Катарина Сусанна Прічард

Буремні дев’яності

ВІД АВТОРА

В цій повісті про золоті приїски Західної Австралії я прагнула не тільки відтворити життя окремих осіб, але й подати історію певної галузі промисловості.

Протягом кількох років я збирала матеріали — жила й працювала на приїсках, розпитувала старих шукачів золота, слухала їхні розповіді про золоту гарячку та злигодні тих днів. Я прочитала всі старі газети і майже все, що було написано на цю тему; але в основу цієї повісті лягли спогади двох людей, що діють під іменами Дінні Квіна та Саллі Гауг. Зображені події їхнього життя — справжні, і решта героїв теж мають своїх двійників серед перших старателів, хоча, з цілком зрозумілих причин, я уникала повної тотожності.

Добираючи імена для своїх героїв, я намагалась оминути ті, що були поширені на приїсках якогось часу, хоч це й виявилось дуже важкою справою при такому широкому полотні; проте не змінені лише ті імена, які набрали історичного значення або ж стали майже легендарними.

Зокрема, збережено прізвища людей, що брали участь у боротьбі за права старателів на видобуток розсипного золота, а також наведено деякі їхні висловлювання, бо це дає найкраще уявлення про тогочасні настрої, чого неспроможна зробити ніяка фантазія автора.

«Буремні дев’яності» задумано як першу книгу трилогії, присвяченої життєпису Дінні Квіна й Саллі Гауг та історії золотих приїсків.

Висловлюю глибоку подяку власникам «Калгурлійського гірника», які дали мені можливість ознайомитися з архівами газети. Я також використала дані, що є в книгах «Боротьба за золото» Джона Маршалла, «Золоті деньки» Жюлеса Ресайда й «Ото були дні» Артура Рейда, — всі вони містять багато цінного фактичного матеріалу.

Катаріна Сусанна Прічард

РОЗДІЛ І

Дим здіймався високим стовпом у чисте сухе повітря. Наче, зітхання живої істоти, злітав він з положистого схилу пагорба й танув над широкою рівниною, аж до самого обрію вкритою сірими чагарями. На сході небо розгорялося сліпучим сяйвом — сходило сонце.

Темношкірі кочівники, що спали біля вогнища, заворушились. Один з них, ще зовсім молодий, підгорнув докупи тліючі головешки, взяв свої списи й, випроставшись на весь зріст, став пильно вдивлятися в навколишні безкраї дикі простори — місця, де він полював. Роздуваючи ніздрі, він нюшив ранкове повітря, шукаючи дичини, і раптом вловив якийсь чужий запах. Його сильне й гнучке оголене тіло напружилось, темні очі уп’ялися в далечінь.

— Юккі! — різко й хрипло, немов крик птаха, пролунав його остережний вигук.

Ще не прочумавшись від сну, люди, які лежали біля вогнища, посхоплювались на ноги й обступили юнака.

Ген-ген на півдні, над морем непролазного чагарникового плетива, в повітрі тихо повзла хмарка куряви. Темношкірі, чоловіки й жінки, заговорили навперебій, і їхні голоси уривались від хвилювання та страху перед тією далекою темною хмариною, що повільно сунула на них.

Це була невелика сім’я австралійців — старий дідусь, четверо дорослих чоловіків, їхні дружини та діти; всі вони добре знали, що саме збило куряву на тлі світанкового неба: сюди йшли чужинці з своєю худобою, щоб заволодіти землями, де полювало плем’я. Йшли люди, в яких є смертоносні палиці, що плюються вогнем, люди, які хапають кожного тубільця, де тільки їм щастить його підстерегти, і вимагають показати воду. Воду або золото — ці чаклунські скарби, які шукає біла людина і які ховаються під шаром пилюки в руслах пересохлих струмків чи виблискують прожилками на вивітрених схилах гір. Багато білих людей сконало на цих рівнинах та серед голого бескеття, бо ні їх мудрість, ані чаклунство не допомагали їм знаходити їжу й воду в посушливу пору. Але приходили все нові й нові дивні люди та їхні тварини, вони випивали всю воду з ковбань, розполохували звірину, шматували землю у божевільному прагненні знайти жовтий камінь, якого так боялись темношкірі, бо він накликав на них усі нещастя.

За кілька хвилин жінки забрали дітей та коряки для води, чоловіки — свої списи, палиці та бумеранги, і табір зрушився з місця. Темні постаті майнули між деревами, почувся тріск та шурхіт, кущуваті акації, всіяні пухнастим жовтим цвітом, на мить розступились, а потім м’яко зімкнулись. Тубільці линули крізь гущину, мов тіні дерев, і в їхніх рухах було стільки ж гнучкості та пружності, як і в молодих стовбурцях, коли їх хилить і погойдує вітер.

Чоловіки-мисливці обігнали інших, розсипалися врізнобіч і зникли з очей. Старий з жінками та дітьми неухильно прямував на північний схід, туди, де край небосхилу тяглося довге пасмо сизих горбів. До півдня, просуваючись тією ж легкою ходою, вони подолали багато миль.

Та ось одна з молодих жінок почала приставати. Разом з нею відстала й стара. Вона відокремилася від гурту й пішла понад звивистим яром, промитим зливами в твердій рудуватій землі. Молода жінка попленталась за нею. Вона була вагітна, і їй дедалі важче ставало йти, вона задихалась. Зрештою вона прихилилась до дерева і, певне, лягла б на землю, але стара, озирнувшись, вилаяла її і змусила йти далі. Коли вони дістались до маленької улоговинки, оточеної величезними валунами, молода жінка сіла, а стара поставила долі свої коряки і поклала біля них шкіряну торбинку та загострену на кінці палицю. Іншою паличкою вона витерла вогню й обережно притрусила кволу жаринку купкою сухого листя та тонких хмизинок.

Потому вона видерлась на скелі і з тривогою зазирнула через край обточеного негодою валуна. В міленькій кам’яній ямці блищало крихітне озерце чистої води. Задоволене бурмочучи, стара сповзла назад, взяла коряк —містку дерев’яну посудину, в якій тубільці зберігають їжу та воду, — знов подерлась на скелі, напилася сама, наповнила коряк і принесла води молодій жінці. Далі руками вигребла гальку з-під низькорослої ясно-зеленої акації й очистила місцинку навколо багаття.

Сухе листя і хмиз, що були спалахнули яскравим полум’ям, уже перегоріли, від них лишилось тільки трохи приску. Стара опустилась навпочіпки, згребла його на купу і, підкладаючи сухе паліччя, знов роздмухала вогонь. Потім привалила багаття оберемком зелених віт, і над землею заклубочився густий пахучий дим. Молода жінка через силу звелася на ноги й навкарачки заповзла в дим. Там вона низько присіла, спираючись вагою всього тіла на п’яти, важко дихаючи й напружуючись в муках. Стара, одійшовши вбік, пронизливо верещала, лаялась, співала, тупала ногами й плескала в долоні. Нараз вона змовкла — в довколишній тиші пролунав крик дитини.

Стара витягла з своєї торбинки сплетений з людського волосся шнурок і перев’язала ним пуповину. Гострим, міцним нігтем великого пальця спритно перерізала її.

Поки вона порала матір, дитя лежало на землі, захлинаючись од крику. Стара взяла його на руки, змастила смердючим жиром, добутим з тієї самої торбини, притрусила зверху м’яким попелом і поклала біля породіллі.

Підкинувши у вогонь довгу трухляву гілляку, що могла тліти кілька годин, вона прилягла поруч матері й немовляти. Невдовзі всі троє вже спали під кущем, який ворушив густою мереживною тінню по рудій закам’янілій землі.

Вони ще спали в супокої, порушуваному тільки шелестінням листя та несміливим щебетанням дрібного птаства, коли, вже надвечір, між деревами показалося двоє білих чоловіків. Вони обережно підкрадались, тримаючи револьвери напоготові, приваблені димом багаття, біля якого лежали жінки; та ось під їхніми важкими чобітьми зарипіла й посипалась галька. Стара підхопилася й, угледівши чужинців, гнівно зарепетувала, стискаючи в руках свою палицю.

Жоден з чоловіків її племені не посмів би наблизитись до цього святилища. Навіть батько дитини має право побачити її лише тоді, коли стара з молодою матір’ю повернуться до водойми в далеких горах, де збиралося все плем’я.

Білі знемагали від спраги. Засунувши револьвери за пояс, вони на мигах показували старій, що їм потрібна вода. Проте вона й без цього розуміла, що означають оті божевільні очі, обвисла, пересохла шкіра на щоках, розпухлі язики, якими чужинці ледь ворушили, з зусиллям викидаючи слова. Але в крихітному озерці лишилося так мало води, що старій не хотілося віддавати її. Та від них все-таки треба було якось відкараскатись, і тому стара подерлась на каміняччя, за яким ховалась вода, а вони полізли слідом за нею.

Білі пили ощадливо й наповнили свої міхи. Потім привели коней і вичерпали всю воду до останньої краплі; коней вони поїли з своїх повстяних капелюхів. Стара стежила за ними, похмуро щось бурмочучи собі під ніс, а вони реготалися з її гніву.

Згодом білі підстрелили кілька диких голубів, що прилетіли до водойми напитися. Вони засмажили здобич на вогні, але жінкам дали тільки по шматочку твердої солонини з своїх сакв. Жінки поїли, проте вони ще дужче перелякалися, коли побачили, що білі лаштуються біля багаття на ніч. Стара попередила молоду, що їм треба буде тікати, як тільки почне зоріти. Води немає на десятки миль довкола, і їм доведеться без перепочинку йти цілий день, аби дістатись до найближчої водойми.

Білі стали допитуватись, де ще можна знайти воду. Стара прикинулась, ніби не розуміє їх, і нічого не відповідала. Вони заговорили до молодої, але й та лише насупилась і мовчала, міцно пригортаючи до себе дитину й кидаючи на них злякані, гнівні погляди. Тоді білі схопили стару і скрутили їй руки та ноги. Молода спробувала втекти; однак вона була ще надто квола, і їй заважала дитина. Вони швидко наздогнали її, привели і теж зв’язали. Після цього лягли й поснули, не зважаючи на гнівне буркотіння старої та принизливі зойки молодої жінки.

Другого ранку білі знову торочили тільки про воду. Де ще є водойма? Покажуть їм ці відьми воду? Стара вперто мовчала, але молоду мучила спрага; вона знаками попросила пити. Білі ще раз нагодували її солониною й відмовились дати хоча б краплю з своїх міхів, хоч самі налили води в кварту й пили в неї на очах.

Вони добре знали, що роблять. Не вперше доводилось їм вдаватися до цього трюку: нагодувати тубільця беконом або солониною, а потім не давати пити, поки той, божеволіючи від спраги, не приведе їх до найближчого мочара чи потаємного озерця. Молода жінка розуміє, чого вони домагаються, і напевне приведе їх просто до води, вирішили вони.

Один з білих згріб її на оберемок і посадив на коня. Жінка одчайдушне пручалася й тяглась до дитини. Тоді другий білий схопив немовля і кинув матері. Вони поскакали.

— Габбі! Габбі![1]— вигукували білі. Молода жінка голосила і зрештою показала рукою на злам синюватої гори, що виднілася вдалині. Нехай їдуть туди. Стара тим часом зникла за деревами.

Шукачі золота отаборились біля підніжжя цієї гори, де ховався викопаний тубільцями колодязь, а рано-вранці на них налетіло плем’я. Чорним дощем сипонули списи. Пізніше, коли в Кулгарді почали добувати золото, біля цього колодязя знайшли кістки білих.

