО ТЕ, ЧОМУ І ЯК «ВСЕЛИВСЯ БІС» У ЛЮДИНУ

Хвороба почалась з сильного нервового розладу. Розлад же цей стався внаслідок того, що Ахілл незадовго до хвороби зробив негарний вчинок по відношенню до своєї дружини. Він був людиною чесною і дуже вразливою. Ахілл не хотів, щоб дружина і всі люди узнали про його негарний вчинок, і почав стежити за собою, як би про нього не проговоритись. Стежив пильно і напружено і весь час боявся. Цей острах дедалі ставав більшим. Щоб не пробалакатись, Ахілл вирішив, нарешті, зовсім ні про що і ні з ким не говорити. Так почалась його німота, про яку вже тут розповідалось. У цей час нерви Ахілла були вже дуже розладнані від докору совісті, а тим часом його похмурі думки все більше розпалювались. Вони мучили його вдень і вночі. Ахілл почав готувати себе до яких завгодно страждань. Він волів зазнати будь-якого покарання за свій гріх. З дитячих років Ахілл вважав, що хвороба — теж покарання за гріхи. І ось йому почало здаватись, що бог уже послав хворобу. Так відбулося в душі Ахілла дивовижне явище: думка про хворобу вселила в нього саму хворобу.

І хвороба справді з’явилась завдяки такому самонавіянню.

Але чому ж сталося таке самонавіяння? Тому що одна-єдина думка цілком заволоділа Ахіллом. Вона немов заглушила всі інші думки. Ті перестали впливати на його вчинки. Через те Ахілл уже не міг розбиратися в своїх власних вчинках, не міг вирішити, як і коли йому діяти: наприклад, іти чи не йти, говорити чи не говорити, їсти чи не їсти, робити так чи інакше, що робити, що вибрати, яке з рішень або з виходів найкраще. Ахілл почав вагатися і втратив всяке уміння вирішувати і вибирати. Але що значить уміння вибирати із двох або кількох виходів якийсь один? Це значить виявляти в такому виборі свою власну волю. Зникло вміння вибирати і вирішувати, що робити, — значить зникла воля. І Ахілл став безвільним. А всяка безвільна людина, зрозуміло, легко піддається різним намовам. Хто не вміє вирішувати сам, той піддається чужим рішенням і вказівкам. Кожна думка, що зародилась у голові, уже відразу може навіяти такій людині і вчинок. Є думка — є і вчинок, а обмірковування, обговорювання цього вчинку — немає. З’явилась інша думка — і навіяла інший вчинок. Почула або вичитала людина якусь третю думку — і не може не скоритися і їй. Це все і коїлось з Ахіллом. Варто було йому подумати про якусь хворобу — і вже з’являлась ця хвороба; казали йому про різні хвороби лікарі і хворі—з’являлися в нього і ті хвороби, про які вони казали.

Таким чином, нерви Ахілла розладнались, він став наче сам не свій; виходило, нібито це і він і не він. І от спало Ахіллу, нарешті, на думку, що він умер. І нещасний одразу став схожий на мерця. Попрощався з родичами і пролежав нерухомо цілих два дні. А в цей час усе думав і думав про смерть. А думаючи про смерть, думав і про загробне життя. Та як тільки Ахілл згадав про загробне життя — одразу ж сталося нове самонавіяння: бідолашний уявив, що вже переходить у загробне життя, про яке з самого дитинства чув силу розповідей. Він сам вірив у потойбічний світ, і всі, хто оточував його, теж вірили. Священики в церквах страхали віруючих жахливими муками пекла, а декому обіцяли і рай. І одразу ж Ахіллу приверзлося, що його чекає за гріхи пекло. А що таке пекло — селянин теж чув. Він вірив, що в пеклі живуть дияволи. І тоді в нього виникла думка про диявола, і Ахілл справді побачив видіння — диявола. Так в Ахілла з’являлись досить зв’язано одна думка за одною: думка про вчинений гріх породила думку про покарання; думка про покарання викликала думку про хворобу, а та думка навіяла думку про смерть, а ті привели до думок про загробне життя, а за ними з’явилась і думка про пекло, і, нарешті, думка про диявола.

І кожна з цих думок справляла на Ахілла особливий вплив, робила навіяння, і Ахілл бачив і відчував усі ці думки ніби наяву. Але в якому порядку вони виникали? В тому самому, в якому могли виникнути в голові темного французького селянина католицької віри. Цей порядок був для Ахілла дуже природним і звичним. Ну а коли б Ахілл не був французьким селянином? Тоді і думки поставали б у нього в якомусь іншому порядку. Так і буває насправді: наприклад, у магометан з’являються думки про те, що в них вселились злі духи, джини, майже зовсім не схожі на дияволів. А якомусь індійцеві міг спасти на думку Маніту (Великий Дух). Так само в іншої людини могла зародитися думка про рай, про ангелів, і про те, що в неї вселився не диявол, а «дух святий», тобто сам бог. Це теж бувало і буває в різних країнах, з людьми різних племен і віросповідань. Отже, випадок з Ахіллом — цілком природний. Бідолашний селянин, уявляючи себе мерцем, побачив перед собою біса, який прийшов по нього з пекла. В цей саме час надворі загавкав собака. Ахілл вирішив, що це неспроста: його стурбував запах пекла. Потім Ахілл уже побачив навколо себе пекло, про яке тільки-но пригадав: він побачив і огонь, і безліч чортенят; він відчув, як ті на нього накинулись і почали мучити. Ахілл відчував, як йому встромляли цвяхи в очі, згодом сатана розрізав його тіло і заволодів головою і серцем. І тоді нещасний несамовито закричав.

Зрозуміло, все це були його власні думки, але саме цього він і не розумів внаслідок нервової хвороби.

Ахіллу здавалось, нібито всі думки існують поза ним, поза його головою. Думка про диявола теж здавалась хворому справжнім дияволом, який існує поза ним. Згодом Ахілл уявив, що диявол заліз в його тіло, вселився в нього. Нещасний відчував, наче в ньому живуть дві істоти: по-перше, він сам, Ахілл, і, по-друге, диявол. А диявола цього він заслужив своїм гріхом проти дружини.

ЩО ТАКЕ ГІПНОЗ І НАВІЮВАННЯ

Усе це лікар зрозумів, розпитавши Ахілла. Він уже надивився на багатьох нервових і душевнохворих, які мучаться від самонавіяння. Проти такого самонавіяння є добрий засіб треба діяти за правилом: клин клином вибивають. Інакше кажучи, слід діяти теж навіянням і навіяти Ахіллу щось таке, від чого його хвороба минула б. Для цього насамперед треба зрозуміти саму суть її. А вона полягає в тому, що Ахілла мучили докори сумління, каяття і болюче побоювання, що його гріх буде викрито. Оці почуття і втілились в душі Ахілла в страшному образі диявола, який нібито вселився в нього. Тому лікар вирішив: насамперед треба зробити так, щоб совість Ахілла заспокоїлась і щоб він примирився сам з собою.

І ось що лікар придумав: він почав за допомогою навіювання боротися з самонавіянням. Ахілл переконував сам себе в одному, а лікар почав переконувати його в іншому, виганяючи таким чином те, в чому переконав себе Ахілл. Наприклад, Ахілл казав: «Диявол наказує мені вити». А лікар умовляв Ахілла: «Не вий».

Щоб робити таке навіювання нервовохворим, є особливі способи, добре відомі лікарям. Найпростіший з них такий: лікар усипляє хворого, але не за допомогою якихось ліків, а так: підносить, наприклад, до очей хворого блискучу кульку і примушує уважно дивитись на неї. Хворий слухається. Коли довгий час дивитися, стомлюються насамперед очі, за ними — очний нерв, а далі і те місце головного мозку, куди йде цей нерв. Потім втома поширюється на весь мозок, і той наче ціпеніє. Це заціпеніння трохи схоже на сон, але це не справжній сон. Такий стан зветься гіпнозом[30].

У стані гіпнозу людина не перестає чути і навіть бачити. Але це робиться якось машинально, несвідомо. Коли людина перебуває в такому напівсонному, гіпнотичному стані, навіювання особливо сильно впливає на неї. Вона слухається його, наче машина. Наприклад, лікар каже такому хворому: «Плач!» — і таким чином навіває йому думку про плач. З цією думкою в голові кожної людини міцно пов’язано гірке почуття, від якого люди плачуть. А коли людина зазнає цього почуття, тоді вона справді плаче, тобто в неї скорочуються деякі м’язи обличчя, грудей і ллються сльози. Інакше кажучи, як тільки людині навівають думку про плач — вона плаче.

Так само під час гіпнозу можна навівати найрізноманітніші думки. А за такими навіяними думками самі собою ідуть вчинки. Можна навівати не тільки на теперішній, а й на майбутній час, наприклад, вчинки, які мають бути здійснені через кілька днів, через місяць і навіть через рік.

Отак П’єр Жане почав лікувати Ахілла. Насамперед лікар, викликавши в того гіпноз, почав навівати йому такі думки, які цілком суперечили власному самонавіянню Ахілла. Отже, справді вибивався клин клином. Таке лікування впливало. Поступово Ахілл переставав вірити, що в ньому сидить диявол, перестав корчитися, вити і «богохульничати».

ЯК ЛІКАР «ВИГНАВ БІСА»

Але остаточно Ахілл усе ще не виліковувався. Тоді лікар вирішив підірвати за допомогою навіювання сам корінь хвороби.

І ось одного разу він вселив Ахіллу таку думку: «Завтра, о такій-то годині, до вас прийде дружина. Ви її побачите. Вона теж дуже хоче вас бачити. Вона прийде до вас навмисне для того, щоб простити вас і сказати про повне прощення вашого вчинку. Вона знає, що ви більше нещасні, ніж винні».

Так і вийшло. Навіяння чудово вплинуло на нервовохвору людину. Другого дня, в зазначений час, Ахіллу з’явилось видіння.

Це сталося зовсім не у сні, а немов наяву, як його запевнив лікар. Ахіллу привиділось, що до нього в кімнату ввійшла дружина. Він відчув, як вона кинулась йому на шию, як доторкнулась своїм обличчям до його обличчя. Ахілл чув, як вона сказала йому, що прощає його. Все це бачив тільки Ахілл, бо йому було навіяно таке видіння.

І це навіяння вплинуло. Ахілл відчув полегшення. Йому здалось, що його муки вже скінчились, тому що він спокутував, нарешті, свою провину. Отже, бісові нічого було більше робити, і він зник. Спогади про хороше минуле життя з дружиною повернулись до Ахілла. Хворий міг уже сам обговорювати своє марення. Ще через деякий час Ахілл так очуняв, що навіть почав сміятися з свого біса. Всі припадки минули. Перший час після такого видужування біси ще з являлись до Ахілла вночі, коли він спав. Але лікар не давав їм спокою і тут. Він продовжував лікувати Ахілла весь час новими навіюваннями. Видіння з’являлись дедалі рідше і, кінець кінцем, зникли.

Ахілл остаточно видужав.

Так було вигнано з його душі «страшного диявола», тобто його власну думку, яку він сам і навіяв собі і втілив у страшному образі. Щоб вигнати біса, потрібне було навіяння і більше нічого.

Через три роки після того, як Ахілл одужав, він писав лікареві, що живий, здоровий і живе з своєю дружиною добре.

ЩО ТАКЕ «БІСНУВАТІ»

З цього прикладу видно, що таке біснуватий. Приклад цікавий тим, що хворобу Ахілла досліджено до найменшої подробиці точно і достовірно. Дослідження показує, що біснуватий — той же хворий. Інакше кажучи, тут справа зовсім не в бісі, а в хворобі нервів і мозку.

Такі хворі були в усі часи і в усіх народів. Вони нерідко траплялися і серед дикунів. Там їх теж вважали одержимими злим духом. Дві з половиною тисячі років тому було немало таких же хворих у греків і римлян. У ті часи вважали, що в них вселився Діоніс, бог вина і веселощів. Ці хворі шаленіли так само, як і Ахілл, тільки викликали імена інших богів і духів. Тоді казали, що ці хворі «одержимі богами».