Калгурла — молода жінка, що того дня народила дитину, — була вже старою бабусею, коли розповіла Дінні Квіну про тих двох білих. Вони були не перші, з якими вона стикалась. Та дитина померла, але потім у Калгурли народилася дівчинка Мірі; це сталось після того, як її і ще двох жінок викрали білі старателі.

Все життя Калгурла шанувала звичаї свого народу. І хоч вона десятки років кочувала з своїми одноплемінниками, між розкиданими по всій країні таборами старателів, ненависть до білих і страх перед ними ніколи не згасали в ній.

РОЗДІЛ II

Нічого так не полюбляв Дінні Квін, як згадати старовину, погомоніти про давноминулі дні.

Цей старий золотошукач, наполегливий і розумний, з покаліченою ногою і насмішкуватими іскорками в блакитних очах, був ще юнаком, коли з першою партією старателів рушив у вересні 1892 року із селища Південний Хрест до Кулгарді по слідах Артура Бейлі.

Того дня, розповідав Дінні, коли Арт Бейлі з натоптаними золотом саквами в’їхав з боку солоних озер у Південний Хрест, там не було майже нікого.

Стояв свіжий весняний ранок. Мілкі озерця біля підніжжя горба, на якому розкинулось селище, виблискували сріблом у сонячному промінні. Білі мазанки й саманні халупи нагадували здалеку жменю розсипаних кимось черепашок. Більшість із них були порожні, неначе там вимерло все живе. Ні гомону біля сараїв, ні руху біля вишок рудника, що своїми павучими лапами вп’ялися в небо.

І все-таки селище на цьому сумовитому горбі, що випинався над безкраїм морем чагарів, було аванпостом цивілізації, островом серед незвіданих просторів.

Темно-сіре плетиво кущів під блякло-голубим небом тяглося аж ген до далекого обрію: незаймана дика глушина — низькорослі дерева, кам’янисті кряжі, голі піщані рівнини на сотні миль у всі боки.

Південний Хрест! Всього кілька років тому народилося селище, висіялось, немов сузір’я з тією ж назвою темної ночі. Саме воно, це сузір’я, привело партію старателів до води й до золота, і на його честь так названо місце. Південний Хрест спростував запевнення тих, хто твердив, ніби ніколи не буде знайдено в Західній Австралії стільки золота, щоб справа стала варта заходу.

В той час селища на Лебединій річці переживали тяжку економічну кризу — наслідок провалу земельного буму та фінансового краху в інших, старіших колоніях — Новому Південному Уельсі й Вікторії. Звістка про те, що навколо Південного Хреста відкрито золотоносні землі, вивела Західну Австралію із стану депресії.

Невдовзі лісисті кряжі та широкі рівнини від самого узбережжя й аж до селища Південний Хрест зароїлись старателями, рудокопами, крамарями та перекупниками. Вони тяглися поруч своїх запряжок та в’ючних коней усі двісті сорок миль або їхали залізницею, яка доходила лише до Нортема, центру квітучого краю пасовиськ, і далі покривали решту шляху в фургонах чи пішки. Маленькі гримотливі поїзди — їх було мало й ходили вони рідко — зовсім не відповідали вимогам того навального руху, який почався одразу після відкриття нових золотих приїсків.

Про золото, знайдене в Ілгарн-Хіллі, ходили неймовірні чутки, і люди, охоплені золотою гарячкою, зривалися в дорогу, нерідко по місяцю плентаючись пішки й ночуючи просто неба, аби лиш не пропустити нагоди відразу нажити ціле багатство. Вони марили тим, що десь там, на краю далекого незнаного заходу, їх чекає новий Балларат або Бендіго[2].

Південний Хрест зростав на очах у клекотінні нестримного оптимізму божевільних сподівань. Все нові й нові старателі поверталися з довколишніх районів з добрими вістями. Один за одним вступали в дію багаті рудники. Після першого самородка, переплавленого в місцевій кузні, надії виросли до небес, хоч сам злиток якось таємниче зник. Невдовзі компанії «Фрезерc», «Фрезерс-Саут», «Сентрал» і «Сентрал-Екстендід» уже набрали по дві-три сотні робітників, і селище із жменьки хаотично розкиданих наметів перетворилося на справжню вулицю з шерегами критих бляхою та старими дошками халуп, з землянками й халабудами з мішковини, з крамничками, пивницями та канцелярією інспектора.

Але літо тут було довге й сухе, не вистачало ні їжі, ні води. Прісну воду мізерними порціями добували з кількох водойм, розташованих поблизу оголених гранітних порід. Буріння дало тільки солону воду. Треба було будувати опріснювачі, щоб її могли пити люди й тварини. До того ж солона вода підступно руйнувала недавно привезене устаткування: вона роз’їдала стінки котлів, забруднювала дробарки. Фрезерівські рудники давали лише чорну амальгаму, хоч руда обіцяла неабияку здобич.

Акції впали до нуля, почався застій. Та от з’явився новий директор, було застосовано нові способи опріснення води, і рудники на деякий час ожили. Чорна амальгама, на тих же машинах і з тією ж солоною водою, стала давати добрий вихід золота. Видобуток зріс, але водночас зросли й виробничі витрати. Підприємці зрізали заробітну плату, і рудокопи застрайкували.

— Людина не могла прожити на те, що нам намірились платити хазяї, — оповідав Дінні. — Їжа й вода коштували страшенно дорого, а Фрезери, завважте, платили дивіденди. Рудники закрились, і майже всі, хто міг, розійшлися. Дехто з рудокопів очікував, сподіваючись, що рудники поновлять роботу або що їм пощастить наскребти трохи золота в околицях. На Хоупс-Хіллі й на двох-трьох інших приїсках сяк-так ще добували дещицю. Старателі міняли потроху «пісочок» на продукти та воду. Та це були одиниці, й того ранку, коли Арт Бейлі в’їхав у селище з боку солоних озер, лише ті рудокопи й старателі, що не змогли звідси вибратись і сподівалися дістати роботу у фургонників, топтались біля пивниці, понурі й пригнічені.

Ганяючи знічев’я футбольного м’яча, кілька чоловіків лише мимохідь глянули на самотнього вершника, що їхав вулицею. В такому поверненні старателя, ледве живого, на змордованих конях, не було нічого незвичайного. Тож Арта Бейлі, що важко сидів у сідлі, зарослого бородою, брудного, і його коней, таких же занехаяних, як і нав’ючені на них сакви, ніхто й не пізнав аж доти, поки Арт не під’їхав до канцелярії інспектора.

Тільки тоді щось в умисне піднятих плечах вершника, в тому, як був насунутий на лоба його заношений повстяний капелюх, і в тому, як він старанно одвертався від людей, що стояли біля пивниці, здалося підозрілим Джонсу Крупинці.

— Хто це? — поцікавився він.

— Знаєш, — відповів Дінні, — я готовий заприсягтися, що то шкапина Арта Бейлі, хоч вона просто на себе не схожа.

— От вам і Арт — проїхав повз пивницю, а на своїх давніх друзів навіть не глянув!

Тут вони побачили, як вершник, під’їхавши до грубо збитого сарая, де містилась канцелярія, стягнув ривком сакви і, нетвердо ступаючи, протиснувся в двері.

— Клянусь Єгосафатом, він щось знайшов! — задихаючись, вигукнув Білл. Всі з’юрмилися навколо нього.

— Уже четвертий місяць, як вони з Гаррі Фордом гайнули по тракту Ханта, — докинув хтось.

— Томмі Телбот ще місяців зо два тому, коли Арт приїздив по харч, зметикував, що той натрапив на жилу, — пригадав Джонс Крупинка. — Томмі одразу купив три чи чотири тутешніх конячки й запропонував Гаррі Бейкеру та Діку Фоссеру поїхати разом з ним подивитись, чим зайнятий Бейлі.

Очі у слухачів загорілись, кров гарячкове запульсувала в жилах. За кілька хвилин усі, хто вештався перед пивницею, вже бігли вулицею до канцелярії інспектора. І там, збившись біля порога, вони побачили те, про що так нестямно мріяли: золото великими самородками, уламки кварцу з золотими прожилками — сотні унцій золота! Арт Бейлі робив заявку на ділянку за сто двадцять вісім миль на північний схід від Південного Хреста.

Тільки-но поширилась чутка про знахідку Бейлі, як містечко наче знавісніло. І така, чорт забирай, пішла гулятика, коли Арт Бейлі, закінчивши справи, надумався відсвяткувати свою удачу і пригощав усіх підряд, поки в пивницях не лишилось ні краплі хмільного! Кожен, хто міг, закупляв продукти, намагався випросити, позичити, вкрасти коней, воза чи тачку, хапливо складав інструмент і все, що потрібно для табору. Крамарі здули ціни на п’ятдесят процентів. Ще напередодні за коня правили п’ять фунтів, а того вечора не можна було його докупитись навіть за п’ятдесят.

Джонс Крупинка й Білл Джерріті, більш відомий під ім’ям Білла Єгосафата, із спритністю бувалих золотошукачів, які в свій час добре набили руку в Кімберлі та Мерчісоні[3], домовилися з власником фургона, Петом Мерфі, що прибув з півдня. Пет лаштувався їхати на ділянку Арта Бейлі у неділю вранці. Він брав з кожного по п’ять фунтів за право покласти сто фунтів вантажу на воза і йти біля нього по дорозі.

Але Дінні Квін сидів на мілині. За час безробіття в Південному Хресті він змарнував купу грошей на розшуки золота в прилеглих північних районах, і тепер у крамниці, в шинку, в пансіоні місіс Гауг на нього було заведено довжелезні рахунки.

Щоправда, на ці борги ніхто не зважав. Кожен знав, що Дінні — добрий старатель і чесна людина. Але того дня всім мешканцям Південного Хреста гроші потрібні були до зарізу: люди буквально видирали з рук продовольство та інструмент, зважаючи на скажені ціни. Нарешті Дінні пощастило умовити крамаря дати йому набір борошна, цукру, чаю та м’ясних консервів; однак п’яти фунтів у нього все ще не було, і він подався до Олфа Брайрлі, сподіваючись позичити в нього дещицю.

Дінні нітрохи не сумнівався, що вранці вирушить разом з усіма, навіть коли б довелося перти на собі старательський вантаж усі сто двадцять з гаком миль до ділянки Бейлі. Та він розумів краще за багатьох інших шукачів золота, що їх чекає попереду і що означає кожна втрачена хвилина, коли всяк поспішає закілкувати нові ділянки.

Знання місцевих умов і досвід старателя підказували йому, що в таких обставинах згубно пасти задніх. Проте в скаженій метушні підготовки до походу кожен дбав лише про себе. А той, хто не в змозі був оплатити дорогу, мусив влаштовуватися як умів. Звісно, Джонс Крупинка та Білл Єгосафат охоче прийняли б Дінні до свого гурту, та їм самим було сутужно: вони ледь назбирали ту суму, яку правив Мерфі.

Останню надію Дінні покладав на Олфа Брайрлі, в якого він сподівався роздобути кілька фунтів. Олф був добрий хлопець; він служив обліковцем у компанії «Фрезерс», поки не закрились рудники, і мешкав у пансіоні місіс Гауг, коли сам Дінні працював рудокопом і харчувався там же.