Про те, що вони «одержимі бісами», почали говорити набагато пізніше, коли прийняли християнство. На це варто звернути увагу. Та ж сама хвороба вважалась то дією «богів», то дією «дияволів». Спочатку богів, потім дияволів. І мільйони людей щиро вірили і в те і в друге.

Біснуваті були в усі часи і в усіх народів: у язичеських, християнських, буддійських. Дуже часто про них згадують біблія і євангелії. В одних народів їх було більше, в інших — менше. В одні часи такі випадки траплялися частіше, в інші — рідше.

Звичайно біснуватим ставав хворий з сильним нервовим розладом, або, як тоді казали, в котрого вселялась «нечиста сила». Та бували випадки, коли ця тяжка хвороба уражала не одну людину, а відразу кілька десятків і сот чоловік і навіть поширювалась по всій місцевості точнісінько так, як поширюються різні заразні хвороби: тиф, скарлатина, холера та інші. Про одну таку нервову пошесть у Смоленській губернії вже розповідалося в цій книжці. Але особливо часто такі пошесті (епідемії) бували років 300 тому, в XVII столітті.

Перша така епідемія сталася в 1630 році в одному монастирі в Мадріді, в Іспанії. В однієї монахині почалися сильні припадки. Вона вигиналася всім тілом, руки її судомило, з рота йшла піна. Ночами монахиня несамовито кричала і, нарешті, заявила, що в неї вселився диявол. Незабаром «нечиста сила» охопила всю обитель: монахині ночами вили, нявкали, гавкали. Бідолашних пробували заклинати. Але це не допомогло. Тоді в боротьбу з «нечистим» втрутилось вище духовенство: воно роз’єднало біснуватих, тобто хворих, розіславши їх у різні монастирі.

В наступному 1631 році така ж пошесна біснуватість мала місце в монастирі св. Урсули в місті Лудені, у Франції. Монахині ночами бачили видіння: до нервовохворих жінок почав нібито з’являтися недавно померлий настоятель монастиря. З жахом вони схоплювались з ліжок і кидалися тікати; потім падали на землю в сильних корчах, згиналися дугою так, що п’яти торкались голови, і в маренні бачили злих духів. Монахині качалися по підлозі, проклинали бога, вигукували страшні блюзнірства, повзали по землі, вигинаючись і висолопивши язика. Заклинання не впливали, і самі заклинателі-монахи, кінець кінцем, теж уявили, що і в них вселився диявол.

Незабаром після історії з луденськими біснуватими, в 1642 році, на таку ж хворобу захворіли монахині монастиря св. Єлизавети в Лув’є, у Франції. До нас дійшов докладний і правдивий опис цієї сумної історії очевидця, сучасника-богослова. «У монахинь, — пише очевидець, — під час причастя виникає велика огида до святих дарунків. Черниці корчать їм гримаси, показують язика, плюють на них і богохульничають. Кілька разів на день в них бувають сильні припадки сказу і злості: монахині називають себе демонами, роблять різні судорожні рухи і дугою перегинаються назад без допомоги рук, тримаючись більше на тім’ї, ніж па ногах, згинаючи тіло колесом. Біснуваті довго лишаються в такому стані. Припадки часто повторюються. Такі кривляння тривають іноді чотири години, після чого черниці почувають себе цілком добре: вони здорові і свіжі. Нерідко біснуваті непритомніють під час заклинань. І при цьому зовсім перестають дихати. Потім вони чудесним способом повертаються до життя: спочатку починають рухатись великі пальці ніг, потім ступні, ноги, згодом живіт, груди і шия. Весь цей час обличчя біснуватих зовсім нерухоме. Нарешті, воно починає спотворюватися, і знову з’являються страшні корчі та судороги».

Так описує біснуватість старовинний богослов-очевидець. Його розповідь нічим не відрізняється од опису одержимості луденських і мадрідських монахинь. Всюди те саме.

Але чому виникали ці жахливі хвороби? Що їх викликало? Чому на них захворіли монахині, які, здавалося б, мали своєю близькістю до бога бути недоступними силам диявола?

В той тяжкий і темний час відповідь була дуже простою і ясною. Ніхто, навіть найрозумніші і найосвіченіші люди, не сумнівалися, що причина такого шаленства — «одвічний ворог людини — диявол», який у тому або іншому вигляді «вселявся» в людей. Та й самі хворі, корчачись і звиваючись у страшних судорогах і вимовляючи страшні прокляття проти бога і святих, обвинувачували в цьому того чи іншого злого духа. Деякі відчували в собі навіть не одного, а відразу кількох «духів», іноді 7–8, і завжди називали їх іменами, які дала їм церква.

Бідолашні одержимі розмовляли з «нечистими», боролися з ними, як Ахілл із своєю нечистою силою, але сатана і його слуги виявлялись дужчими. Вселившись у людину, вони промовляли її устами «огуду на церкву і бога».

Так думали люди за старих часів, а деякі думають і досі.

Відтоді минуло понад 300 років. Багато що пізнали, багато чого встигли навчитися люди за ці довгі роки. Темноти і марновірства стало менше. Те, чого раніше тільки боялись і в чому бачили «нечисту силу» і «підступи диявола», тепер розібрали і як слід вивчили. Так сталося і з біснуватістю.

Біснуваті є і досі. І тепер ще можна бачити одержимих з їх припадками, корчами, буйними і несамовитими криками… Але тепер цей стан має іншу назву. Це не «підступи ворога люду людського — диявола», а серйозна, тяжка нервова хвороба, викликана глибоким розладом нервів і мозку. Хвороба ця тепер добре відома і вивчена. Її називають великою істерією, або істероепілепсією[31].

Коли вчені люди вивчили цю хворобу, вони зрозуміли і біснуватих, зрозуміли, як і чому в людину вселяється «нечиста сила» і що це за «нечиста сила».

Ось як французькі лікарі Ріше і Шарко, славетні вчені, що вивчали спеціально нервові хвороби, описують цю хворобу:

«Великий істеричний припадок викликається звичайно якимось душевним хвилюванням. Хвора людина почуває себе погано. Вона стає сумною і дратівливою. Потім у неї починаються видіння. Їй ввижаються всілякі огидні звірі: коти, пацюки, павуки, слимаки. Людина не може більше лишатися спокійною: вона схоплюється і біжить з диким криком, в легкому одязі вискакує надвір, незважаючи ні на яку погоду. Раптово починаються судороги; дихання стає нерівним, серце шалено б’ється, тече слина. З’являється нечутливість деяких частин тіла і, нарешті, всього тіла. Так починається хвороба.

Потім настає сам приступ, припадок.

Він починається з того, що хвора людина непритомніє. Тіло її застигає нерухомо, рот відкритий, руки зведені назад. Лише рука, нога чи язик робить ще повільні рухи. Нарешті, і вони спиняються. Тіло завмирає в нерухомості. Потім кінцівки починають швидко згинатися і розгинатися, звиватися по кілька разів на секунду, обличчя зводить судорога, з рота йде піна. Хвилин через п’ять тіло знову лежить безсило і зовсім нерухомо.

Через деякий час хвороба набуває іншого вигляду. Тіло хворого згинається дугою, так що ноги майже торкаються голови, і лишається в такому положенні кілька хвилин. Таке положення лікарі звуть «містковою аркою», бо воно справді схоже на невеликий місток. За «містковою аркою» ідуть сильні і різкі рухи: тіло підкидається вгору, і хвора людина ніби висить у повітрі, спираючись лише на потилицю і лікті. Іноді вона просто стоїть на голові догори ногами, як показано на старовинному малюнку. Потім хворий падає на ліжко, і всі рухи починаються знову, повторюючись 10–20 разів. Іноді вони супроводжуються диким криком, маханням рук, судорогами обличчя, біснуватий висолоплює язика. Свідомість потроху повертається.

Після цього з хворою людиною відбувається зміна. Свідомість пробуджується ще більше. Людина починає марити. їй з’являються різні видіння, і вона набирає різноманітних положень, які дуже швидко змінюються. Людина то просить пощади, то жахається, то боязко ховається від сторонніх поглядів.

Цим приступ звичайно кінчається. Хвора людина поступово опритомнює. Вона мало рухається, але багато говорить, згадує минуле, скаржачись на свою долю. Іноді в неї знову з’являються видіння, подібні до тих, які були на початку хвороби: вона знову бачить різних тварин, що лякають її і викликають на обличчі вираз болю і жаху.

У хворої людини рідко буває один приступ. Після періоду спокою припадок відновлюється; 20 або навіть 30 припадків можуть повторюватися один за одним».

Це — картина великої істерії, як називають таку хворобу лікарі. Але в повному прояві вона трапляється порівняно рідко. Звичайно деяких ознак зовсім не буває; інші, навпаки, виступають дуже сильно. У декого з хворих, біснуватих, одержимих, корчі проявляються з особливою, страшною силою. Хворий кидається на підлогу, намагається себе вкусити, рве на собі волосся, одежу. Він страшно кричить, виє, мов дикий звір.

Недивно, що такий припадок наштовхував марновірних, темних людей у старовину та и тепер ще наводить на думку, що в хворого вселився злий дух; картина «одержимості» могла справді залякати, спантеличити темну, неосвічену людину. Тепер у «духів» вірять значно менше[32]. Але й досі ще є такі ж біснуваті, яким ввижаються різні страховища: звірі, мерці, дияволи; хворі тікають від цих страшних привидів; у них починаються ті ж судороги, крики, прокляття, блюзнірство. Досить тільки порівняти опис хвороби вчених-лікарів і розповіді старовинних монахів про луденських, мадрідських, лув’янських біснуватих — і в очі відразу впаде разюча схожість: у цих безталанних дівчатах, одержимих «нечистою силою», неважко відразу пізнати хворих, що їх лікували Ріше і Шарко. Всі ознаки біснуватості ті ж, інше тільки пояснення хвороби. Але тут із старовинними очевидцями повторилось те саме, що не раз бувало з іншими: вони правильно бачили й описували, але неправильно пояснювали. Тепер наука крок за кроком розкриває всі таємниці природи. Вона пояснила і ці таємничі історії, що дійшли до нас з давніх часів.

ЯК І ХТО «ВИГАНЯВ БІСІВ» ЗА СТАРИХ ЧАСІВ

І от що особливо цікаво. В усі часи і у всіх народів знаходились люди, які «виганяли бісів». Як же саме? За допомогою такого ж навіяння, яким користувався і лікар Жане, лікуючи Ахілла. Ось, наприклад, як «виганяв бісів» католицький святий Бернард. Це докладно описано в одній старовинній італійській книзі. З цієї розповіді видно також і щиру віру людей того часу в бісів.

«Давно вже диявол оволодів однією жінкою, уродженкою італійського міста Мілана, — розповідається в старовинній книзі «Житіє святого Бернарда». — Диявол так її знівечив, що вона була схожа скоріше на потвору, ніж на жінку». (Інакше кажучи, ця жінка була нервовохвора і покалічена нервовими судорогами). Далі в старовинній книзі розповідається: «Обличчя цієї жінки було спотворене і шолудиве, очі косі і страшні; довгий язик висолоплювався з рота, що видихав сморід. Крім того, жінка часто скреготала зубами, нічого не бачила і не говорила. Вона була справжнім житлом диявола. Її повели в церкву святого Амбросія до святого Бернарда. Народ вірив, що ця свята людина врятує бідолашну.