Під час кризи вони з Олфом не раз ходили на розвідку й чудово ладнали; іноді їм перепадало по жменьці «пісочку», і тоді було за що разом гульнути. Непогано б і зараз піти з ним у парі, подумав Дінні. Звісно, якщо в нього знайдуться гроші на харч та дорогу.

Коли Дінні прийшов до пансіону, Олф саме складав речі. Він укинув трохи харчів у брезентовий мішок, загорнув його в намет та ковдру і збирався прив’язати все це до лопати та кайла. В нього теж не було грошей на фургон, і він вирішив добиратися до ділянки Бейлі пішки.

— Чалапати пішки не біда, — похмуро сказав Дінні, — а от перти на собі сто з гаком миль харчі, намет, постіль, та ще й кайло з лопатою, — далебі, не вельми приємно. І потім, ця галич раніше за нас прибуде на місце, якщо ми тягтимемо все це на своєму горбі. Там все так закілкують, що нікуди буде й поткнутись.

— І все-таки ми підемо! Га, Дінні? — весело спитав Олф.

— Авжеж, підемо, — погодився Дінні. — Та коли б я міг вимантачити в когось хоча б фунтів десять, мені б полегшало на душі.

— І мені теж, — кинув Олф.

Ось тут місіс Гауг і прийшла до Дінні. В її карих очах бриніли сльози.

— Ох, містер Квін! — вигукнула вона. — Морріс теж надумався їхати на ділянку Бейлі. А який з нього старатель! І не має він доброго товариша, як ви, щоб показав, де шукати золото. Пропаде він у тій страшній пустелі — помре од спраги або ж загине від списа темношкірих дикунів.

— Не хвилюйтеся, місіс, — заспокоював її Дінні. — Нічого з ним не скоїться, місіс Гауг!

Дінні дуже поважав місіс Гауг. Чудесна маленька жіночка, казав він. Коли Морріс втратив роботу у Фрезера, вона відкрила в Південному Хресті пансіон і працювала, мов чорний віл.

Високородний Морріс Фітц-Морріс Гауг дістав посаду помічника управляючого на одному з рудників як винагороду за те, що його умовили вгатити свої гроші в це підприємство. А що він нічого не тямив у гірничій справі і вчитися йому було ліньки, то його й потурили звідти при першій нагоді. Це обурило містера Гауга — він лишився і без грошей, і без заробітку. Він пригрозив компанії судом, проте задовольнився обіцянкою, що його поновлять на роботі, як тільки буде знайдено спосіб запобігати шкідливій дії солоної води на машини і зросте видобуток золота. Однак повернутись на колишню посаду містеру Гаугу так і не пощастило.

Подружжя зосталось над розбитим коритом і майже дійшло до злиднів, отож місіс Гауг і взялася варити обіди для гірників, що працювали на рудниках. З неї була добра куховарка, і її їдальня зажила слави. Згодом вона перенесла до себе на подвір’я кілька покинутих халуп, опорядила їх і здала внайми. Високородний Морріс вибухнув гнівом, йому було начхати на всі старання жінки’та на її пожильців, хоч пансіон давав йому змогу жити безбідно, спокійно чекаючи поновлення на роботі.

— Страшенний ледацюга він був у ті дні, цей Морріс Гауг, — розповідав Дінні. — Я просто бачити його не міг. Він звалював на місіс Гауг всю чорну роботу, — і по хазяйству крутись, і його годуй, — а сам, бувало, навіть пальцем не ворухне, аби їй помогти. Та для неї тільки й світу було, що її чоловік.

Місіс Гауг розповіла Дінні історію свого заміжжя того ж самого дня, коли просила його доглянути Морріса в дорозі. Тоді вона була ще зовсім молода, ледь третій десяток розміняла, не красуня, але жвава й весела, мов пташка, з ясними карими очима, з ямочками на щоках і з такою посмішкою, що жоден чоловік нездатен був їй відмовити, чого б вона не попросила. А тим паче він, признався Дінні, бо він таки багато їй заборгував.

— Мій батько, містер Квін, був піонером південного заходу, — сказала йому місіс Гауг, — отже, я корінна австралійка і не боюся труднощів. Інша справа Морріс. Він приїхав сюди, в колонію, щоб зайнятися сільським господарством і розбагатіти. Звісно, він уявлення не мав, як тяжко обробляти землю, й не міг упоратися з усім цим — випалювати чагарі, розчищати ділянки під ниву, відбирати й таврувати худобу. Спершу в нас були наймити і пастухи, але вони чомусь довго не затримувались. Худоба розбрідалася по степу, й темношкірі її забивали. Я пробувала допомогти Моррісу, та це було марно. Господарство наше занепало й розвалилось, а він зненавидів суворе життя в глушині.

Місіс Гауг була дуже стурбована — Дінні це ясно бачив — і всіляко намагалась пояснити, чому вона просить не спускати з Морріса ока.

— Його батько страшенно розгнівався, коли Морріс продав ферму, вклавши гроші в тутешні рудники, і перестав йому допомагати. Як знаєте, так і викручуйтесь!

Вона всміхнулася куточками уст і вела далі:

— Мої батьки не давали згоди на наше одруження. То ми втекли. Це було дуже романтично, але й не менш жахливо. Тато з мамою ніколи не простять мені. І нікому навіть розповісти про наші злигодні. Морріс гадає, що коли він піде в цей похід, то теж знайде золото, як Арт Бейлі, вмить забагатіє і зможе повернутись до Англії. Однак він запевняє, що мені не можна йти з ним, а я так боюся за нього, містер Квін, у нього зовсім немає друзів, і він одразу заблудиться в цих диких нетрях.

Вона вилила перед Дінні свою душу, завоювала його симпатію, сподіваючись на його допомогу. Отож йому нічого більше не лишалось, як тільки сказати:

— Гаразд, мем. Нехай містер Гауг іде зо мною та з Олфом, коли він має чим заплатити Мерфі, щоб скинути речі у його фургон. Хоча ми самі ще не розстаралися на потрібну суму.

— Господи, та я ж можу позичити вам! — радісно вигукнула місіс Гауг. — Коли на фрезерівські рудники приїхав новий управляючий з інженером, вони жили в моєму пансіоні, і я заощадила трохи. Тільки, прошу, не говрріть Моррісу. Вчора ввечері він просив у мене грошей на карти, а я йому не дала, сказала, що не маю вільного й пенні.

— Можете покластися на мене, мем, — запевнив її Дінні. — А з Олфом я домовлюсь.

Того дня Дінні до зарізу потрібні були гроші, і йому було байдуже, де їх узяти. «Я ладен був у сліпого старця видерти з рук його мідяки», — признавався він. За звичайних обставин він, звісно, вважав би підлістю брати у місіс Гауг ці гроші, зароблені нею тяжкою працею. Він і без того заборгував їй немало. Не раз вона давала йому продукти, коли він рушав на пошуки золота; до того ж він з Олфом не розплатився з нею за квартиру й харчі.

Та місіс Гауг була дуже добра і не дріб’язкова, — мовляв, їсти їм все одно треба, а з нею встигнуть розрахуватися й тоді, як закінчиться страйк або їм пощастить накопати цілі мішки золота. Самого цього вже було досить, щоб не відмовляти їй і взяти під опіку містера Гауга. Тим паче, що для Саллі це, очевидно, була швидше послуга з їхнього боку, аніж обов’язок.

— Я певен, що настане день, коли я поверну вам свій борг з процентами, місіс Гауг, — сказав Дінні, заспокоюючи свою совість. — А зараз тільки бог знає, які дорогі для мене оці п’ять фунтів. Ніякими грошима не зможу я вам віддячити за вашу доброту. Гадаю, що й Олф скаже те ж саме.

— То, значить, домовились? — спитала місіс Гауг, і обличчя її засяяло посмішкою. — Морріс піде напарником з вами й містером Брайрлі? Тепер скажіть мені точно, що вам потрібно. Я дам вам продуктів з своєї комори, а Моррісу приготую одяг.

Дінні з радістю пристав і на цю пропозицію. Він пояснив, що найкраще — це об’єднати їхні припаси. Таким чином вони зможуть навантажити на фургон значно більше. Він з Олфом бере інструмент, намет і табірне начиння — всього цього зараз тут ні за які гроші не купиш. А внеском Морріса будуть харчі, за них також деруть втридорога, та майже всі вони вже й розпродані.

Повідомивши Олфу добру новину, Дінні чимдуж побіг до Пета Мерфі, щоб домовитись про місце на трьох у фургоні та про час від’їзду.

Коли Дінні через кілька годин вийшов з «Клаб-готелю», де в товаристві Арта Бейлі та інших старателів вихилив не один кухоль, він був п’яний і від пива, й від того, що наговорив йому Бейлі; але не настільки, щоб забути про справи, й одразу заходився складатись. Морріс покірливо слухався його наказів; він був схвильований і зговірливий не менше за Олфа, й обидва вони раділи, мов діти, що їх бере під свій захист такий досвідчений золотошукач та знавець місцевих умов.

Дінні переказав їм усі чутки, що ходили по місту про знайдене Артом Бейлі золото.

— Арт каже, — весело гомонів він, — що загалом привіз п’ятсот п’ятдесят вісім унцій. А скільки там ще лишилось! Вся земля ущерть набита золотом. Томмі Телбот з своїми хлопцями спробував був захопити його ділянку, та Форд пригрозив їм револьвером. Він і зараз там — стереже місце. Арт каже, що такого родовища він ще ніколи не бачив, а він немало перебачив на своєму віку. Туди кинуться всі, тільки-но ця новина дійде до Мельбурна й Сіднея. Наше щастя, що ми вже готові в дорогу і зможемо зразу ж закілкувати ділянку. Ви взяли дозвіл на старательство, містер Гауг? Взяли? Тоді все гаразд. Ну й напосіли ж на інспектора — одразу всією братією. Певне, за все життя йому не доводилось так попріти, як сьогодні, з отими дозволами. Він підписував їх навіть за обідом, та, мабуть, і вночі йому не дадуть спокою… Гадаю, ми обійдемось одним наметом, адже є ще ваш брезент, містер Гауг. Я роздобув просмолений мішок — згодиться нам для води; а якщо ви, місіс Гауг, зможете перебитись без отих двох бідонів з-під гасу, що стоять у вас на веранді, вони нам дуже стануть у пригоді. Ми покладемо в них харчі, а потім триматимемо там воду.

Дінні перевірив їхнє спорядження. Він дозволив Олфу й містеру Гаугу взяти для переміни по фланелевій сорочці, парі штанів та чобіт, хоч сам мав лише одну запасну сорочку. Кожен з них брав для себе вовняну ковдру, міх для води, похідний котелок, кварту, бляшану миску, ніж і виделку. Ступка Дінні, товкачик і два тази для промивання золота були ретельно сховані між одежею. Вірьовки й моток дроту разом з інструментом — кирками, лопатами, сокирами, кресалом та трутом — загорнули в намет і брезент, а потім у мішковину і міцно перев’язали мотузками. Харчі складалися з борошна, цукру, чаю та кількох бляшанок м’ясних консервів. Дінні додав до них пляшку «цілющого зілля». Вирішили також узяти рушницю Олфа й коробку патронів, а Моррісу дозволили прихопити револьвер.

До півночі все добро було акуратно спаковано і підготовлено для відправки фургоном, який вирушав на світанку.

Увечері прибігла Марі Робійяр і, заливаючись слізьми, кинулась в обійми місіс Гауг.

— О Саллі, — заголосила вона, — мій Жан теж іде й каже, що мені не можна з ним!

— І Морріс іде, — бадьоро відказала місіс Гауг, — а я мушу зостатись сама. Нічого не вдієш, Марі. Містер Квін запевняє, що нема ніякої небезпеки. Їй-бо. Адже інші чоловіки жили в тій глушині місяцями — і містер Бейлі, і містер Форд, і Томмі Телбот зі своїми друзями. Містер Бейлі каже, що тубільці там зовсім сумирні, як і тут у нас.

— Та вже ж, я знаю,—перебила її Марі. — Жан мені, те саме казав. І, може, він знайде багато золота. Тільки все одно це жахливо, що він їде так далеко, а я повинна тут скніти сама як палець та куховарити в готелі. Досі я завжди була разом з чоловіком, і просто страшно, що він тепер мене по кидає.

— Мені теж страшно, — призналася Саллі. Однак життєрадісність і здоровий глузд ніколи не зраджували її, і вона додала: — Але ми тут нічого не вдієм, Марі. Всі чоловіки в селищі немов знавісніли, кожному закортіло неодмінно піти в цей похід. Доведеться нам потерпіти, а там видно буде, як підуть справи у Жана та Морріса. Бог дасть, вони хутко й повернуться, або ми до них зможемо поїхати.

Така перспектива трохи втішила Марі. Вона сказала Саллі, що її Жан піде у парі з двірником готелю — той досвідчений старатель. Звісно, Жан був гордістю «Клаб-готелю» — ще б пак, кухар-француз! Та насправді Жан зовсім не кухар, пояснила подрузі Марі. В Англії він був учителем, хоч мріяв стати фермером, купити клапоть землі й поселити там своїх старих батьків, висланих з Франції через політичну неблагонадійність. Марі також була дочкою емігрантів, але її батьки померли, коли вона була ще дитиною.

Невдовзі після одруження вони з Жаном переїхали в Західну Австралію, сподіваючись знайти тут роботу й ті добрі заробітки про які так багато наслухались. Жан найнявся на ферму, аби збити грошей на землю та худобу. Та наймитський заробіток був такий жалюгідний, що Жан зістарівся б швидше, ніж здійснилася б його мрія. Отож він приєднався до першого ж походу старателів у Південний Хрест, і Марі, разом з ним притряслася з Евонської долини на підводі.

Золота Жан не знайшов і якийсь час працював на руднику. В ті дні у селищі було дуже мало жінок, і місіс Гауг та Марі Робійяр, якось здибавшись у крамниці, швидко заприязнилися. Навіть Морріс дружелюбно поставився до молодої французької парочки: вони так ніжно кохали одне одного й у цій чужій для них країні дещо нагадували рибин, викинутих із води. Проте його дружелюбність мов рукою зняло, коли Робійяр найнявся шеф-поваром у готель. От і на неї він образився за те, подумала Саллі, що вона влаштувала у своєму домі пансіон. Морріс казав, що цим Саллі виявила цілковиту відсутність почуття власної гідності й небажання рахуватися з ним.

— Але ж їсти щось треба, Моррісе, — заперечувала вона. — Тільки пансіон дасть мені певність, що ми будемо мати і шматок хліба, і дах над головою.

Марі Робійяр і місіс Гауг дуже зблизились за ті місяці, коли Морріс був таким вередливим і незгідливим: він гордував платними відвідувачами, відмовлявся їсти разом з ними і взагалі не бажав нічого робити, щоб посприяти хоч трохи успіхові справи, яку затіяла Саллі. Цілими днями він сидів на ґанку з книгою або газетою в руках, а вечорами пропадав у пивниці за покером, де на гроші, які йому щастило виканючити в Саллі чи позичити в когось, вигравав або ж програвав кілька фунтів.

Завжди весела і незрадлива, Саллі навіть взнаки нікому не давала, що вона, як казала Марі, з Моррісом «у сварці». Та Марі й без слів відчувала, коли інша жінка нещасна чи занепокоєна своїми сімейними справами. Сама вона була стримана й сором’язлива; чорне волосся, гладенько зачесане, строго облямовувало її бліде, простеньке личко, і вся вона справляла враження тихої, простакуватої жіночки, поки щось не зачіпало її за живе. Тоді чорні шовковисті вії прудко злітали над сіро-зеленими очима, в ній спалахувала жвавість, і вона враз ставала зовсім іншою людиною.

Морріс вважав Марі за жінку вельми розумну. Вона заводила з ним розмови про книжки й про людей, і Саллі з подивом відзначала, що вона знає більше за нього. Але Марі вміла прикинутись, ніби смиренно схиляється перед думкою Морріса, й тут же позбиткуватися з нього легко й дотепно. Моррісу це страшенно подобалось. Якби Марі була кокеткою, то Саллі, мабуть, приревнувала б її до свого чоловіка. Однак Марі не була кокеткою, а до Саллі вона виявляла свою прихильність так палко і з такою надзвичайною безпосередністю, що це навіть спантеличувало місіс Гауг і примушувало її червоніти, хоч вона й дорожила такою приємною і так несподівано знайденою дружбою. Як часто вечорами, коли Марі здавалось, що Саллі почуває себе нещасною і самотньою, вона приходила до неї погомоніти за шитвом; зрештою за ті місяці, коли Морріс так непривітно ставився до неї, в Саллі прокинулись не менш теплі почуття до мадам Робійяр, ніж та мала до неї, хоч Саллі й не вміла виливати їх з такою легкістю.

Але того вечора, напередодні походу за золотом, Морріс скинув з себе понурість і невдоволення. За той час, поки він тинявся без діла, він нагуляв черевце й поруч з Дінні та Олфом здавався особливо товстим та крихкотілим; костюм старателя, в який він вирядився, — молескінові штани та фланелева сорочка, — в поєднанні з золотим пенсне на аристократичному носі, надавав йому недоладного вигляду. Але Морріс був пустотливий, мов школяр, без угаву балакав і люб’язно жартував з Дінні та Олфом, ніби бажаючи запевнити їх, що він цілком усвідомив переміну в їхніх відносинах, готовий коритися всім наказам і бути найприємнішим товаришем у цій подорожі.

Коли речі було спаковано, Дінні вирішив, що тепер все гаразд і що за таких обставин він і його компаньйони не могли спорядитись краще.

Олф і Морріс присягалися, що їм все одно не заснути. Вони намірились просидіти всю ніч, аби вчасно бути біля фургона. Та Дінні погнав їх у ліжка.

— Вам, хлопці, треба добряче виспатись, щоб запастися силами на перший день дороги, — сміючись, сказав він.

Місіс Гауг була тієї ж думки.

— А я не лягатиму до ранку, — сказала вона. — І приготую вам добрий сніданок, щоб ви йшли не голодні.

Дінні згадував, що вона так і зробила. І він був такий вдячний їй за можливість виступити з першим фургоном, який прямував до Кулгарді, що навіть забув лайнутись на адресу шляхетного Морріса, накинутого йому в напарники.

РОЗДІЛ III

На світанні юрми старателів посунули з Південного Хреста. Люди й коні пливли плавом по широкому білому шляху до солоних озер і зникали в далеких темних чагарях. Вершники з важко навантаженими в’ючними кіньми; люди в двоколках, запряжених парою напівдиких австралійських коней, які ставали дибки, брикались і шарахали в боки, сідали на крупи, рвалися з упряжі й хропли, загрожуючи потрощити на друзки хисткі візочки; люди на полозках, що їх ледве тягли старезні шкапини; піші — молоді й старі, — що несли своє добро на плечах або пхали перед себе тачки, куди було звалено все хідне начиння — кайла, лопати, ковдри й харчі; дехто просто поставив ящик чи бочку на колеса, поприбивав з боків дрючки і впрягся в ці імпровізовані голоблі. Штовханина, метушня, лайка, вибухи гніву, сміх, вигуки: «Бажаємо щастя!», «Зустрінемось на ділянці Бейлі!»

Везти свої речі на підводі вважалось того дня розкішшю. Коли Цибатий Мерфі гикнув на свою запряжку, ляснув довгим батогом і виправив на шлях, в його фургоні здіймалася ціла гора продуктів та старательського спорядження. Ті, чиї речі лежали на возі, йшли бадьорим кроком, дякуючи долі за те, що їм доведеться нести лише самих себе під час довгого переходу в сто двадцять вісім чи сто тридцять миль по невторованих путівцях серед диких заростей. Та хіба це могло їх стримати? Ніхто з них не сумнівався, що виживе і здобуде багатство на цих нових золотоносних полях, хоч місіс Гауг та мадам Робійяр, які спустились до броду, щоб попрощатися з своїми чоловіками, піднімаючись знову на пагорб, плакали та гадали, чи побачать вони їх ще коли-небудь.

За фургоном Мерфі їхало два інших, і збоку також крокували власники наваленого на них майна. Цілий день тривав цей масовий від’їзд; з сусідніх таборів прилучалися нові й нові партії старателів, а ті, що запізнилися, квапились наздогнати передніх. До вечора в Південному Хресті лишилося не більше п’яти-шести працездатних чоловіків.

Потік старателів рухався старим шляхом, що його проклав Хент, топограф, який тридцять років тому виступив на розшуки нових пасовищ.

Дорога в’юнилась по твердій крем’янистій землі, схилами пологих хвилястих горбів, через діброви, де росли дикі вишні, каучукові дерева і слалась кучерява низька акація, з моховитої зелені якої випинались, наче колони, поцятковані ніжно-рожевими плямами евкаліпти; через хащі дубків з темним листям, з природною нарізкою на тонких бронзових стовбурцях; по гребенях залізняку, що звіддалік здавалися блакитними; через долину, де грайливо починали вицокувати колеса й лункіше карбувалися кроки; через гаї густої акації, сандалового дерева й терну — у край солончакових нетрів. Приблизно через кожні шістдесят миль траплялись скупчення величезних, схожих на поснулих мамонтів валунів, між якими під кам’яним куполом ховалась вода. А біля підніжжя оголених гранітних порід лежали мочарі, з яких також можна було добути воду.

Нещодавно випали рясні дощі. Пора року була сприятлива. На шляху — вдосталь питної води, тут і там яскраво вруніли латки свіжої трави. Валки старателів посувались під блакитним куполом неба, здіймаючи над собою хмари рудої куряви. Сонце пекло немилосердно, і вдень стояла задуха, зате ночі були холодні.

— Нам було не до того, щоб висиджуватись біля вогню за теревенями, — розповідав Дінні. — Всі гналися один поперед одного, аби швидше дістатись до місця. А як спали? Протюпаєш, бувало, цілісінький день — і валишся, мов та колода. Якусь мить ще чуєш дзенькіт дзвіночків на конях, що пасуться в кущах, примостишся біля тліючого багаття, та не встигнеш здрімнути, коли тобі вже світає. Мерфі з лайкою термосить Олфа або розштовхує іншого хлопця — вести під запряг коня. В молокососа Педді вже кипить у котелках вода, і коен готує собі щось вкинути в рот перед тим, як рушати далі.

А коли вже всі були в дорозі, Олф Брайрлі затягував «Джона Брауна» чи якоїсь іншої, і кожен, як міг, підспівував, хоч голоси в нашої братії більше скидалися на вороняче каркання, аніж на співи. Передні й задні також підхоплювали. І якщо не знали, якої співає Олф, то просто горланили першу-ліпшу старовинну пісню. Не було дня, щоб Олф не заводив любовної пісеньки на честь своєї коханої дівчини. Він приїхав з Вікторії саме тоді, коли Південний Хрест трясла золота лихоманка, сподіваючись швидко забагатіти й одружитися.