Величезний людський натовп насунув з усіх боків. Святий Бернард наказав віруючим почати молитву. Сам же залишився біля вівтаря із священиками. Він зажадав, щоб до нього привели жінку. Але це не легко було зробити, бо диявол, який у ній сидів, щосили упирався, бив воротарів ногами, задкував, скалив зуби, намагався будь-що вирватися. Нарешті, з великими труднощами одержиму приволокли до вівтаря, де стояв святий Бернард. Жінка одразу ударила його ногою. Але святий і взнаки не дав, що помітив цей удар. Він став на коліна біля вівтаря і спокійно молився. Потім надів ризу і почав правити обідню. Під час обідні Бернард звертався до одержимої, хрестив її, благословляв святими дарами. При цьому диявол відчував такий біль, неначе його різали. Він огидно звивався, страшенно кривлявся, з такою силою скаженів у тілі бідолашної жінки, що всім було видно, як він мучиться. Святий прочитав молитву господню, потім підійшов до жінки, щоб напасти на ворога зблизька. Держачи дискос із святими дарами, він поклав його на голову жінки. Після того сказав дияволу: «Ось, мерзенний і проклятий дух, — ось твій суддя! Оця велика і незламна сила! Тепер стань супроти неї, якщо посмієш. Ось той, хто прийняв смерть заради нашого порятунку! Кажу ім'ям великого бога і влади його, яку ти добре знаєш, і наказую тобі, дух лукавий, негайно залишити тіло цієї раби божої і ніколи більше до нього не повертатись».

Під час промови святого Бернарда диявол одчайдушно кричав і терзав одержиму. Це ясно свідчило, що йому всупереч своєму бажанню доводиться покидати її. Зробивши цю першу спробу, святий Бернард повернувся до вівтаря і закінчив обідню. Коли ж диявола причастили, а диякон проголосив: «Мир усім», — народ відпустили додому. Тоді мир настав і для бідолашної одержимої: диявол покинув її зовсім, довівши цим непереборну силу «святого таїнства».

З цієї розповіді старовинної книги видно, що святий Бернард справді вплинув на хвору, нервову жінку, і вплинув тільки за допомогою слів. Відомо, що святий Бернард викликав до себе велику повагу. Йому вірили, а завдяки цій вірі його слова впливали на людей, особливо на хворих, так само як впливало на хворого Ахілла навіювання лікаря.

НАЙБІЛЬШЕ ЗЛО. ЗАПОДІЯНЕ ВІРОЮ В БІСА

Подібно до цього «виганяють злих духів» і теперішні начотчики, іноді вдало, іноді невдало, залежно від хвороби. Так діяв отець Марко, який «відчитував» хвору Василину Алексєєву в селі Ащепково. Так само впливав на кликуш і отець Іоанн Кронштадтський. А тисячу вісімсот років тому так само діяв Аполлоній Тіанський.

Кілька сот років тому віра в бісів держалась набагато стійкіше, ніж тепер. Мільйони людей були впевнені, що біси крутяться навколо кожної людини, чатують, підстерігають, спокушають, заповзають у людську душу, намагаються якнайдешевше купити її, щоб засадити потім у пекло. Казали, що з багатьма людьми такі жарти бісів удавалися.

Але от що особливо жахливо. Серед народу ходив поговір, що дехто з людей сам закликає до себе бісів і знається з ними. Багато чоловіків і жінок твердили, що до них справді приходив біс, і вони з ним розмовляли і мали справу. І в цьому признавалися цілком щиро, бо хворі, нервові люди того часу бачили у своїх видіннях те, про що вони думали. А кілька сот років тому в усіх країнах Європи віруючі і благочестиві люди найбільше думали про бісів і боротьбу з ними ради досягнення царства божого на тому світі. За це молились, про це говорили. Це ж проповідувалось у церквах і писалось у «священних» та інших книгах. Таким розмовам і вірі дуже сприяло тяжке життя того часу. Народ змучився, настраждався через війни і різні утиски з боку багатих і владних королів, князів, поміщиків та духовенства. Скинути гнобителів з своєї шиї не було сил. Мимоволі доводилося покладати надії на бога, а значить, і всіляко боротися з бісами. І багато людей хворіли на різні нервові хвороби. Раз у раз з являються «біснуваті» чоловіки і жінки. нервовохворі, істеричні, божевільні і напівбожевільні, всілякі кликуни і кликуші, Чимало було таких, що самі на себе зводили різні небувалі злочини, твердили, ніби вони чаклуни, відьми, перевертні, Наче вони літають на шабаш, поширюють причину і заразу, — словом, творять усе, щоб догодити бісам. Казали все це цілком щиро, точнісінько так, як і Ахілл щиро казав про свого біса.

І ось проти таких людей, які нібито знаються з нечистою силою, виступало духовенство. Священики твердили, що саме їм і належить викорінювати «бісівську силу». Влаштовувались особливі церковні і духовні суди, щоб її викорінювати. Світські власті, поліція, військо, королі, імператори всіляко допомагали цьому викорененню. І ось бідолашних хворих чоловіків і жінок хапали, катували, добивалися від них зізнання за допомогою страшних тортур, а потім без всякого милосердя спалювали на вогнищах. У старовинних книгах розповідається про неймовірні страхіття, про те, що робилося в ті часи з бідолашними хворими людьми в ім’я боротьби з бісами. Десятки і навіть сотні тисяч їх загинуло в найжахливіших і повільних муках, і народ навіть не жалів їх. Здебільшого це були люди з простого народу і взагалі небагаті. Різні графи та князі і в ті часи добре вміли влаштовувати свої справи, і біси в них чомусь залізали дуже рідко. І завжди і всюди бувало так: бідолашних гинуло найбільше в тих країнах, де найбільшу владу мало духовенство і де королі та князі дуже активно підтримували його.

Так було, наприклад, в Іспанії і Німеччині, та й в інших країнах. У одному лише місті Трірі, в Німеччині, за короткий час було спалено живцем 7000 чоловік за «знайомство» і «стосунки з бісами». Один епіскоп у німецькому місті Бамберзі спалив 600 жертв, а в єпіскопстві Бюрцбурзькому було спалено за один тільки рік 800 чоловік. У французькому місті Тулузі за один раз покарали 400 чоловік. Були такі недолюдки, які зовсім не розуміли, що вони коять: якийсь суддя Ремі у французькому місті Нансі хвастався, що за шістнадцять років він засудив до страти 800 чоловік. В Іспанії кров лилася справжньою рікою. В Італії, в провінції Комо, за один рік стратили 1000 чоловік, а в інших місцевостях тієї ж країни жорстокість суддів призвела людей до повстання. Спалювали і мучили нещасних хворих і в Швейцарії. В швейцарському місті Женеві, яким тоді управляв епіскоп, за три місяці було страчено 500 «відьм», тобто нервових, істеричних жінок, які у своїх хворобливих видіннях бачили біса і нібито зналися з ним.

Але ось що було особливо важливо. Все це робилось для слави божої. Духовенство проповідувало тоді, що пощадити «відьму» — значить «образити всемогутнього». Римські папи пускали в народ особливі послання проти «відьм». Священики, монахи, святі і не святі складали особливі молитви для вигнання бісів. Такі молитви є і досі в католицьких і православних богослужебних книгах. І як же було простому, темному народу не вірити у бісів і їх вигнання, коли навіть у молитвах говориться про це? І під час церковної служби йде мова про те саме. І в проповідях духовенство повторює це. А головне — про бісів розповідається і в самому «святому письмі». Розповідається там і про різних чудотворців, які виганяли колись бісів. Сліпа віра в старовинне «письмо», в книги, написані сотні і тисячі років тому, дуже сприяли жахливій і передчасній загибелі на вогнищах сотень тисяч хворих людей.

Це найкраще доводить, як небезпечно вірити старовинним книгам.

КОМУ І ДЛЯ ЧОГО ПОТРІБНА ВІРА В ЧУДЕСА

Так воно і сталося насправді, тому що церква майже дві тисячі років з усієї сили підтримувала віру в бісів. Колись вона її підтримувала вогнем і мечем, вогнищем і катуванням. Тепер, знесилившись, підтримує тільки словами і проповіддю.

Та і як же їй не підтримувати віру в бісів?

Справді, що таке біс? Це якась надприродна, таємнича сила. Чи може церква не вірити в існування такої сили? А як же їй бути в такому разі з чудесами? Адже всяке чудо є теж втручання різних надприродних сил у звичайний хід життя природи і людини. Заперечувати таке втручання — значить заперечувати і чудеса. Але таке заперечення було для римської церкви дуже невигідним: багато священиків і пап самі були «чудотворцями», зціляли хвороби, «виганяли бісів»; у багатьох католицьких монастирях були і досі є чудотворні мощі та ікони, завдяки яким теж зцілялись і зціляються віруючі в них люди. Ці зцілення і вигнання бісів давали і дають духовенству всіх країн величезний прибуток. А чудеса — ще більше. В Іспанії, в Італії, в Тібеті, в Індії — скрізь і всюди кожен монастир намагається завести в себе щось «чудотворне»: то чудотворне джерело, то чудотворну статую; на острові Цейлон показують слід самого Будди, в мусульманському святому місті Мецці — священний камінь, що впав з 'неба. Але ще більше різних чудотворних речей демонструють у Франції, Німеччині та інших християнських країнах. Наприклад, у деяких монастирях духовенство показувало куски Ноєвого ковчега, більше ніж у двохстах монастирях — частини хреста, на якому було розіп'ято Христа, а в кількох монастирях — навіть цілі хрести. Цвяхи, якими було пробито руки і ноги Христа, віруючі бачили сотнями. В одному місці показували роги Мойсея, тобто проміння, що виходило з його голови; в іншому монастирі — чудотворну бороду Аарона. Показували пера з крила архангела Гавриїла. Були монастирі, де справжні чудеса і зцілення творило святе сіно, що колись лежало в яслах Христа. Показували навіть свічку, яка горіла в хвилину народження Христа. Нарешті, в одному німецькому монастирі показували рукавичку, в яку Никодим зібрав кров Христа.

Усіх таких дивовижних речей і не перелічиш. Та особливо повчальне те, що всі вони приваблювали до себе сотні тисяч віруючих поклонників. І кожен поклонник давав монастиреві хоч якийсь прибуток. Але ще цікавіше: всі ці незвичайні речі справді виявлялись чудотворними.

Однак звідки ж вони з’являлись? Про це розповідають очевидці.

ІСТОРІЯ ОДНОГО КАТОЛИЦЬКОГО МОНАСТИРЯ

Ось що пише, наприклад, чесний і щирий монах Радульфус, який жив років 800 тому:

«Прийшов до нас якийсь чоловік простого походження і взявся розкопувати могили. Він діставав звідти кістки і, називаючи їх мощами, продавав різним монастирям. І монастирі купували. Торгував він також і різними чудесними речами, наприклад древом від хреста господнього». Прийшов цей чоловік в одне альпійське місто. Там, як завжди, зібрав кістки першого-ліпшого небіжчика і почав твердити, ніби ангел відкрив йому, що це мощі святого Юста. Пішла про це чутка. Збіглося населення сусідніх сіл, і тут же відбулося багато чудес, як на могилі диякона Франсуа. Цьому допомагали і подарунки, завдяки яким дехто видавав себе за зціленого, Сусідні прелати (монахи і священики) одразу ж цілком повернули справу на свою користь і купили мощі.

Даремно освічені і чесні люди викривали цього чоловіка. Не допомогло. Священики і монахи закупили мощі і поклали в срібну раку. Це сталося 800 років тому, а ця сама рака збереглася і досі. Чому ж вона збереглася? Тому що старовинна історія забулася, а мощі дають прибуток…

Католицький монастир існує і досі і за такий довгий час свого існування встиг завдяки мощам накопичити величезні багатства. Траплялося часто, що багаті хворі, зцілені цими мощами, вкладали в монастир для поминання своєї душі великі капітали. Таких пожертвуваних капіталів не тисячі, а мільйони. Ще більше мільйонів зібрано тим же монастирем по копійці з віруючої бідноти, яка приходить багато сотень років до цих мощей на поклоніння. Але особливо збагатили монастир різні заповіти. За цими заповітами відійшли до нього величезні і багаті маєтки. Сам монастир став таким чином землевласником і поміщиком, і в нього з’явилися спільні інтереси з іншими такими ж власниками. Він теж почав віддавати свою землю в оренду сусіднім селянам, збираючи з них добрий прибуток.