— Гарний був парубок цей Олф Брайрлі, ставний, широкоплечий, і лице чесне, відкрите, — говорив Дінні. — А втім…— і при цьому в його блакитних очах спалахував лукавий посміх, — тоді ми всі були хлопці хоч куди. Сила, надії, завзяття хлюпали через край. Ніколи ще на розвідку не виступала така славна ватага, як та, що крокувала тоді по дорозі до Кулгарді.

Сім днів підряд вони йшли від світання до смерку. Дінні невтомно шкутильгав попереду, хоч покалічена нога нила, як хворий зуб; містер Гауг ночами стогнав уві сні — він так спікся на сонці й понатирав ступні, що ледве міг пересуватись. Та все одно вони щодня вставали удосвіта, рушали в дорогу разом з фургоном Мерфі, вперто, немов заведені, крокували попереду своєї партії і відраховували милі, поки перші п’ятдесят не лишилися позаду. Тоді, упевнившись, що шмат тяжкого шляху все-таки подолано, вони підбадьорились, почали жартувати й заводити балачки на ходу, а вечорами, швиденько попоївши, посмоктували люльки, лежачи біля багаття.

Треба-таки віддати належне містеру Гаугу, — згадував Дінні, —в дорозі він показав себе непоганим товаришем. Я бачив і гірших. Він терпляче зносив усе, хоч це було вельми не легко для такого білоручки.

Певне, він збагнув, що хоч він і «високородний Морріс Фітц-Морріс Гауг», але в такій справі, як похід за золотом, це пусте. Щоправда, спершу ми величали його «містером» і були дуже ввічливі; однак примушували в черзі з усіма розпалювати вогнище й варити чай. Ми робили це, щоб віддячити за місіс Гауг, бо надивились, як вона йому догоджала, навіть дрова намагалась рубати сама, а коли ми з Олфом забирали в неї сокиру, говорила, що для неї це іграшки. Та й перед нами в своєму домі містер Гауг дуже гнув кирпу: бувало, іноді просто злість візьме — наче ми не люди, а так, порожнє місце. Але в поході образливо бути «містером», коли всі ми один для одного просто Дік, Том чи Гаррі.

І от якось увечері містер Гауг просить:

«Послухайте, хлопці, якщо я вам не годжуся в товариші, ви так і скажіть, тільки перестаньте звати мене «містером», а то я пристану до інших».

«Ну, гаразд, Моррі», — кажу я.

Олф мене зрозумів.

«Ніхто ж не хотів тебе ображати, Моррі!» — каже він.

«Ні, хотіли, і по заслузі!»

Всі посміялися досхочу й відтоді заприятелювали по-справжньому. Ніхто більше не обзивав його «містером».

— Щиро кажучи, — вів далі Дінні, — Моррі з усіх сил старався забути, що він графський синок. Я так гадаю, що йому не хотілось навіть згадувати про це. Тепер він був просто старателем, як і всі ми. За кілька днів дороги він став таким же бродягою, як і кожен з нас: зарослий щетиною, брудний, з набряклими ногами, але веселий. Коли ми вийшли з Південного Хреста, він був чистенький і прилизаний, з черевцем, на носі золоте пенсне, у світлому волоссі плішинка. А тепер черевце розтрусилось, плішину припорошило рудою пилюкою, а пенсне він розбив ще задовго до того, як ми добулися до місця.

Але один грішок за ним водився: навіть у дорозі він не міг втриматися, щоб не зрізатись у карти з Фріско Джо та його шатією, хоч я й застерігав його, що це до добра не доведе.

«Про Фріско негарні чутки ходять у Кімберлі, Моррі, — сказав я. — Придивись до нього».

«Гаразд, придивлюсь», — відповів Моррі.

Подеколи вони грали в покер біля вогнища на привалах. І от якось увечері ми чуємо, Моррі бурчить:

«Не вмієш ти пересмикувати, Фріско! Навіть я спритніше зробив би!»

Фріско як підскоче та як зацідить йому в зуби. А Моррі удвоє менший за нього, дрібний і гливкенький — куди йому супроти Фріско, — а все ж кокошиться, не відступає. Тут підхопився й Олф. «Ану, — каже, — якщо ти хочеш побитися, Фріско, я готовий!» Хлопці розступилися, стали колом. Олф і Фріско зчепились. Фріско добре молотив кулаками, він був сильніший за Олфа; зате Олф, нехай йому всячина, умів-таки битися. Він міг би одразу покласти Фріско, але спочатку примусив його потанцювати та покректати, а тоді вже так йому загатив, що той і простягся.

— Фріско на все життя запам’ятав цю поразку. — На вродливому старечому обличчі Дінні, обвітреному й помережаному зморшками, згас вираз задоволення, яке навівали йому ці спогади. — Коли трапилось так, що Фріско міг би виручити Олфа, він навіть пальцем не кивнув. Єдиний чоловік на світі, наскільки я знаю, що мав зуб проти Олфа Брайрлі, хоч ніхто цього прямо й не сказав би. Вже пізніше, через кілька років, Фріско жартував і сміявся, пригадуючи, як вони тоді зчепилися. Проте жоден з них не забув тієї бійки. І хоч як багато минуло часу, хоч вони обидва вже стали багатими й шановними людьми, проте їм, певне, не раз кортіло скинути піджаки й налетіти один на одного, як того вечора по дорозі в Кулгарді.

Загалом-то він був і непоганий, цей Фріско, такий собі американізований молодчик родом з Ірландії: любив похизуватися в картатій сорочці й високих чоботях, у які засовував холоші штанів, носив повстяного капелюха з широченними крисами, а за поясом — револьвер. Він запевняв, що звик його тягати при собі на каліфорнійських приїсках і в Мексіці. Але він, як і кожен з нас, мав і свої хороші риси. От сказати хоча б про випадок з Педді Кеваном. Він узяв хлопчину, так би мовити, під своє крильце після того, як Пет Мерфі відлупцював шалапута: той поцупив у нього тютюн і проміняв дорогою у старателів на складаний ніж та ще якесь барахло, яке, на думку Педді, могло йому знадобитись.

А й спритний же був хлопчина цей Педді Кеван. Всі корчились від сміху з його зухвалості, коли він ув’язався за фургоном Пета Мерфі. У Педді тільки й було добра, що на ньому, та за плечима метлялася в ганчірці бляшанка з харчами. Штани з дорослого, підрізані знизу й затягнуті на животі очкуром, синя вовняна фуфайка й шапочка задом наперед — сміхота, та й годі! Отак він і стояв перед Цибатим Петом, коли той замірявся дати йому коліном нижче поперека й одіслати назад у селище. Пет не хотів мати безбілетних пасажирів..

«Як тебе звати?» — запитав він.

«Патрік Алоїзіус Кеван», — відповідає хлопчина.

«А скільки тобі років?»

«На різдво стукнуло вісімнадцять», — не затинаючись, заявляє хлопчина, хоч Пет Мерфі не дуже повірив цьому, та й сам Педді пізніше признався, що йому лише тринадцять чи десь близько цього, бо з того, що він про себе розповідав, вісімнадцять ніяк не виходило.

«Звідки ж ти заявився?»

Пет Мерфі мало не луснув од сміху, вислухавши розповідь Педді, і приставив його доглядати коней.

Одного вечора — ми всі тоді сиділи навколо багаття — він примусив Педді розповісти, як той втратив роботу, коли старателі рушили з Південного Хрести за золотом.

— Ми всі тут, як бачиш, друзі, — сказав Пет. — Ніхто тепер не викаже тебе поліції.

Педді й сам це чудово розумів. Він був рудоволосий, веснянкуватий, нечистий на руку і хитрий, мов бісеня, а що вже нахабний та одчайдушний — кого завгодно за пояс заткне.

«Я служив юнгою на торговельному барку «Енні Руні», приписаному в Нью-Йорку, — почав він. — Ми пливли в Банбері[4] по ліс. Коли до берега лишилося днів зо два путі, всі матроси на борту стали запасатися сухарями і збирати своє манаття, щоб, як тільки ми пришвартуємось, дременути на золоті приїски. І кожен силкувався рознюхати дорогу на Ілгарн.

А капітан зметикував, що й до чого, та й кинув якір за кілька миль від молу. Капітан Хаукінс не хотів втратити свою команду і заявив, що буде вантажитись з ліхтера, а харчі та воду поповнить по дорозі. Ох і казились матроси! Але ж капітану треба було зійти на берег, щоб з’явитися в контору компанії, і хтось мусив його одвезти на ялику.

«Слухай ти, — гукає він до мене, певне, тому, що я наймолодший і вигляд у мене такий безневинний. — Тримай-но оце».

Схопив я на оберемок книжки та суднові папери і йду за ним. А в кишені у мене вже лежала пригорщ сухарів та трохи американських грошей.

Матроси знали, що бачать мене востаннє. Один хлопець тицьнув мені в руку ще кілька сухарів. Я засунув їх у кишеню штанів, скочив у ялик, і ми відчалили. І от ми їдемо: капітан Хаукінс, весь у білому з золотом, — власноручно веслує, а я сиджу на кормі, притискаю до себе суднові книги та намагаюсь не дивитись на матросів, аби не розсміятись. Мені навіть вчувалося, як вони, стовпившись біля борту, лаються на всі заставки й бажають мені щасливої дороги. Та я уявлення не мав, де ті золоті приїски і як я туди дістанусь. Тільки знав, що все одно дістанусь…

Капітан закрокував по молу до міста, а я підтюпцем подався слідом за ним. Він виступав так гордовито, що могло здатися, ніби від цього залежить честь всього американського флоту, а я скидався на посильного, що несе панові речі. «Здрастуйте! Здрастуйте!» — самовдоволено кидав він усім зустрічним і надимався, мов той індик.

Коли ми прибули до контори компанії, директор вийшов з свого кабінету, розтягуючи в посмішці рот від вуха до вуха, щоб показати, який він нам радий. Хаукінс забрав у мене книги і пішов з ним у кабінет.

«А ти пожди тут», — каже він мені.

«Слухаю, сер!» — відповідаю я.

Тільки-но двері за ним причинились, я — зирк на вулицю. Бачу — там селяни з кіньми та возами, корови пасуться край тротуарів, дві-три крамнички, навкруги скрізь дерева. Потихеньку задкую, тюпаю спроквола, ніби прогулююсь, завертаю за ріг і — фіть! Ех, бачили б ви, як я біг! Аж у вухах свистіло.

Ясно, тинятися поблизу містечка для мене було небезпечно, — вів далі Педді. — Я знав, що капітан Хаукінс пошле за мною погоню. Він так і зробив, та я зумів вислизнути. А через кілька днів я побачив з пагорка, як «Енні Руні» виходить у море. Струмків було скільки завгодно, і з водою у мене було все гаразд. Та коли я дохрумав сухарі, їсти стало зовсім нічого. А до осель я підходив, тільки коли стемніє, — боявся. Никав навколо будинків та слухав, що люди балакають. І дізнався, що в порту вантажиться баржа палями для нового молу в Фрімантлі[5]. Я й забрався на неї. Через кілька діб я уже був на пристані Фрімантла і почвалав далі битим шляхом.

А наголодувався — будьте певні як! Майже тиждень жив самим святим духом! І от раз бачу — на шляху зупинився якийсь хлопець з запряжкою волів; я собі прикидаю, що краще — попросити в нього роботи чи просто чогось на зуби, а він уже запримітив мене та й гукає:

«Гей, ти, куди розігнався?»