Траплялось нерідко, що між селянами і поміщиками починалися незгоди. Бувало навіть так, що справа між ними доходила до справжньої війни. В таких випадках монастир святого Юста завжди ставав не на бік селян, а на бік поміщиків. Абат, тобто наставник монастиря, надівав своє вбрання і йшов до селян, щоб переконати їх не виступати проти панів. «В письмі сказано, — твердив абат, — раб хай покориться своєму панові». Ще говорив абат: коли комусь на цьому світі дуже тяжко живеться, то тільки через те, що сам бог посилає таке покарання людям за гріхи. Супроти ж бога йти не годиться. І на доказ цього абат, як завжди, говорив довго і палко. Коли ж його промови не впливали на селян, які збунтувалися, тоді абат нагадував їм про кістки, тобто мощі, святого Юста і про всі чудеса, що стільки років над ними творяться. «Чи хочете ви накликати на себе гнів святого?» — вигукував абат. І він розповідав про якесь його чудо, підхоже для даного випадку. Але селяни і без абата вірили в чудеса святого Юста, і коли духовник розповідав про них, їм ставало страшно… І чудеса, і навіть розповіді про них нестерпно залякували їх. І селянам тоді пригадувались жахливі муки пекла, які «уготовано кожному грішникові за неповажання святих і за невір’я в чудеса».

І багато-багато разів траплялось за тисячолітнє існування монастиря святого Юста, що чудеса, котрі творилися над його кістками, приборкували народ, який збунтувався, і той терпляче сотні років покладався на молитви і «заступництво перед богом» святого Юста. І народ дуже палко молився і ніс до мощей святого свої копійки, які ще не перейшли з його кишені до поміщика або в монастирську казну. А тут же, біля мощей, поряд з цими селянами, стояв і щиро молився тому ж святому і барон, у якого виникла з селянами незлагода. Молився, дякуючи святому за те, що той звільнив його від втрат і збитків, які, чого доброго, могли б статися. І молився «святим мощам», цілком усвідомлюючи, що «святий Юст» розуміє його правоту і неправоту ворогів. І, зберігшн свої тисячі, барон жертвував на користь монастиря дещо і з свого боку… а іноді, при нагоді, навіть захищав святу обитель зі зброєю в руках. І це для монастиря було дуже важливо і потрібно, тому що і в нього траплялись в ті часи нерідко суперечки з селянами з-за землі і проти них не завжди допомагали навіть чудеса мощей Юста.

Така правдива історія монастиря святого Юста, який виріс, прославився і розбагатів завдяки «чудесам» свого «святого».

ІСТОРІЯ «СВЯТОГО ДЗЬОБА»

А ось іще надзвичайна історія кількох чудес, завдяки яким зростало і багатство, і могутність, і вплив на державну владу кількох монастирів.

У Нормандії (Франція) на березі моря є один дуже старовинний монастир, який зветься абатством Святого Дзьоба. Ось яку дуже стародавню легенду розповідали про нього монахи і записали її, зрозуміло, в книги.

«Коли Никодим зняв спасителя з хреста, — розповідає легенда, — він зібрав кілька крапель його крові в палець рукавички і з допомогою її зробив потім великі чудеса. Зазнаючи в своїй країні гоніння від іудеїв за те, що був послідовником Христа, Никодим мусив рятуватися, кінець кінцем, від них утечею. І ось що він придумав зробити, — твердять монахи, — щоб урятувати кров Христа. Він описав на пергаменті всі чудеса і всю історію цієї святині, потім поклав кров разом з пергаментом у великий пташиний дзьоб, зав’язав його якнайкраще і кинув у море на милість божу. Трапилося так, — сказано в монашеському оповіданні, — що тисячу або тисячу двісті років по тому цей святий дзьоб, який проплавав по всіх морях Сходу і Заходу, прибився, нарешті, до Нормандії. Тут його викинуло в прибережні кущі. В цих самих місцях і в той самий час нормандський герцог полював на оленя. Раптом олень разом з собаками кудись зник. Герцог кинувся його шукати. І що ж виявилось? Олень стояв у кущах на колінах, а собаки поруч нього, зовсім спокійні і теж на колінах. Це видовище надзвичайно розчулило доброго герцога. Він побачив святий дзьоб і зрозумів, у чому справа. Герцог наказав негайно розчистити те місце, де знайшов дзьоб, і заснував тут абатство, яке і досі зветься абатством Святого Дзьоба».

«Воно володіє такими багатствами, — розповідає літопис, — і такими маєтками, що один дзьоб, очевидно, годує дуже багато животів». Кажуть, що це справжнє чудо, але дзьоб робить і безліч інших чудес… Він не тільки збагатив монахів, але робив дуже багато різних послуг нормандським герцогам, а також французьким королям…

ІСТОРІЯ ОДИНАДЦЯТИ ТИСЯЧ ДІВ

Але ще дивовижніша історія сталася у великому і дуже старовинному німецькому місті Кельні. В цьому місті досі лежать одинадцять тисяч чудотворних дів. Однак головне чудо полягає не в їх кількості, а в тому, що всі ці діви зовсім не були дівами і навіть не сповідали християнської віри. Історія цих «чудотворних» кісток дуже цікава і повчальна. Ось що розповідає про них церковна легенда, яку монахи, зрозуміло, записали до особливої книги, що теж дає добрий прибуток.

Колись за старих часів у Бретані (Франція) жила принцеса, на ім’я Урсула. Якийсь язичеський король захотів з нею одружитися. А Урсулі було видіння з неба. Бог сказав їй, щоб вона не одружувалася з язичником. Урсула попросила в короля відстрочки, зібрала одинадцять тисяч дів і вирушила з ними у морську подорож. Три роки вони плавали. Коли настав день весілля, тоді, за молитвою Урсули, здійнялася буря, яка перенесла і принцесу, і всіх інших дів на суходіл. Усі вони попливли вгору по річці Рейну і добралися таким чином до міста Кельна, потім пішли звідти в Швейцарію, а звідти пішки до Рима на поклоніння «святому отцю», римському папі. З Рима всі діви повернулися до Кельна тим же шляхом. Але тут напали на них люті полчища дикого народу гуннів і знищили всіх дів.

Так розповідається в моиашеському переказі. Склався цей переказ близько восьмисот років тому, і ось завдяки якій події. В 1123 році поблизу Кельна копали яму і в землі знайшли кілька кістяків. Як згодом встановили, ці кістяки були жіночими. Одразу ж пішла чутка, що це не звичайні, а «чудотворні» кістяки. Негайно ж скористались з цієї чутки місцеві монахи і священики, відслужили молебень, вигнали за допомогою знайдених кісток кількох бісів, зцілили кількох хворих. Про знайдені мощі чутки ще більше поширилися. Мощі почали давати великий прибуток. Минуло після цього тридцять два роки. В 1155 році монахи знайшли на тому ж місці, де і раніше, силу людських кісток. Якщо виявилась чудотворною перша знахідка кісток, то чому ж не могли бути такими й інші знахідки, зроблені на тому ж місці? Цілих дев’ять років монахи під керівництвом двох абатів, досвідчених у «божих справах», доводили до ладу знайдені кістки. Інші монахи і святі отці копалися в старовинних книгах і дошукувалися, що ж це за кістки і чому їх так багато. В одній старовинній книзі знайшли розповідь про принцесу Урсулу і про одинадцять тисяч дів. Ця легенда цілком відповідала такій величезній кількості знайдених кісток. їх привели в належний вигляд і оголосили про них народові.

Потяглися численні прихильники і богомольці на поклоніння новоз’явленим мощам одинадцяти тисяч дів. Почали відбуватися чудеса, які давали нові і дуже великі прибутки. Та раптом монахи збентежились: серед кісток жіночих виявились і чоловічі. Таким кісткам нібито не годилося бути разом з дівочими, як це випливало з розповіді про Урсулу. Проте збентеження монахів скоро минуло: сестра одного з них, якась Єлизавета фон Шенау, дістала одкровення, що чоловічі кістки, знайдені разом з жіночими, — це кістки гуннів, яких убили святі діви під час битви. Завдяки одкровенню кістки почали творити ще більше різних чудес. А монахи копали землю все далі, і на їх нове здивування разом з кістками дів і чоловіків почали попадатися у великій кількості також кістки дітей. Це нове відкриття викликало велике збентеження в народі Провидиці Єлизавети в цеп час уже на світі не було. Тоді звернулись за порадою до одного вченого монаха. Той почав знову копатися в старовинних книгах і підшукав для цієї знахідки ніби підхоже пояснення. І все влаштувалось якнайкраще. Збентеження народу і монахів поступово минуло.

Чудеса над кістками одинадцяти тисяч «святих дів» відбувалися, як і раніше, навіть у ще більшій кількості. До могили дів і святої Урсули ще більше сходилось богомольців. І монастир день у день багатів. Траплялося, до чудотворної могили святих дів приїжджали для поклоніння навіть королі, виряджаючись на війну, щоб збільшити свої багатства і володіння. І завжди монахи благословляли їх на криваві подвиги і завжди приймали від королів з подякою всякі пожертви, а особливо різні пільги щодо повинностей і платежів. І чудеса, що їх творили монахи, і кістки одинадцяти тисяч дів у всі часи були вигідними для королів, а інтереси королів цілком (відповідали інтересам монахів, що діяли на їх користь.

Але що ж це були за кістки, знайдені в 1123–1155 роках? Це було з’ясовано точно і достовірно тільки в середині минулого століття. Справа в тому, що монахи відкопали ще не всі кістки, які лежали там же, де і кістки «чудотворних дів». Вони провадили розкопки погано і невміло. За цю справу взялися німецькі вчені і повели розкопки вже як слід. Учені звертали увагу не лише на знайдені кістки, але і на все те, що було разом з ними. ї Іри цьому було знайдено безліч різних дрібних речей, старовинних виробів, що й дали змогу розкрити суть справи.

Місце, де було знайдено «чудотворні» кістки дів, виявилось просто дуже старовинним римським кладовищем. Разом з кістками вчені знайшли в землі древні римські гробниці з латинськими написами на них, посуд і навіть зброю. А на довершення всього ті ж німецькі вчені довели за старовинними книгами, що Урсула, проводирка одинадцяти тисяч дів, — зовсім не католицька свята, покровителька міста Кельна, а язичеська богиня… І а все це не заважало викопаним кісткам давати духовенству величезні прибутки.

Ось що писав про чудеса один правдивий монах, що жив близько дев'ятисот років тому:

«Щодня у нас ходять від однієї до іншої церкви різні бродяги. Вони вдають з себе сліпих, слабосилих, кульгавих і біснуватих. Вони лежать на східцях храмів і гробницях святих, а потім запевняють усіх, ніби зцілилися. Ця підробка потрібна для того, щоб принаджувати щедроти віруючих».

Отже, ще багато років тому чесні люди розуміли, що чудеса здійснюються інколи не тільки завдяки вірі, але і заради корисливих інтересів.

ЗАКІНЧЕННЯ

ЧОГО НАВЧИЛА ЦЯ КНИЖКА

У цій книжці розповідалося про те, що вважалось і вважається чудом у людей різних країн і часів.

Чудом зветься втручання якихось надприродних і таємничих сил у життя природи або в людське життя.

За давніх часів усі народи вірили щиро і глибоко в те, що такі сили насправді існують і втручаються в життя людей.

У цій книжці розповідалося, в чому саме вбачають звичайно люди таке втручання. Іноді вони його бачать навколо себе, в природі. А інколи чудеса, на їхню думку, робить людина або вони містяться в самій людині.

Як же дізнатися точно і достовірно, чудо чи не чудо те, що за чудо вважають?

Щоб відповісти на це запитання, найкраще розібрати у всіх подробицях кожне з чудес.

Якщо справді чудо те, що люди вважають за чудо, значить, його можна пояснити тільки втручанням надприродних сил.

Таке пояснення декому таки здається поясненням. Але кому саме? Тому, хто не дуже шукає цілком зрозумілого і правильного пояснення.

І справді, хіба надприродні сили можна зрозуміти? Вони ще більш непоясненні, ніж те, що іними хочуть пояснювати. А пояснювати незрозуміле ще більш незрозумілим — значить заплутувати справу.

Справжнє пояснення полягає ось у чому: треба показати точно і достовірно, як і за яких обставин відбувається те, що зветься чудом. Слід розібрати всі його подробиці. Відокремити головну обставину від другорядних, істотне від неістотного. Тільки завдяки цьому буде видно, чому сталося «чудо».

Але й цього мало для пояснення «чуда». Треба, щоб були ще зрозумілі і всі обставини, які його викликають. А в цих обставин теж є свої обставини, які породжують їх. А в цих обставин у свою чергу є свої причини. Треба, щоб були зрозумілі і вони, і так далі, — чим глибше зумієш розібрати і зрозуміти таку низку обставин, причин і наслідків, тим краще: значить обґрунтованішим буде пояснення.

Тепер наука просунулась дуже далеко вперед, ідучи по цьому довгому ланцюгу причин і наслідків. Це і було показано на прикладі всесвітнього потопу, тобто месопотамської поводі. Щоб зрозуміти й правильно, треба вникнути в історію появи землі і навіть іти ще далі. Пояснення всіх інших «чудес» вимагає такого ж заглиблення.

Але обґрунтоване наукове пояснення натрапляє на кожному кроці на всілякі перешкоди, які саме показано в книжці на різних прикладах.

Одна з цих перешкод — недостатність знань, друга — страх та інші почуття, які переживає людина, бачачи нібито чудеса. Третя перешкода — людське недовір’я до науки і знання, хоча вони ніколи не обманюють так, як обманює сліпа віра. Четверта перешкода — матеріальна зацікавленість, що видно з прикладів «святого дзьоба» й «одинадцяти тисяч дів».

У цій книжці було показано, що чудеса існують лише для тих, хто в них вірить. Але до чого ж призводить така віра? До того, що неправда вважається за правду і те, що здається, — за те, що є; фантазія, прикраси, вигадки — за дійсність.

Інколи це буває від неточного спостереження, як видно на прикладі статуї Мемнона, що співала.

Іноді від плутанини старовинних переказів, як видно на прикладі всесвітнього потопу.

Інколи це буває ще від того, що люди свої бажання, хотіння і надії втілюють в одну людину, називають своїм віровчителем і від якої чекають і дістають чудеса. Це видно з переказів про великих чудотворців і пророків.

Нарешті, цьому може бути причиною сама будова людського мозку і нервів, завдяки чому виявляються справді можливими і видіння, і віщі сни, і зцілення, і біснування.

У всякому разі слід пам’ятати одне: все те, що здається і вважається чудом, треба дослідити, як і всяке інше явище, А при такому дослідженні насамперед добиватися істини — повної, точної, достовірної і неупередженої істини. А головне — істини незаперечної.

Арабський мудрець Альгаццалі писав:

«Я сказав самому собі: «Моя мета — узнати істину. Тому мені треба визначити, в чому полягає справді достовірне знання. Для мене стало ясно: воно має бути таким, щоб відносно того, що я досліджую, не лишалось більш нічого незрозумілого і щоб у майбутньому були неможливими щодо нього ніякі помилки або здогади. Так, (наприклад, я знаю, що десять більше трьох. Якщо до мене прийде якийсь чудотворець і скаже: «Ні, три більше десяти, а на доказ цього я перетворю цю палку в змія», — і коли він навіть справді зробив би це, моя впевненість у тому, що він помиляється, все-таки лишиться непохитною. Я тільки подивуюся з його вміння, але в своєму власному знанні я все-таки не сумніватимусь».

ПРИМІТКИ[33]

Книга, що пропонується увазі читача, — один з творів талановитого письменника, пропагандиста наукових знань М. О. Рубакіна, про якого М. С. Хрущов сказав у промові на Третьому з’їзді радянських письменників: «Я багато читав його творів і поважав цього письменника».

Микола Олександрович Рубакін (1862–1946) — відомий діяч народної освіти, який невпинно пропагував науку в народі, боровся проти забобонів і темноти. Він написав багато цікавих, блискучих за формою викладу, захоплюючих науково-популярних книг, що й досі лишаються неперевершеними зразками такого роду літератури, — «Оповідання про подвиги людського розуму». «Із світу науки і історії думки», «Як люди навчилися говорити», «Від темряви до світла», «Історія російської землі» та інші.

Віддавши своє перо справі народної освіти, володіючи енциклопедичними знаннями з усіх галузей науки, М. О. Рубакін вмів у цікавій, живій, захоплюючій формі розповідати про таємниці, розкриті наукою, про ті шляхи, що вели людей від темряви до світла. Він був також одним із найвидатніших російських бібліографів. Відмічаючи цінність написаної М. О. Рубакіним праці «Серед книг» (1906 p.), В. І. Ленін казав: «Жодній солідній бібліотеці без твору М. Рубакіна не можна буде обійтися». (В. І. Ленін, Твори, т. 20, стор. 232). Перебуваючи в еміграції, В. І. Ленін користувався книгами з дуже багатої бібліотеки Рубакіна і неодноразово зустрічався з ним. Зібрання своїх книг, що налічувало близько 80 тисяч томів, письменник заповів Радянському Союзу, і тепер воно зберігається в Державній бібліотеці СРСР імені В. І. Леніна.

Книги М. О. Рубакіна, що неодноразово перевидавалися в Радянському Союзі, допомогли багатьом людям пробудитися від релігійного сну, відкинути релігійні забобони. Розповідаючи про досягнення людини в тяжкій боротьбі з природою, талановитий популяризатор науки намагався розсіяти туман темноти і неуцтва, який свідомо культивували поміщики і буржуазія в своїх класових інтересах. При цьому він уміло, обходив перепони царської цензури, що охороняла під наукової критики релігійні догми православ’я. Ознайомлюючи читачів і різними галузями знань біологією, астрономією, географією, фізикою, хімією, історією людської думки і людського суспільства, які спростовували біблейське розуміння природи і суспільства, Рубакін не тільки пробуджував у людей інтерес до науки, але і переконував їх в протилежності міри і знання. Робив він це так майстерно, що жодного разу його книги не заборонялися. Цим і пояснюються деякі особливості стилю книг талановитого письменника. У них немає безпосередніх виступів проти релігії, але разом з тим кожне їх слово спростовує забобони, марновірство, на яких росте отруйне дерево релігії.

А втім, стиль книг Рубакіна пояснюється і світоглядом автора. Говорячи про деякі істотні недоліки твору М. О. Рубакіна «Серед книг», В. І. Ленін відмічає його упередження проти «полеміки», властиве для всієї творчості письменника. Рубакін заявляв, що він «на своєму віку ніколи не брав участі ні в яких полеміках, вважаючи, що здебільшого полеміка — один з найкращих способів затемнення істини всілякими людськими емоціями». В. І. Ленін, критикуючи цю позицію М. О. Рубакіна, типову позицію буржуазного об’єктивізму, говорив: «Автор не догадується, по-1-е, що без «людських емоцій» ніколи не бувало, нема і бути не може людського шукання істини. Авгор забуває, по-2-е, що він хоче дати огляд «історії ідей», а історія ідей є історія зміни і, отже, боротьби ідей.

Одно з двох: або ставитися несвідомо до боротьби ідей — і тоді важкенько братися за її історію (не кажучи вже про участь у цій боротьбі); або відмовитися від претензії «ніколи не брати участі ні в яких полеміках» (В. І. Ленін, Твори, т. 20, стор. 233).

М. О. Рубакін знаходить вихід із такого становища у прикритій полеміці Це позначилося на всіх його творах. У цьому читач переконається, коли прочитає атеїстичну книгу «Серед таємниць і чудес». Автор не виступає в книзі як войовничий атеїст. Він ніби складає на терези докази науки і докази релігії і пропонує самому читачеві пересвідчитися, що наука перетягає. Позиція автора ясна: він на боці науки. Але прямо письменник про це не каже.

Книга «Серед таємниць і чудес» вперше була видана в нашій країні до Великої Жовтневої соціалістичної революції, в 1909 році. Умови атеїстичної пропаганди в нашій країні з того часу істотно змінилися. Здійснено повну і послідовну свободу совісті, що забезпечує не тільки цілковиту свободу віросповідання. але і свободу антирелігійної пропаганди. Іншими стали і люди. В нашій країні широко розповсюджуються наукові знання, зростає культура. У нас немає неписьменних. Стара Росія «сохи і лучини» перетворилася в країну найпередовішої в світі техніки і культури, країну масового атеїзму. Наука з часів написання цієї книги пішла далеко вперед, розкрила багато нового. Тому не всі пояснення автора книги відповідають сучасним, точнішим науковим даним. М. О. Рубакін не міг, наприклад, дати сучасного наукового пояснення таким складним явищам, як діяльність вищої нервової системи людини. Але багато чого в його книзі такого, що становить інтерес для радянських читачів. Написана вона захоплююче, жваво, за своєю формою лишається блискучим зразком популярної науково-атеїстичної книги. Книга друкується з деякими виправленнями за виданням 1925 року.

Примечания

1

В цьому місці книги випущено розповідь про вірування, які були поширенні в різних народів у минулому віці, тому що багато чого в цих розповідях застаріло. Але залишки таких вірувань зберігаються й досі.

2

У всесвіті, крім таких великих небесних тіл, як зірки і планети, є безліч дрібних: каміння і пилинки. Багато з них часто залітають в атмосферу нашої планети з величезною швидкістю. Зустрічаючи опір повітря, який зростає в міру наближення до землі, такі тіла дуже нагріваються і світяться, як розпечене тіло. Більшість з них, не досягаючи поверхні землі, згоряють, перетворюючись у порох і гази.

3

Ці слова приписуються християнському богослову Тертулліану (Квінт Сентімій Флоренс), що жив у 150–222 роках.

4

Сфінкс — статуя, що зображує фантастичну істоту з тілом лева і головою людини (звичайно з обличчям фараона) або священну тварину. Таким потворам єгиптяни поклонялися як духам — хранителям, втіленням царської влади. Статуї сфінксів встановлювалися звичайно вздовж дороги до храму. В 1832 році двох сфінксів із храму Аменхотепа III у Фівах (XV ст. до н. е.) привезли до Петербурга і встановили на набережній Неви, де їх можна бачити і тепер.

5

Стародавні єгиптяни, ховаючи померлих, намагалися зберігати їх тіла від гниття. Для цього вони виймали із трупів нутрощі, а тіло мастили особливими смолами і бальзамом. Така підготовка трупа до поховання зветься бальзамуванням, а бальзамований труп — мумією.

6

Найвища вершина земної кулі Еверест (Чомолунгма, Чомоканкер), що знаходиться в Гімалаях, має висоту 8882 метри.

7

Для того, щоб вкрити всю поверхню землі шаром води товщиною 8 кілометрів, потрібно 4 мільярди 80 мільйонів кубічних кілометрів води. А загальний обсяг води на землі становить 1 мільярд 300 мільйонів кубічних кілометрів. Якби випала на землю вся вода, що є в земній атмосфері у вигляді пари і хмар, то рівень в океанах піднявся б лише на півтора метра. Якби розтопити лід Арктики і Антарктики, то рівень води піднявся б лише на 20–30 метрів.

8

Сухопутні тварини походять від морських тварин. Кількість видів тварин, що живуть на суші, набагато більша від кількості видів водяних тварин (чотири п’ятих загальної кількості видів, які живуть на земній кулі). Всього на землі не менше мільйона видів тварин. Лише комах на землі близько 250 тисяч видів. Зрозуміло, що корабель, який вмістив би таку кількість тварин, збудувати неможливо.

9

В 1947–1953 роках на узбережжі Мертвого моря, в так званій Іудейській пустелі (Іорданія), було знайдено найдавніші рукописи, серед яких велике місце займають уривки з різних книг Старого завіту. Ці знахідки дали можливість уточнити історію Старого завіту.