«Йду на золоті приїски», — кажу.

«Он як, на приїски? — каже, а сам регоче, аж за живіт береться. — Ну, — каже, — тоді я раджу тобі скинути свого млинця, в ньому ти далеко не зайдеш».

А й справді, на мені ж була безкозирка, і напис «Енні Руні» в очі так і ліз! Ох, і нареготалися ж ми!

Я розказав хлопцеві, як розпрощався з капітаном Хаукінсом, і він узяв мене з собою — доглядати волів. Звали його Барні; він сам був колись моряком і сказав, що також зійшов на берег шукати золота. Зараз він їде в Ілгарн — хоч там, здається, й кепські справи, — і мені можна приєднатись до нього, а там буде видно, чим я зможу йому прислужитись. Отак я й потрапив у Південний Хрест. Нагодився саме тоді, як Арт Бейлі верхи припер з своїм золотом».

Педді вже прочалапав двісті сорок миль. В ті дні дорога від Фрімантла до Південного Хреста забирала не менше місяця, і ось тепер він знову вирішив одмахати сто з гаком миль, та ще з таким завзяттям, ніби йшов на веселу прогулянку. У Фрімантлі на нього, як дезертира, чекала лише тюрма й батоги, отож він, звісно, й не мав ніякої охоти туди повертатись.

— О, тепер він велика людина, цей Педді Кеван, — вів далі Дінні. — Я так і думав, що він свого доб’ється — байдуже якими засобами. Та коли б ви тільки бачили, як він плентався тоді по дорозі, — шкарбанці підв’язані мотуззям, підметки раз по раз відкопилюються й хляпають, — ви б нізащо не повірили, що він колись стане сером Патріком Кеваном, акціонером численних рудників на Золотій Милі.

Іноді між нами виникала гостра суперечка, хто ж перший знайшов золото в Західній Австралії. Почалося з того, що Джонс Крупинка якось сказав:

— Мій батько доводив, ніби це якийсь каторжник раніше за всіх натрапив на золото на Північному Заході. Було то в шістдесят четвертому році. Каторжник пустив чутку, буцімто власноручно назбирав цілу пригорщ золота на березі біля Кемден-Харбора, ще коли служив матросом на голландському торговому судні. Судно називалось «Марі-Августа» і плавало між Роттердамом та Явою. Великий шторм збив його з курсу, і воно зайшло в бухту на ремонт. Там воно простояло кілька днів, і цей хлопець божився, ніби за пару годин набрав стільки золота, що продав його за чотириста вісімнадцять фунтів комерсантові в Лондоні, який скуповував самородки. Святкуючи свою удачу, він встряв у якусь бійку. Когось там було вбито, і Уайлдмена — так звали хлопця — засудили на довічну каторгу.

Ось цей каторжник і запропонував провести експедицію на те місце, де він знайшов ті самородки, але з умовою, що власті скасують йому вирок, якщо золото буде знайдено. Ця розповідь викликала в колонії бурхливу реакцію. Адже на той час про Північний Захід нічого або майже нічого не було відомо, а якийсь каторжник говорив про це узбережжя так, ніби знав його як свої п’ять пальців. Умову його було прийнято.

Уряд на розвідку видав субсидію в сто п’ятдесят фунтів. Спорядили судно «Нью-Персеверенс», і на ньому в цей край, нібито повнісінький золота, під наглядом інспектора поліції Пентера відпливла партія переселенців, старателів та тубільців з кіньми. Судно трохи не потонуло під час шторму, та все ж йому пощастило благополучно ввійти у бухту й кинути там якір. Однак, прибувши на місце, Уайлдмен замовк, наче язик проковтнув. Ані погрозами, ні обіцянками його неможливо було примусити показати, де він знайшов самородки.

Обнишпоривши місцевість на двадцять миль довкола, партія розвідників повернулась на корабель, не знайшовши навіть сліду золота, і всі вирішили, що каторжник просто пошив їх у дурні. «Персеверенс» відплив на південь. Через два дні Уайлдмен зробив спробу втекти на одній із шлюпок. Його спіймали, закували в кайдани, і він дожив віку у фрімантлській в’язниці.

Після цього ніхто вже не вірив байкам про золото, яке нібито знайшов той каторжник. Призабулися й чутки про якихось злочинців, що йшли в шістдесят п’ятому році цим трактом з Хентом і натрапили на золото.

Проте кілька старих рудокопів і старателів пам’ятали ці балачки. Вони вважали, що в них все-таки є якась правда. — Адже тоді втекло чотири арештанти, — сказав Сем Маллет. — А спіймали лише трьох. У них витрусили кілька невеличких самородків. Один мій приятель знав тюремного наглядача в Фрімантлі, і той розповів йому всю цю історію. Арештанти обіцяли показати, де вони знайшли золото, якщо їх звільнять. Та власті вдруге на таке не пішли. І більше про це не було ніяких чуток.

Дінні докинув, що Арт Бейлі розповідав йому про одного старого майстра-капелюшника з Мерчісона, який запевняв, нібито в тій місцевості, через яку проходив Хент, на схід від Нарлбін-Роксу, є золото. Старий назвався Макферсоном, але і лишилось загадкою, звідки він усе те взяв. На думку Форда, казав Бейлі, цей старий і був тим четвертим арештантом, якому пощастило втекти.

Все одно, заперечив на це Джонс Крупинка, ще до того, як Бейлі здибав Макферсона, золото вже знайшли і на хребті Дарлінг, в Північній Дандалупі, і на Південному Заході в Блеквуді, і в Маунт-Теллерінгу за Джеральдтоном, і в Серпентині, і в Ройбурні. Виходить, що золото було розкидано по всій цій клятій країні, але скрізь у мізерній кількості. I тільки коли почався похід до Кімберлі, рудокопи й старателі з усієї Австралії потяглися на Захід.

— Мій батько був рудокопом, — пояснив Дінні, — одним з тих, хто в п’ятдесят четвертому році будував промивні естакади в Баллараті[6], а потім боровся за права рудокопів. Я приїхав туди, коли вперше заговорили про Холлс-Крік[7]. Філ Саундерс знайшов там золото ще на початку вісімдесятих років, та тільки у вісімдесят шостому старателі кинулись туди. Боже милостивий, що то була за подорож! Чотириста миль від узбережжя, а коли ми зрештою приплентались на місце — золота виявилось як кіт наплакав. Починаючи від Дербі, люди мерли як мухи: пропасниця, спека, москіти й інша подібна нечисть, протухла їжа, а ще — тубільці. Вони були злі, мов чорти: так і чекай, що в тебе полетять списи. Зібралося на приїсках одразу дві тисячі чоловік, але поповзли чутки, що золото є й далі на південь, на річці Мерчісон і в глиб країни. Землемір Остін розповідав про чудесні самородки, знайдені в Маунт-Магнеті та біля озера Еннієн. Ми з товаришем подалися туди й чимало наколупали в Нанніні. Але найбільше гримів район Ілгарна, і тому ми перебралися морем з Ройбурна у Фрімантл, а звідти прийшли в Південний Хрест.

Джонс Крупинка опинився там раніше за інших. «Їлгарн», пояснив він, мовою тубільних кочівників означає «кварц» — мабуть, там на всіх довколишніх горбах виступають оголені породи. Поселенець, на прізвисько Чарлі Чарка, перший запримітив золото на далеких відрогах хребта Дарлінг. Він мав ділянку миль за сто від Тудайя. Копав землю для загати, а наскочив на самородок.

Кольріві з партією старателів пішов у розвідку і знайшов жилу — те місце вони назвали Золотою Долиною. Раррі Енсті з іншою партією добув хороші зразки біля озера Дебони. А незабаром Том Ріслі відкрив багате родовище за тридцять миль на південь від Золотої Долини і охрестив те місце Південним Хрестом. Він зі своїми товаришами дві доби мучився без води і, як казав Том, зараз там, мабуть, біліли б їхні кісточки, якби Чарлі Кроссленд не взяв напрямку на сузір’я Південного Хреста, а воно вивело їх до болітця, де можна було націдити води. На тому ж самому місці Том Ріслі знайшов і перший «кавалочок» та визначив розташування жили. Х’ю Фрезер провадив розвідку північніше, навколо Маунт-Джексона, але потім вернувся й закілкував ділянку в сусідстві з Ріслі. Щоправда, хтось із його напарників — Енсті чи Пейн — перший знайшов золото в районі Ілгарна, проте не може бути сумніву, що саме Том Ріслі відкрив Південний Хрест, хоч ділянку й перехопив Фрезер; і тоді компанії «Фрезерс», «Фрезерс-Саут», «Сентрал» та «Сентрал-Екстендід» почали там промисловий видобуток золота. Ще рік тому Їлгарн давав більше золота, ніж будь-який інший західний приїск. Компанії й зараз би сплачували дивіденди, якби власники не утискали рудокопів, чим викликали страйк.

Білл Єгосафат любив поглузувати з «експертів», які пророчили, що в Західній Австралії ніколи не буде знайдено промислового золота і що пустеля в глибині материка — то згубна пастка для старателів.

— Суть справи в тому, — говорив він, — що уряд тоді боявся, як би золота гарячка не стала на перешкоді заселенню країни. Перші поселенці жадали землі. Вони й шукали тільки землі — пасовиськ для худоби та овець, ланів для посіву пшениці, їх лякало, що, коли буде відкрито родовища золота, всі їхні робітники порозбігаються; кинуться нишпорити по країні в пошуках багатства, кожен сам собі стане господарем.

— Білл був недалекий від істини, — посміхнувся Дінні. — Коли Хент в шістдесят четвертому пішов на розвідку, він, можна сказати, просто топтався по золоту. Але шукав він не золота. Він шукав гарних пасовиськ і гадав, що знайшов їх. Наступного року уряд знову послав його туди, а з ним — кілька тубільців, загін солдатів і каторжників, щоб прокласти тракт для поселенців. Отоді й утекли чотири каторжники, і при них було знайдено золото, хоч ніхто з цього не зробив належного висновку.

Але кінець кінцем саме золоті приїски розчахнули ворота вглиб материка, і скотарів у тих краях спіткала нелегка доля, хоч кормів там було вдосталь — густі зарослі акацій та низькорослих евкаліптів, а після дощів взагалі вся місцевість ставала квітучим морем.

— Отак-то було в дев’яносто другому році. Коли я поглянув тоді на цей край з вершини Нарлбін-Роксу, він здався мені просто казковим. Всі ми аж роти пороззявляли. Бо ж ми гадали, що нас чекає пустеля, а всюди буяла трава, яскріли квіти: білі безсмертники, мов сніг, устеляли землю під деревами, на акаціях за жовтим цвітом не було видно листя.

Дехто з тих, що їхали верхи або на легких возах, запряжених парою коней, вже наступного дня вирвались далеко вперед і зникли з очей, і щодня все нові старателі обганяли фургон Мерфі. На останньому етапі подорожі багатьох охопила нетерплячка. Джонні Майклджон та Джордж Уорд вирішили йти цілу ніч. Вони взяли з собою лише котелок, міх для води, трохи борошна на прісні коржі, жменьку цукру та чаю і подалися, сказавши Пету Мерфі, що заберуть свої речі, коли фургон прибуде на ділянку Бейлі.