Як і слід було чекати, знахідки розкрили ще більше суперечностей і різночитань так званих «священних книг», ніж ми їх знали раніше, і завдали тяжкого удару християнській легенді про «богонатхнениість» біблії. Адже коли біблія — «одкровення боже», то, значить, вона мусить бути тільки одна, і до того ж у незмінному вигляді. Так до неї і ставилася церква. В середні віки біблію переписували літера в літеру. Після переписування монахи спеціально підраховували кількість літер в першому варіанті і п другому. Ось чому всі середньовічні тексти біблії мають небагато різночитань.

Цю однаковість і сталість біблії, що їх створили переписувачі-монахи, церковники завжди видавали за головну ознаку, головний доказ «священиості», «богонатхненності» біблії. Кумранські знахідки підтвердили ще раз, що біблію в давнину неодноразово переробляли — отже, люди створювали її поступово, з безлічі різних стародавніх легенд. Знахідки свідчать, що ці найдавніші тексти значно відрізняються од офіціального церковного тексту Старого завіту. Виявилося. що монахи переписували пізніший його варіант, а зовсім не «первозданний», не «одкровення боже».

Завдяки цим знахідкам з’явилося також багато нових доказів для з'ясування питання, чи справді жив на землі Христос, чи він вигадана особа. Легендарний «вчитель справедливості», про якого розповідається в кумранських рукописах, дуже схожий на Христа, але зветься він інакше і до того ж принаймні на 100–150 років старший за євангельського Христа. Отже, євангельський переказ про Христа — розповідь не про справжні події, а перероблена ще більш давня легенда. Коли ці факти було доведено, богослови почали докладати всіх зусиль, щоб перешкодити дальшому вивченню кумранських рукописів. Вони роблять різні нападки на вчених, які доводять велику схожість легенди про «вчителя справедливості» з євангельською розповіддю про Христа. Кумранські рукописи свідчать про те, що більше ніж за 100–150 років до того, коли на землі нібито з’явився Христос і його послідовники, вже були язичеські вірування, які мали багато спільного з майбутнім християнством (групу послідовників цих вірувань звали сектою есенів). Кумранські знахідки дали можливість ученим вирішити і уточнити також багато інших питань, важливих для з’ясування історії виникнення християнської релігії.

10

Заратуштра (Зарагустра, Зороастр) — міфічний пророк, якому легенда приписує заснування релігії зороастризму. Насправді ця релігія, як і християнство. створювалася протягом довгого часу, ввібравши в себе стародавні міфи, перекази і легенди багатьох народів Середньої Азії. Характерні риси цієї релігії: уявлення про боротьбу в світі двох начал — добра і зла, шанування вогню, заборона поховання трупів (їх віддавали на їжу тваринам). Такі ідеї цієї релігії, як віра в кінець світу, загробне життя, воскресення з мертвих. віра в прийдешнього спасителя, народженого дівою, і страшний суд, перейшли в іудаїзм і християнство.

Міфи про засновника цієї релігії, що їх переказує автор, дуже схожі на міфи про інших чудотворців.

11

Будда — так звали міфічного засновника буддійського релігійного віровчення Гаутаму, який нібито був сином індійського князя Шуддходана і жив близько VI–V століть до нашої ери. У 20-річному віці покинув палац і став проповідником нової віри, закликаючи людей залишити суспільне життя, перейти до аскетизму, не противитися злу і покоритися долі.

Від стародавніх релігій буддизм сприйняв ідею перевтілення душ, переселення їх у різні тварини. Перевага доброчесності над гріхами нібито забезпечує людині краще перевтілення. Найвищим «блаженством» вважається містичний стан, що зветься нірвана — звільнення від усіх життєвих турбот і прагнень і «злиття» з божеством.

Буддійська релігія оголосила поневолення трудящих наслідком їх гріховності, намагаючись таким чином примирити пригнічених із злиднями і безправністю, духовно обеззброїти їх у боротьбі за краще життя, заглушити класовий протест.

Проповідуючи непротивлення злу і насильству, буддизм фактично виступав як захисник насильства з боку експлуататорів над пригніченими.

12

Конфуцій (Кун-цзи; 551–479 pp. до н. е.) — старокитайський філософ, ідеї якого зробили значний вплив на життя китайського суспільства. Був головним урядовцем у судовокримінальних справах, але, зазнавши невдачі на службі, залишив її і в супроводі учнів почав мандрувати по країні, проповідуючи своє релігійно-філософське вчення. Славнозвісним Конфуцій став завдяки етичному вченню, яке він сам створив.

13

Магомет (Мухаммед) народився близько 570 року, помер у 632 році. Його вважають засновником ісламу. За легендою, походив з роду хашим племені курейшитів, яке жило в місті Мецці. З учень доісламських віровчителів, ханіфів, Магомет створив своє віровчення і виступив у Meццi з його проповіддю. Він зумів залучити спочатку лише небагатьох прихильників. У 622 році Магомет переселився до Ясруб-Медіни, звідки керував утворенням мусульманської общини, яка згодом стала основою арабської держави, і боротьбою за оволодіння Меккою. Мусульмани силою зброї примусили жителів цього міста визнати свою владу і прийняти мусульманство.

В уявленні наступних поколінь мусульман Мухаммед перетворився на святого, чудотворця і заступника віруючих перед аллахом.

14

Аполлоній Тіанський — представник новопіфаі ореїзму — релігійно-містичної школи, що запозичила своє вчення у старогрецького філософа-ідеаліста Піфагора. Народився на початку нашої ери.

Особа Аполлонія Тіанського оповита легендою, початок якої поклав його біограф Філострат. Витримавши всілякі аскетичні випробування, щоб стати справжнім піфагорійцем, «чудотворець» усе життя мандрував по світу. Розповіді про його подорожі сповнені иайфаитасличніших вигадок про видіння, пророцтва, чудеса. Після смерті Аполлонія Тіанського обожествили, а в місті Тіані спорудили навіть храм на його честь. Захисники язичества протиставили Аполлонія Христу як не менш визначного, але не міфічного «чудотворця». Аполлоній був одним з представників релігійної тенденції, ворожої християнству, яке в ті часи тільки зароджувалося. Характерно, іцо, виступаючи подібно до християнських апостолів як мораліст-проповідник, Аполлоній намагався всіх переконати в тому, що він може пророкувати і робити чудеса.

15

Саббатай Цеві — єврейський лжемесія, уродженець міста Смірни (1626–1676). Ще в молоді роки він оголосив, що месія, якого всі чекають, уже з’явився і втілився в ньому. За це його було відлучено од синагоги і вигнано із Смірни. Але кількість послідовників Цеві дедалі зростала. Кожен його вчинок розглядали як чудо, на його честь. влаштовували свята. Під впливом загального поклоніння він оголосив себе намісником бога на землі, а потім — богом. У 1666 році його арештували турецькі власті. Проте щоб стратою не створити навколо Цеві ореол мученика, султан без особливих труднощів схилив боягузливого «месію» до переходу в мусульманство, надав йому придворним титул камергера і призначив велику платню. Після цього слава і вплив Саббатая Цеві швидко підупали.

16

Явища, які описав автор, звуться ілюзіями. Це обман відчуттів, викликаний перекрученим сприйняттям дійсності. Наприклад, шум дощу або вуличний шум при особливому стані нервової системи можна сприйняти як голоси людей; одежу, що висить, вважати за людину, яка стоїть біля стіни. Ілюзії використано з художньою метою у відомих творах «Лісовий цар» Гете і «Біси» О. С. Пушкіна. В першому випадку туман над водою хлопчик з хворобливим уявленням сприймає як страшну, химерну постать у короні, з густою бородою, у другому — в розбурханій хуртовині людині ввижаються постаті бісів, а в шумі вітру чуються їхні голоси.

Правильному сприйманню речей заважають погане освітлення, слабкість зору і слуху. Крім того, виникненню ілюзій сприяють втома, неуважність, хвилювання і страх. Людям полохливим, боязким уночі, особливо на самоті, нерідко привиджуються страшні примари. Найчастіше ілюзії виникають у психічнохворих.

17

Явище, яке описує автор, учені називають «послідовним образом». Образ якогось предмета може зберігатися в мозку протягом 30 секунд після сприйняття. Особливо довго зберігаються образи яскравих речей, наприклад, спіралі електричної лампи, блискавки, сонця тощо.

18

Сучасна наука розкрила процеси, які лежать в основі зору. Око людини є найбільш досконалим і точним серед інших органів чуття. Крізь рогівку і кришталик відображення предмета потрапляє на світлочутливу оболонку ока — сітчатку. У сприймаючих клітинах (паличках і колбочках) сітчатки є особливі світлочутливі речовини, що можуть швидко розкладатися і майже так само швидко відновлюватися. В цих клітинах під впливом світла відбуваються хімічні перетворення речовин, ці перетворення продовжують біоелектричні імпульси різної енергії, що передаються до зорових відділів головного мозку. Ці імпульси, збуджуючи відповідні ділянки мозку, і викликають у ньому образи, які відповідають тому, що людина бачить. Світлі предмети (біла стіна) породжують більший імпульс, ніж темні, наприклад чорний костюм. Коли взяти до уваги, що око має близько 140 мільйонів світлочутливих клітин, зв’язаних з головним мозком за допомогою 800 тисяч нервових волокон, то легко уявити, як точно око може передавати в мозок найменші відтінки кольору і світла.

19

Пояснення цих явищ приливами і відливами крові не відповідає даним сучасної науки. Головну роль тут відіграють процеси збудження і гальмування, асоціативні зв’язки між різними групами клітин головного мозку. Докладно про це розповідається в наступній примітці.

20

Щоб розібратися в «чудесних» явищах, які описує автор, треба знати суть нервової діяльності нашого організму, яку розкривають дослідження великого російського вченого І. П. Павлова. Людина робить безліч найрізноманітніших рухів: ковтає, дихає, рухає руками, ногами, головою тощо. Усі ці рухи — результат скорочення м’язів, роботою яких керує нервова система. Завдяки їй здійснюється постійна взаємодія організму з умовами життя, що безперервно змінюються. Зв’язки нашого організму з середовищем можуть бути постійними, коли реакція у відповідь назовнішнє подразнення — спадкова (ковтання, виділення слини, шлункових соків тощо). І. П. Павлов назвав такі зв’язки безумовними рефлексами, тобто незалежними від умов, на відміну од тимчасових зв’язків, або умовних рефлексів, що виникають внаслідок пристосування організму до умов життя. Різні образи предметів виникають у свідомості людини не тільки завдяки їх прямій дії на органи чуття, але і під впливом слова. Наприклад, слово «Христос» викликає в свідомості віруючого образ, створений фантазією релігійних проповідників, зображений на іконах, хоча святого ніхто ніколи не бачив. Мовні умовні рефлекси І. П. Павлов назвав, на відміну від сигналів, що надходять в мозок від безпосередніх подразників, другою сигнальною системою. Слова можуть викликати в організмі такі ж наслідки, як і сприйняття самих речей.

Коли людина щось робить, в її мозку певні групи клітин перебувають у збудженому стані, а діяльність інших клітин заглушена, загальмована. Коли міняється зміст роботи, осередки збудження і гальмування теж міняються місцями. Якби ділянки збудження випромінювали світло залежно від ступеня їх подразнення, ми побачили б картину мозаїки світлих і темних плям, що швидко рухаються, міняються місцями, поволі затухають в одному місці і виникають в іншому. Заглушуючи непотрібне збудження різних ділянок мозку, гальмування дає можливість людині зосередитись саме на тому, що потрібно в даний момент, що цікавить її, Процес збудження, навпаки, дає можливість установлювати все нові і нові зв’язки. Коли гальмування охоплює всі ділянки мозку, настає сон. При цьому під час сну можуть створюватися окремі осередки збудження: виникають сновидіння. Всі ці явища автор, який ще не знав учення I. II. Павлова про вищу нервову діяльність, пояснює приливом крові до різних ділянок мозку.

21

«Сліди» процесів збудження і гальмування — це умовнорефлекторні, асоціативні зв'язки між різними ділянками кори головного мозку. Наявність таких тимчасових зв’язків і робить можливими спогади: збудження, що виникло під впливом зовнішнього подразника або слова на тій чи іншій ділянці кори, переходить уторованими шляхами цих зв’язків на інші її ділянки, з якими дана ділянка була зв’язана процесами збудження і гальмування під час минулої діяльності. Внаслідок цього в нашій свідомості виникає образ колись баченого предмета, прочитаної книги тощо.

В корі головного мозку налічується 14–15 мільярдів нервових клітин. Кількість зв’язків між ними, а також комбінацій збуджених і загальмованих ділянок незліченна. А кожен такий зв’язок відбиває те, що ми бачимо, чуємо, відчуваємо, думаємо.

22

Збудження, що виникають під впливом предмета в кількох органах чуття відразу (оці, вусі, шкірі, носі, роті тощо), передаються одночасно або в тій послідовності, як вони сприймаються, у відповідні відділи мозку. Одночасне збудження цих відділів призводить до створення нервових зв’язків між ними, так що окремі відчуття зливаються в єдиний образ речі, наприклад апельсина. До складу відчуття входять і сліди колишніх нервових зв’язків, колишніх вражень від схожих речей (різних сортів апельсина, фруктів взагалі тощо).

23

Пояснення таких видінь, або галюцинацій, за допомогою приливів і відливів крові не наукове. Галюцинації — це почуттєві образи, що виникають довільно, коли на органи відчуття не діють відповідні збудження, тобто ми бачимо або чуємо те, чого насправді перед нами немає. Ці образи іноді відповідають реальним, колись баченим предметам, а іноді бувають фантастичні: людина бачить смерть з косою, страшних звірів тощо. Галюцинації можна і навіяти. Такими навіяними галюцинаціями є більшість масових галюцинацій, коли одні й ті самі образи сприймав натовп людей: видіння різних «чудес», вигнання біса, видіння святих тощо.

Психологічну природу цього явища розкрив І. П. Павлов. Галюцинації — ті ж уявлення, але доведені до інтенсивності реальних сприймань. Виникають вони тоді, коли процеси збудження різко переважають над процесами гальмування. Такий стан буває внаслідок нервової перевтоми, поганого настрою, дії отруйних речовин, зокрема алкоголю, опіуму, гашишу та інших.

24

Таке суто психологічне виведення релігії з індивідуальної свідомості не з’ясовує справжніх причин збереження релігійних пережитків. В. І. Ленін указував, що при капіталізмі коріння релігії головним чином соціальне. Гніт капіталу, безправ’я і безсилля перед експлуататорами щодня, щогодини приносять трудящим масам в тисячу разів більше найстрахітливішого лиха, мук і страждань, ніж поводі і землетруси, які вселяли жах у свідомість первісної людини. Цей гніт неминуче закріплює старі релігійні вірування і постійно породжує забобони, марновірство і містику. Тому релігію не можна подолати без ліквідації експлуататорського ладу. Побудова соціалізму в нашій країні ліквідувала соціальне коріння релігії. Проте у нас ще є релігійні люди. Через ряд причин релігію не можна ліквідувати відразу. Процес відходу мас од релігії відбувається протягом певного часу, потрібного для перевиховання цілих поколінь людей. Протягом цього часу під виливом різних факторів (як, наприклад, війни, довга загроза війни, погана культурно-виховна робота тощо) релігія може тимчасово оживлятися. Але віруючі все-таки постійно і неухильно відходять од релігії. При комунізмі релігія зникне остаточно і назавжди.

25

Учені-психіатри, які спеціально дослідили розповіді про життя і видіння Магомета, зробили висновок, що його видіння не що інше, як галюцинації і марення, викликані розладом нервової системи. Припадки епілепсії спостерігались у нього, коли йому було 6 років. Ці припадки повторились у 40-річному віці, в період мученицьких релігійних шукань Магомета і боротьби з ворогами. Нервова перевтома, виснаження постами і молитвами призвели до того, що в нього знову почались припадки і галюцинації, котрі пророк і ного найближчі послідовники сприймали не як наслідок хвороби, а як доказ божественного покликання.

26

Лурд — місто на південному заході Франції, в департаменті Верхні Піренеї. Тепер в ньому налічується 14 тисяч жителів. Поблизу міста є мінеральні джерела. Біля одного з цих джерел, у гроті Масав’єль, в 1858 році до якоїсь селянської дівчини нібито з’явилась мати божа. З відома і благословення римського папи Пія XI джерела було оголошено священними, чудодійними. З того часу в Лурді все підкорено одній меті — наживі за рахунок нещастя людей, які наївно вірять у чудодійну силу лурдських джерел. Сучасний Лурд — це. по суті, капіталістичне торгове підприємство, що робить свій бізнес на людському лиху, темноті і релігійних забобонах. Торгівля лурдськими чудесами досягла таких розмірів, що навіть епіскоп Лурда пише про неї з обуренням: «Торгівля водою з грота — це скандал, якому треба покласти кран. Ми не хочемо більше мила і цукерок на воді з грота». Після ряду викривань католицьке духовенство, якому джерела дають казкові прибутки, уже не наполягає на тому, що біля цих джерел можна дістати тілесне зцілення хвороб. Священики переконують віруючих лише в тому, що в Лурді можна дістати духовне зцілення.

27

Істерія — суто людський невроз, що виникає найчастіше в людей з природженою або набутою слабкістю кори головного мозку, з підвищеною її збудливістю. При надзвичайно сильних потрясіннях вона може виникати і в людей з міцною нервовою системою. Для істериків характерне підвищене самонавіяння. Тільки уява про хворобу може викликати в таких людей і саму хворобу.

Як показав І. П. Павлов, ефективно насиченому, підігрітому страхом або сильним бажанням уявленню про якийсь хворобливий розлад, що виникає в свідомості істерика, відповідає стале концентроване збудження певної ділянки великих півкуль мозку. Навколо такої ділянки збудження розповсюджується могутня хвиля гальмування, що ізолює її від усіх інших впливів, які звичайно, при нормальній роботі нервової системи, примушують збудження і гальмування швидко змінювати одне одного. Так під впливом істеричного самонавіяння з’являються втрата чутливості в окремих частинах тіла, спазми, сверблячка, паралічі, сліпота, глухота, заїкання, німота тощо.

Пояснення цього явища приливом і відливом крові од того чи іншого органа — неправильне. Головну роль тут відіграє співвідношення процесів гальмування і збудження.

28

Наукове вивчення таких явищ дало можливість не тільки пояснити їх правильно, але і використати як могутній лікувальний засіб. Навіяння лікарі застосовують для обезболювання, а також для лікування істеричного параліча, істеричної сліпоти, виведення бородавок тощо.

29

Сучасна медицина вважає оживлення людей можливим, якщо вони перебувають у стані клінічної смерті не більше 5–6 хвилин, а в умовах охолодження трупа — навіть до 60 хвилин. Це пов’язано головним чином з тим, що нервові клітини можуть без живлення існувати при звичайній температурі тільки протягом 5–6 хвилин, а при низьких температурах — трохи більше. Мозок окремо від тіла, якщо його живити, може жити не більше 21/2 години. Інші органи зберігають життєздатність значно довше. Ці дані примушують поставити під сумнів достовірність наведеного автором прикладу про оживлення повішеного через кілька годин після смерті.

30

Гіпноз — результат часткового, неповного гальмування кори головного мозку. Це гальмування не охоплює повністю кору мозку і не розвивається так глибоко, як під час звичайного сну. Викликається воно не стомленням нервових клітин, а штучно, спеціальними прийомами, звичайно мовним навіянням. Гальмування при цьому не поширюється на відділи мозку, що керують рухом рук, ніг, тіла. Тому загіпнотизована людина може робити різні рухи за наказом гіпнотизера.

31

Епілепсією називається звичайна падуча. Її, певно, не раз бачив кожен; людина падає, в неї починаються корчі, з рота тече піна; через деякий час вона «відходить» і почуває себе, як і раніше, здоровою до нового припадку.

Істероепілепсія — хвороба, схожа на падучу і на іншу нервову хворобу — істерію, тому має подвійну назву: істероепілепсія.

32

Як розповідає очевидець (розповідь цю було надруковано в московській газеті «Русское слово» 2 жовтня 1909 року), ось що сталося, наприклад, в Італії. В одному невеликому італійському місті Ровеццено, за кілька верст від Флоренції, в одну дівчину 18 років, на ім’я Джулія Казіно, за словами її земляків. «вселились» відразу два чорти. Дівчина цілими днями промовляла страшну лайку і розповідала непристойні подробиці про життя своєї сім'ї і сусідів. Цілий собор священиків прилюдно, в міському соборі, перед очима тисячного натовпу почав «виганяти» дияволів з тіла Джулії. Але ті не виявляли навіть найменшого бажання залишити тіло дівчини і, навпаки, її устами ганьбили духовенство. Жителі міста звернулись уже до церковних властей з проханням, щоб за вигнання бісів узявся сам римський папа Пін X, але їм відповіли, що «в його найсвятішості і без того багато важливих справ…»

Переказували й інший випадок. Недалеко від Ровеццено духовенство ось уже третій рік «виганяє нечисту силу» з старухи, в яку, за чутками, «вселилося» відразу 77 чортів, Уже було «вигнано» 14; залишилось 63, але всі вони — дуже завзяті.

Цим розповідям щиро вірили темні обивателі маленького італійського містечка. І відбувалося все це не в жахливу старовину і не в лікарні Шарко, а в 1909 році, поблизу великого й освіченого міста, в освіченій країні…

33

Склав Ф. І. Гаркавенко.

Content

М.О.РУБАКІН
"CEPEД ТАЄМНИЦЬ І ЧУДЕС"

РОЗДІЛ 1 СЕРЕД ЧУДЕС І ТАЄМНИЧИХ СИЛ

ЯК ВЕЛИКІ ГРІШНИКИ РОБЛЯТЬ ВЕЛИКІ ЧУДЕСА

СЕРЕД БЕЗЛІЧІ ЧУДЕС

ЧИМ ДАЛІ В ДАВНИНУ — ТИМ БІЛЬШЕ ЧУДЕС

ЧУДЕСА, ЩО ПЕРЕСТАЛИ ЗДАВАТИСЯ ЧУДЕСАМИ

ЯК ЧУДЕСА ЗАЛЯКУЮТЬ ЛЮДЕЙ

ЯК ЛЮДИ БАЧАТЬ ТЕ, ЧОГО НЕМА

ЯК ПРАВДА ПЕРЕТВОРЮЄТЬСЯ В БРЕХНЮ НАВІТЬ В УСТАХ ПРАВДИВИХ ЛЮДЕЙ

ЯК НЕЗРОЗУМІЛЕ ПОЯСНЮЮТЬ ЩЕ БІЛЬШ НЕЗРОЗУМІЛИМ

ЯК ЛЮДИ ВИПРАВДОВУЮТЬ САМИХ СЕБЕ, ВІРЯЧИ В НІСЕНІТНИЦІ

РОЗДІЛ II ЯК СПІВАЄ І РОЗМОВЛЯЄ КАМІННЯ

СТАТУЯ ЄГИПЕТСЬКА

КАМІННЯ ЗАГОВОРИЛО

ЯК НАРОДЖУЮТЬСЯ І ЗРОСТАЮТЬ ЧУТКИ ПРО ЧУДЕСА

У ЧУДА Є ОЧЕВИДЦІ

НІХТО НЕ СУМНІВАЄТЬСЯ, ЩО ЦЕ ЧУДО

ШУКАЮТЬ ПОЯСНЕНЬ У СТАРОВИННИХ КНИГАХ

ПОЯСНЮЮТЬ ЧИ ЗАПЛУТУЮТЬ СТАРОВИННІ КНИГИ?

ЯК НАРОСТАЄ СТАРОВИННИЙ ПЕРЕКАЗ

ЩО ЗНАЧИТЬ ВІРИТИ СТАРОВИННИМ КНИГАМ І СТАРОВИННИМ ПЕРЕКАЗАМ

ЯК ЧУДО ПЕРЕСТАЛО ДІЯТИ

ЯКА СИЛА ТВОРИЛА ЧУДО — БОЖА ЧИ БІСІВСЬКА?