Ніч була місячна, але вони рискували збитися з дороги. Поміж кущів петляло безліч звіриних стежок, а низькорослі дерева стелили під ноги непевні, оманливі тіні. Олфу страшенно кортіло приєднатись до Джонні Майклджона й закілкувати ділянку раніше, ніж насуне весь натовп старателів, але він розумів, що Дінні знайде краще місце, а хвора нога не дає Дінні йти швидше. Моррі теж запевняв, що просто звалиться на дорозі, якщо йтиме ще хоч півночі після цілоденної ходьби. І Олф залишився з товаришами. Це він один з перших, хто був при фургоні Мерфі, помітив табір Бейлі та Форда й почав на всю горлянку кричати «ура».

Томмі Телбот і рудокопи з Південного Хреста, що були разом з ним, гучними вигуками привітали з своєї ділянки на пагорбі прибулих старателів. Коли фургон зупинився у видолинку, вони збігли вниз і відразу ж почали міняти своє золото на харчі, привезені Петом Мерфі. А старателі похапали свої речі й, мов навіжені, кинулися відміряти собі землю у видолинку або ж поруч з ділянкою Бейлі.

«Розсипного золота в тій низинці багато, — сказав тоді Бейлі інспектору, — весь пісок поцяткований, як вікно мушиними слідами».

— Ось чому ми й назвали те місце Мушиною Низинкою, — пояснив Дінні.

РОЗДІЛ IV

Оточене скелями озерце в кінці довгого й низького пасма гір кочівники називали Кукарді. Та перші старателі не гналися за точністю і вважали, що годиться й Кулгарді. А дехто з них запевняв, що справжня місцева назва — Кулгаббі.

Бейлі і Форд отаборились з північного краю гірського кряжа. Томмі Телбот, Гаррі Бейкер і Дік Фоссер — далі на південь.

Коли прибула основна маса старателів, повсюди на рудій землі виросли намети: одні — з старої, пошарпаної негодою парусини, із зшитих докупи ряден та мішків, інші — новісінькі, з цупкого білого полотна. Дехто просто розіпнув між гіллям шмат брезенту або ж, зрубавши кілька кущів, спорудив собі курінь. У ранкове небо здіймався дим від безлічі багать. В, низині, де золото не промивали, а просіювали, протягом усього дня бурою млою стояла курява. З гірського кряжа долинав гуркіт і тріск, — там старателі вгризалися в тверду, непіддатливу породу, — скреготіли лопати, розгрібаючи відвал, дзвеніли кайла об камінь, і рявкали сокири, розчищаючи непролазний чагарник. Вигуки «є!» і тупіт ніг з сусідні.х ділянок, коли хтось знаходив самородок, — все це підтримувало у людей гарячкове збудження.

Надвечір усі підраховували здобуте за день: ті, що просівали, показували один одному свої самородки та пляшечки з піском, а ті, що працювали на гірському кряжі, поспішали розтовкти руду в ступах і, поки ще не зовсім смеркло, вимити золото. Повітря було просякнуте запахом солонини та прісних коржів, що пеклися у приску багать. А коли нічний морок брав у обійми табірні вогнища і на потемнілому небі спалахували зорі, у всіх на язиці тільки й було, що розмови про золото, різні чутки про те, як повезло іншим партіям старателів.

Томмі Телбот, Гаррі Бейкер та Дік Фоссер закілкували ділянку на південь від ділянки Бейлі. І часто навколо вогнищ обговорювалась розповідь Томмі про те, як Бейлі та Форд колись потурили його з товаришами з багатющої місцинки. Дінні й деякі інші рудокопи, які тоді страйкували в Південному Хресті, знали, що після того, як Бейлі і Форд приїздили першого разу в селище по харчі, Телбот, Бейкер і Фоссер рушили по їхніх слідах. За розповіддю Томмі Телбота, вони одразу запідозрили, що Бейлі з Фордом напали на щось путнє, бо ж недаремно ті подалися на північний схід, аж за озера, маючи при собі п’ять в’ючних коней і запаси харчів на кілька місяців. Тоді Томмі і його напарники купили коней, в’ючні сідла, сакви та упряж, повантажили свої припаси і гайнули слідом за Бейлі. Вони мали лише одного верхового коня і через те їхали по черзі, притримуючись тракту, що його проклав Хент до Нарлбін-Роксу.

Зараз Томмі Телбот вже сивий дідуган, шановний і багатий і чоловік, досі він часто розповідає, як знайшов у Кулгарді жильне золото, причому розповідає цю історію з таким же запалом, як і тоді, сидячи біля багаття в таборі старателів.

Біля Нарлбін-Роксу, казав Томмі, він з своїми напарниками зустрів Джека Ре1ді та ще трьох старателів. Рейді сказав, що вони повертаються в Південний Хрест; дещицю золота вони добули, але, правду кажучи, таку мізерію, що й говорити про нього не варто. Він також розтлумачив Томмі, де саме окопався Бейлі з своїми напарниками, і показав туди дорогу — на північний схід від тракту Хента.

Через кілька днів Телбот і його товариші набрели на водойму. Навколо неї були свіжі сліди кінських копит, і Том вирішив, що, значить, Бейлі десь недалеко.

— Наступного ранку, пройшовши з півмилі вздовж хребта, — розповідав Томмі, — я мало не вмер од переляку, коли хтось біля самісінького мого вуха сказав: «Доброго ранку», — і я побачив Арта Бейлі. Я пояснив йому, що ми йдемо на розвідку, і він сказав: «У цій низинці варто покопатись». Ми стояли на гребні, за кількасот кроків звідси…

Томмі Телбот з своїми напарниками отаборився біля водойми і деякий час шукав золото в низині. Першого ж дня вони добули невеличкий самородок і більше унції золотого піску…

— Біля табору Форда та Бейлі проходив товстий шар оголеного білого кварцу, — вів далі Томмі. — Форд знайшов у ньому маленьку жилу, але вона була майже вироблена. Він залишився у таборі й продовжував її розробляти, а Бейлі знову пішов на розвідку. Десь аж за двадцять миль, біля самого Ред-Хіллу, він натрапив на розсипне золото. А ми тим часом нишпорили вздовж хребта й то тут, то там дещо знаходили. Та ось одного ранку я раптом наскочив на багату місцину; обстежуючи її, ми подерлися вгору схилом горба і не встигли дістатись до вершини, як побачили, що всі скелі довкола так і виблискують золотом.

Ми мало не подуріли з радощів. Верхній шар пласта всуціль був із кварцу та золота. Ми заходились розбивати його, а потім поскидали куртки, зав’язали вузлом рукави й набрали стільки, скільки могли подужати. Та забрати всього було несила. Тоді ми викопали яму й заховали в ній цілу купу найдобірнішої руди — на добрий лантух з-під цукру. Коли ми звідти пішли, щойно перевалило за полудень. І от, повертаючись до свого табору, ми якось примудрились заблудитися, — надто густі були хащі, а ми такі схвильовані, що й під ноги собі не дивились.

Стемніло, і ми зовсім вибилися з сил, петляючи в темрявї з вантажем золотої руди. Але десь опівночі вчули побрязкування дзвіночка й пішли на цей звук. Невдовзі ми набрели на своїх коней: вони стояли навколо водойми, чекаючи, поки напоять. Ми так і зробили й завалилися спати.

Вранці ми знов подалися до нашого пласта. Після страшенної втоми ніч проспали як убиті й вирушили пізно. І чого ми не закілкували місця, де знайшли золото?! Бог його знає! Певне, засліпило нас те багатство, позбавило всякого глузду.

Та коли ми добралися до свого скарбу, ділянку нашу вже кінчали закілковувати Бейлі і Форд. Вони заявили, що ми просто жовтороті дурники і що, коли шукаєш золото, усе дозволено. Так слівце за слівцем — і ось уже Форд витяга револьвер і погрожує, що буде стріляти, якщо ми не заберемося звідси. Але Бейлі сказав: «Заховай-но цю штуку. Я не допущу стрілянини».

Бейлі був згоден, щоб ми залишилися з ними, але Форд уперся. Тоді Бейлі сказав: «Тут скоро почнеться бум. Якщо ви, хлопці, закілкуєте ділянку поруч з нашою, осюди на південь, ви візьмете з неї тисяч п’ять-шість. Адже ми закілкували дрібницю на такій багатій і великій місцині».

Ми так і зробили. Але Бейлі і Форд забрали собі ті зразки, які ми заховали в ямі. Частину з них подрібнили, а решту одвезли в Південний Хрест.

Томмі Телботу йшов тоді двадцять перший рік; девонширець, куцуватий на зріст, чорноволосий, очиці блищать, мов у пацюка. Чому він був таким роззявою і не закілкував ділянки одразу, як тільки помітив там золото? Цього старі золотошукачі ніяк не могли зрозуміти. Але ж Телбот і його товариші були страйкуючими гірниками, і старательське ремесло було для них новиною. А Форд і Бейлі собаку на цьому з’їли, та й, треба віддати їм належне, це ж вони перші розвідали приїск.

Більшість старателів стало за Бейлі та Форда: на їх думку, ті діяли цілком правомірно. Хоч дехто й доводив: мовляв, Телбот з своїми напарниками лише тому не закілкував ділянки, що просто не знав, як це робиться, — вони ж бо навіть не запаслися й дозволом на розвідку.

Арт Бейлі був чудовий хлопець, компанійський і добродушний, знавець місцевості й старательского діла. Перше, що він зробив, коли приїхав у Південний Хрест і оформив документи на ділянку, — про це всі знали, — він сповістив своїх товаришів у Мерчісоні, щоб вони перебиралися в Кулгарді і захопили з собою Макферсона; але старий Мак кудись щез. Ніхто про нього більше не чув.

Бейлі інакше розповідав історію про жильне золото в Кулгарді, ніж Томмі Телбот, а Форд — ще інакше, ніж Бейлі.

Бейлі розказував так:

Якось уночі Телбот з своїми дружками вдерся на нашу ділянку, набрали розсипного золота й закопали купу зразків. У мене вже закралась деяка підозра, і наступного ранку я пішов перевірити, чи все там гаразд; коли бачу — з’явилася яма і вибрано дуже багато золота. Я мотнувся до табору Телбота, але застав на місці лише одного з його дружків. Той сказав, що решта на розвідці. «Якщо вони знову вестимуть розвідку там, де й минулої ночі, доведеться їм скуштувати від мене свинцю», — попередив я.

Мені треба було поїхати в Південний Хрест, щоб зробити заявку. Я пообіцяв не вживати ніяких заходів проти Телбота і його молодчиків, якщо вони не чіпатимуть нашої ділянки і дадуть Фордові спокій. Навіть місце їм показав, де вони також могли непогано розжитись. Ми там за три дні взяли п’ятдесят унцій; та їм цього було мало. Разів двадцять ми були на ділянці, показували їм свої заявочні кілки. І все-таки Форд мусив знову і знову їх одганяти. Поки я їздив, він допоміг їм закілкувати поруч з нами ділянку на чотирьох. Ось, хлопці, як було діло, і більше мені нічого додати.

Форд, як видно, був справжній скупердяга. Завжди понурий і вовкуватий, він терпіти не міг, коли інші совали носа на його ділянку, і не мав ніякої охоти показувати будь-кому те золото, що вони його з Артом збирали в мішки, щоб одвезти в Південний Хрест. А золота було багато, хоч завались. Дінні клявся, що ніколи не бачив стільки золота в жодному таборі. Однак Форд розповідав історію про те, як його знайшли, по-своєму й зовсім інакше, ніж Бейлі.