ЩО ПОТРІБНО ДЛЯ ВІДШУКАННЯ ІСТИНИ

ЯК І ЧОМУ ЧУДО БІЛЬШЕ НЕ ЗДАЄТЬСЯ ЧУДОМ

ЧОМУ КАМЕНІ ЗВУЧАТЬ

ПЕРЕВІРКА ЧУДА МЕМНОНА

ЧУДЕСА ПОВТОРЮЮТЬСЯ

ЯК СТОГНУТЬ ГОРИ

ПЕРЕКАЗИ ПРО ТАЄМНИЧИЙ МОНАСТИР

ПЕРЕВІРКА СУПРОТИ ВІРИ

ЩЕ ОДНА ТАЄМНИЦЯ

ЯК СТОГНЕ ЗЕМЛЯ ПІД НОГАМИ

ОДНАКОВІ ЧУДЕСА ВІДБУВАЮТЬСЯ ІНОДІ З РІЗНИХ ПРИЧИН

НАВКОЛО І ВСЕРЕДИНІ НАС — САМА ТІЛЬКИ ПРИРОДА

НАВІТЬ У ТАЄМНИЦЯХ НЕМА НІЧОГО ЧУДЕСНОГО

РОЗДІЛ III РОЗПОВІДІ ПРО ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП

ЩО РОЗПОВІДАЮТЬ ПРО НЬОГО РІЗНІ ПЛЕМЕНА І НАРОДИ

ПЕРЕКАЗИ ПРО ПОТОП ЗУСТРІЧАЮТЬСЯ І В АМЕРИЦІ

ЯКІ РОЗПОВІДІ ЗАПИСАЛИ МІСІОНЕРИ

В ЧОМУ ТАЄМНИЦЯ ВСЕСВІТНЬОГО ПОТОПУ

СКІЛЬКИ ПОТРІБНО ВОДИ, ЩОБ СТАВСЯ ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП

ЯКОГО РОЗМІРУ БУВ КОРАБЕЛЬ, НА ЯКОМУ ВРЯТУВАЛИСЯ ЛЮДИ І ТВАРИНИ?

ЯК МОГЛИ ЛЮДИ ЗІБРАТИ І РОЗМІСТИТИ ВСІХ ТВАРИН НА ОДНОМУ-ОДНІСІНЬКОМУ КОРАБЛІ?

ЩО РОЗПОВІДАЄТЬСЯ ПРО ПОТОП У КОРАНІ

ЩО РОЗПОВІДАЄ ПРО ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП БІБЛІЯ

ТАЄМНИЦЮ ВСЕСВІТНЬОГО ПОТОПУ РОЗ’ЯСНЕНО

В ЯКІЙ САМЕ КНИЗІ РОЗПОВІДАЄТЬСЯ ПРО ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП, ЩО ЦЕ ЗА КНИГА І ХТО ЇЇ ПИСАВ

ЧИ ЛЕГКО ЧИТАТИ І РОЗУМІТИ БІБЛІЮ

ПЕРЕКАЗ ПРО ПОТОП — ЗОВСІМ НЕ ЄВРЕЙСЬКИЙ ПЕРЕКАЗ

ЩО РОЗПОВІДАЛИ ПРО ПОТОП У ТІЙ КРАЇНІ, ДЕ ЖИВ НОЙ, ЗА 650 РОКІВ ДО МОЙСЕЯ

В АССІРІЙСЬКОМУ ПЕРЕКАЗІ НЕ СКАЗАНО, ЩО ПОТОП БУВ ВСЕСВІТНІЙ

ВЕЛИКИХ ПОВОДЕЙ БУЛО НЕМАЛО І В ІНШИХ МІСЦЯХ

З ЯКИХ ЖЕ ПРИЧИН ВИНИКАЮТЬ ІНОДІ ДУЖЕ СТРАШНІ ПОВОДІ?

ЧИМ І ЯК ПОЯСНЮЄТЬСЯ ТАЄМНИЦЯ МЕСОПОТАМСЬКОЇ ПОВОДІ

ЧИ ПРАВДА, ЩО ЛЕГЕНДИ ПРО ПОТОП Є У ВСІХ НАРОДІВ?

ЧОМУ ПЕРЕКАЗИ РІЗНИХ НАРОДІВ СХОЖІ МІЖ СОБОЮ

ЩО ПРИМУШУЄ ДУМАТИ ПРО ТЕ, ЩО І СПРАВДІ БУВ КОЛИСЬ ВСЕСВІТНІЙ ПОТОП

ПРАВИЛЬНІ І ТОЧНІ СПОСТЕРЕЖЕННЯ І НЕПРАВИЛЬНІ ПОЯСНЕННЯ

РОЗДІЛ IV ВЕЛИКІ ЧУДОТВОРЦІ ТА ЇХ ЧУДЕСА

ВЕЛИКИЙ СТАРОПЕРСИДСЬКИЙ ЧУДОТВОРЕЦЬ ЗАРАТУШТРА

ВЕЛИКИЙ СТАРОІНДУСЬКИЙ ЧУДОТВОРЕЦЬ БУДДА

ВЕЛИКИЙ СТАРОКИТАЙСЬКИЙ МУДРЕЦЬ КОНФУЦІЙ

ВЕЛИКИЙ МУСУЛЬМАНСЬКИЙ ВІРОВЧИТЕЛЬ І ЧУДОТВОРЕЦЬ МАГОМЕТ

ВЕЛИКИЙ СТАРОГРЕЦЬКИЙ ЧУДОТВОРЕЦЬ АПОЛЛОНІЙ ТІАНСЬКИЙ

ВЕЛИКІ І ЧУДЕСНІ ПРОРОКУВАННЯ

ПРОРОЦТВО ПРО НОВОГО МЕСІЮ, САББАТАЯ ЦЕВІ, І ІСТОРІЯ ЙОГО ЖИТТЯ

РОЗДІЛ V РОЗПОВІДІ ПРО ВИДІННЯ І ПРИВИДИ

ЧУДОТВОРЦІ СПРАВДІ ТВОРЯТЬ ЧУДЕСА

ЯК ВИНИКАЮТЬ ВИДІННЯ

ЯК ПОБАЧИТИ ЧОРТА АБО ПОКІЙНИКА НА СТЕЛІ

ЯК І ЧОМУ МИ БАЧИМО

ОСОБЛИВА БУДОВА МОЗКУ

ЯК І ЧОМУ МИ ЧУЄМО

ЯК І ЧОМУ ЗА ДОПОМОГОЮ МОЗКУ ЛЮДИ ПІЗНАЮТЬ УСЕ НАВКОЛИШНЄ

ЯК І ЧОМУ ЛЮДИ ВВАЖАЮТЬ ОДНЕ ЗА ІНШЕ

ЯК ЛЮДИ БАЧАТЬ ТЕ, ЧОГО НЕМАЄ

ЯК І ЧОМУ ЛЮДИ ЧУЮТЬ І ВІДЧУВАЮТЬ ТЕ, ЧОГО НЕМАЄ

ВИДІННЯ ОРЛЕАНСЬКОЇ ДІВИ

ЩО ТАКЕ ВИДІННЯ У СНІ

ЩО ТАКЕ ВІЩІ СНИ

ВІЩІ СНИ — ЗНАЧИТЬ ПЕРЕТЛУМАЧЕНІ СНИ

ЧОМУ ДЕЯКІ СНИ СТАЮТЬ ПРОРОЧИМИ

ЩО ОЗНАЧАЮТЬ ЧУДЕСНІ СНИ

ВИДІННЯ, ВИКЛИКАНІ НАВМИСНО

ВИДІННЯ ВІД ХВОРОБ

ЧАСИ, ЗРУЧНІ ДЛЯ ВИДІНЬ ТА ІНШИХ ЧУДЕС

РОЗДІЛ VI РОЗПОВІДІ ПРО ДИВОВИЖНІ ЗЦІЛЕННЯ

ДВА ЧУДОТВОРНИХ МОНАСТИРІ — ЛУРД І ЛХАССА

ДИВОВИЖНІ ЗЦІЛЕННЯ НА МОГИЛІ КАТОЛИЦЬКОГО ДИЯКОНА

ЯК І ЧОМУ ВІРА ЗЦІЛЯЄ

ВІРА ТВОРИТЬ РІЗНІ ЧУДЕСА

ЯК ВІРА В ДИЯКОНА ЗЦІЛИЛА СЛІПОГО

ЯК ЗАВДЯКИ СВОЇЙ ВІРІ ДИВОВИЖНО ЗЦІЛЮЮТЬСЯ НЕРВОВОХВОРІ

ЗЦІЛЕННЯ ВМИРАЮЧИХ І ГЛУХОНІМИХ

ЯК ЗЦІЛЯЄ ЖМЕНЬКА ЗЕМЛІ

ЗЦІЛЕННЯ ЗА ДОПОМОГОЮ ВЕЛИКИХ ДУШЕВНИХ ХВИЛЮВАНЬ

ЗЦІЛЕННЯ ЗАВДЯКИ ДОВІРЮ ДО ЛІКАРЯ І ЙОГО ЗАСОБІВ

ЯК ЗЦІЛЯЮТЬ ЗВИЧАЙНИЙ ХЛІБ І ЗВИЧАЙНА ВОДА

ЯК ЗЦІЛЯЮТЬ КАРТИНКИ

ЯК ВІРА ПЕРЕДАЄТЬСЯ ВІД ЛЮДИНИ ДО ЛЮДИНИ І ПРИЗВОДИТЬ ДО ХВОРОБ, А НЕ ДО ЗЦІЛЕНЬ

ІСТОРІЯ ОДНІЄЇ ВИМУШЕНОЇ ХВОРОБИ, ЩО СТАЛАСЯ ЗАВДЯКИ ВІРІ

ЧУДОТВОРНА ВІРА ЗЦІЛЯЄ НЕ ВСЯКІ ХВОРОБИ

КОЛИ І ЯК МЕРТВІ ВОСКРЕСАЮТЬ

РОЗДІЛ VII РОЗПОВІДІ ПРО БІСІВ І ПРО ТЕ, ЯК ЇХ ВИГАНЯЮТЬ

ЯК В ОДНОГО СЕЛЯНИНА «ВСЕЛИВСЯ ДИЯВОЛ»

ЯК СВІДОМІСТЬ АХІЛЛА РОЗДВОЇЛАСЬ

ЩО ТАКЕ ДИЯВОЛ І ЯК З НИМ СПЕРЕЧАЮТЬСЯ

ЩО ТАКЕ МІТКА ДИЯВОЛА

ХТО І ЯК ПОЧАВ «ВИГАНЯТИ БІСА»

САМОНАВІЯННЯ, АБО РОЗПОВІДЬ ПРО ТЕ, ЧОМУ І ЯК «ВСЕЛИВСЯ БІС» У ЛЮДИНУ

ЩО ТАКЕ ГІПНОЗ І НАВІЮВАННЯ

ЯК ЛІКАР «ВИГНАВ БІСА»

ЩО ТАКЕ «БІСНУВАТІ»

ЯК І ХТО «ВИГАНЯВ БІСІВ» ЗА СТАРИХ ЧАСІВ

НАЙБІЛЬШЕ ЗЛО. ЗАПОДІЯНЕ ВІРОЮ В БІСА

КОМУ І ДЛЯ ЧОГО ПОТРІБНА ВІРА В ЧУДЕСА

ІСТОРІЯ ОДНОГО КАТОЛИЦЬКОГО МОНАСТИРЯ

ІСТОРІЯ «СВЯТОГО ДЗЬОБА»

ІСТОРІЯ ОДИНАДЦЯТИ ТИСЯЧ ДІВ

ЗАКІНЧЕННЯ

ЧОГО НАВЧИЛА ЦЯ КНИЖКА

ПРИМІТКИ

Примечания