Він казав, що вів напувати коней до водойми і це йому попався перший самородок у Мушиній Низинці. Того дня вони з Артом назбирали там же вісімдесят унцій, включаючи й самородок на п’ять унцій. Коли в них набралося близько трьохсот унцій, вони вирішили повернутися в Південний Хрест. В той час там страйкували гірники, жити було важко, і сотні людей готові були кинутись шукати золото при першому натякові на можливу удачу.

Бейлі і Форд у той перший приїзд не зробили ніякої заявки на знайдене розсипне золото; вони лише запаслися харчами й подалися назад, сказавши, що мають намір розшукати Джека Рейді та його напарників і подивитись, як у них справи.

Рейді та його напарники стояли табором поблизу водойм. Бейлі і Форд спустились до них, признались, що знайшли дещо, й запропонували Рейді трохи затриматись і пошукати довкола: адже розвідку можна провадити й спільними силами. Це, звісно, був трюк, розрахований на те, щоб збити Рейді із сліду. Та виявилось, що в Джека і його товаришів кінчаються припаси й вони збираються повернутись у Південний Хрест.

— Коли останній з них щез з наших очей, ми від радості підкинули в повітря капелюхи, — любив додавати Форд з хитренькою усмішкою на понурій фізіономії. — А коли повернулись у Мушину Низинку, отоді Бейлі і знайшов у вивітреному кварці багату жилу. Я обнишпорив увесь кряж і натрапив на золото в обох його кінцях — і з півночі, і з півдня. Золота було більше, ніж ми могли забрати з собою. Я заходився шити мішки, а Бейлі пішов ловити наших коней. Води там було дуже мало, коні зайшли далеко, й треба було поморочитись, щоб їх пригнати.

Коли раптом з’являються три молодики і стають табором просто біля нас. Вони весь час позирали на нашу ділянку. Якось уранці вони попросили мене показати їм наші заявочні кілки. Я показав. Ми пройшли мимо золотоносного пласта. Його ще ніхто не чіпав. Я повернувся в палатку й продовжував складати добуте нами золото в мішки.

Бейлі повернувся надвечір. Він запитав, чи навідувався я до пласта. Я відповів, що лише показав тим хлопцям кілки.

— А вони там були й забрали купу золота, — сказав Бейлі.

Наступного ранку Бейлі пішов до табору Телбота, і вони повернули йому частину золота, одначе далеко не все що взяли.

Навколо табірних вогнищ вибухали запальні суперечки. Одні вважали, що Томмі Телбота разом з його напарниками пошили у дурні: всі права на знахідку за ними. Інші доводили, що всі права за Бейлі і Фордом, навіть якщо вони й перенесли свої кілки, аби прилучити до своєї ділянки багату жилу, — бо ж Телбот і його хлопці самі знають, що вони ніяких кілків не ставили.

Дінні, Олф Брайрлі та Моррі Гауг закілкували в Мушиній Низинці ділянку на трьох. Насамперед вони почали розгрібати верхній шар золотоносного грунту. Олф мало не збожеволів від щастя, коли першого ж дня знайшов чистий самородок на дві унції. Наступного дня Моррі викопав такий же самородок на три унції. Дінні робив промивку, і щоразу в його залишалась широка смужка чудесної золотої крупи. Майже всі старателі у перші дні знаходили золото. Але води ставало дедалі менше. Тим часом на приїск з кожним днем прибувало все більше й більше людей та коней. Старателі, заощаджуючи воду, пересипали гальку й пісок з одного аного листа на інший, щоб вітер здував порох, і на дні залишалось важке золоте зерно. Ця робота вимагала неабиякої вправності. Олф опанував її швидко; Моррі — не одразу, зате працював він уважніше і з часом став чи не найкращим майстром сухого провіювання.

Якось, длубаючись на ділянці Бейлі, кілька хлопців напали на багате розсипище. Бейлі і Форд закілкували ділянку під розробку руди, і тому, як запевняли досвідчені старателі, всі мали право добувати розсипне золото навколо пласта. Так чи не так, а їхню ділянку приступом взяв цілий натовп, і почалася страшна колотнеча за золото. Люди греблися в землі голими руками, штовхалися й падали одне на одного, охоплені нестямним бажанням ухопити хоча б якийсь там кавалочок запорошілого червонястого металу.

Бейлі побіг за інспектором, який приїхав разом з ним з Південного Хреста. Коли інспектор Фіннерті прибув на місце подій, старателі виклали йому суть справи й зажадали, щоб він розсудив, чи мають вони право на розсипне золото на ділянці, взятій під розробку руди. Інспектор Фіннерті сказам що, згідно з діючими правилами, власники ділянок мають виключне право на будь-яке золото в межах двадцяти футів навколо пласта, але поза цими двадцятьма футами кожен може робити заявки на розсипне золото. Як тільки Дінні зметикував куди гне інспектор, він вислизнув з натовпу й оголосив себе хазяїном ділянки, що впритул підступала до переритого розсипища. Він закілкував її й одразу взявся до роботи, а ввечері показав своїм напарникам двадцять унцій золота.

— До біса золота знайшли ми на тому узвишші, — розпові-1 дав Дінні, — та не менше і в низині, яку ми назвали Картопляним Полем, бо там траплялись самородки завбільшки з картоплину, а вагою в чотири, п’ять і навіть сім фунтів.

З кожним днем у табір напливало все більше людей — верхи, возами, пішки. Фургони підвозили продовольство й старателів. Партія за партією вирушали в чагарникові зарослі, обстежуючи місцевість в усіх напрямках. Дінні занепокоївся. Розсипне золото його не дуже приваблювало. Йому кортіло на більше: податись на розвідку, знайти багатий пласт і взяти дозвіл на розробку руди, щоб зрештою таки збити добрі гроші. Олф і Моррі погодились працювати на розсипищі, поки Дінні буде відсутній.

Незабаром з Південного Хреста до Кулгарді став ходити диліжанс. З’явились каравани верблюдів. Коли великі незграбні тварини в супроводі погоничів-афганців, погойдуючись, потяглися низиною, чітко вимальовуючись проти ясного блакитного неба, місцевість набрала якогось нового, чужоземного вигляду. Серед рудокопів і старателів, акціонерів, агентів промислових компаній, власників «пансіонів», торговців м’ясом та бакалією, приваблених сюди золотою гарячкою, можна було зустріти представників усіх національностей світу.

Продаж алкогольних напоїв було заборонено. Але поставщики продовольства завозили їх контрабандою, примудряючись уникати невсипущого ока поліції. Спочатку констебль Маккарті, що приїхав разом з інспектором, пильно стежив за тими, хто нишком торгував грогом. Піймавши одного з них на гарячому, він вилив цілу партію рому в пісок, а останню пляшку забрав із собою як речовий доказ. Справа розглядалася в Півде’нному Хресті, там констебль Маккарті й виставив цю пляшку як доказ того, що такий-то й такий продавав спиртне на приїсках. Пляшку відкоркували. В ній була вода, і справу припинили.

— Хтось добре розіграв констебля з тим ромом, — сміявся Дінні.

У жовтні чотириста чоловік стояло табором у низині, вздовж золотоносного пласта, й на плоскогір’ї, що тяглося на схід, туди, де обабіч широкого курного шляху вже починало виростати містечко. Життя подорожчало. Вода піднялася в ціні до кількох шилінгів за галон, і її не вистачало. Борошно й цукор — до шилінга й семи пенсів за фунт, м’ясні консерви— до трьох шилінгів, масло — до шести шилінгів за банку.

Поширилась чутка, ніби Бейлі і Форд продали свою ділянку Сильвестру Брауну за чотирнадцять тисяч фунтів. Надходили вісті про все нові й нові знахідки, про багату золоту руду на ділянках Леді Форест та Маунт-Берджес.

Коли ласкава весняна погода змінилась на палючу літню спеку і безхмарне синє небо мов розжареним обручем стисло мертву суху землю, чорні бурі й нестача води змусили багатьох старателів з прокльонами повернутися в Південний Хрест. Правила розробки було пом’якшено, і власники ділянок дістали змогу залишити їх до початку сезону дощів. Але ті, кому поталанило знайти золото, здебільшого зоставались на місці, хоч інспектор і радив їм повернутись. На стовпах були розклеєні оголошення, які закликали людей виходити з збору невеликими партіями, щоб не вичерпати по дорозі всі природні водойми. Від водовозів стали вимагати письмового дозволу. Говорили навіть, що тим із них, котрі брали воду в Нарлбін-Роксі, доводилось чекати по два дні, щоб наповнити свої бочки. Ці чутки викликали паніку.

Спалахнула епідемія тифу. Ресайд, представник відділу водопостачання, гірко скаржився, що афганці та їхні верблюди забруднюють воду, отаборяючись біля озерець та колодязів.

— Навколо деяких колодязів, — сказав він, — не земля, а суцільне гнойовище, і смердить, що підступити не можна. Афганці перуть брудну білизну на цямринах, і змилки стікають у воду. У більшості верблюдів парші, їх не слід було б підпускати до питної води.

Уряд поставив сторожів до кожної водойми, до кожного; колодязя та озерця на всьому шляху від Південного Хреста до Кулгарді, щоб оберігати воду і видавати її тільки для людей; фургонників та водовозів було зобов’язано платити за воду, яку пили їхні коні та верблюди.

Піщані бурі налітали на табір, засипаючи його гарячою рудою пилюкою; ще довго після того, як ущухав вітер, пилюка стояла в повітрі і, поступово осідаючи, вкривала все товстим шаром. Майже завжди буря супроводжувалась кількома спалахами блискавки та гримотінням грому, яке завмирало десь вдалині.

В такі хвилини рудокопи й старателі вискакували з наметів і волали до похмурого, брудного неба, заволоченого хмарами рудої куряви:

— Давай, боже, давай!

Найчастіше гроза минала, тільки злегка покропивши пилюку рідкими краплинами. Люди тугіше затягували пояси, лаялись, жартували й ощадливіше споживали запаси продовольства. А на світанні брали на плече кайла та лопати і йшли працювати на свої ділянки; там вони одвалювали пусту породу, врубалися в товщі кварцу та залізняку і працювали до знемоги, аж поки пригасало пекуче денне світло. Тоді вони юрмами поспішали до шинків та пивниць і заливали спрагу пивом, яке коштувало не дорожче за воду; або, розпаливши багаття і приготувавши окріп, заварювали чорний чай, якого жадали пересохлі горлянки та порожні шлунки, і потому лягали біля своїх наметів під мереживні тіні тонких дерев.

Навзаході сонця земля палала вогнем. Густо-сині й багряні тіні переповзали по громаддях залізняку. Сонце зникало за обрієм малиновим розплавленим диском. Малинове й золоте полум’я поймало все небо над бурими хвилями чагарникових хащ.

В сутінках, поки ще не стемніло, навколо любителів ту-апа[8], що грали на курному шляху, починали збиратися купки людей: групувалися партії на покер. Тільки вигуки глядачів, що стежили за польотом підкинутих монет, та ляскання карт, якими гравці з веселим азартом гепали об землю, порушували задушливу тишу. Одчайдушною і нестямною була ця гра, за якою люди намагались згаяти гнітючі вечори, коли ані найменший подув не колихав повітря і зорі тьмяно блимали в небі, схожому на безкраїй свинцевий дах.

Іноді перед світанням на якусь годину зривався свіжий легіт, і завмерлий табір вітав його полегшеним зітханням: люди перекидалися вві сні з боку на бік і потягались, ніби силкуючись ковтнути якнайбільше життєдайної прохолоди. Але зі сходом сонця вітерець зрадливо тікав, доокілля знову заливала суха, нерухома спека, і градусник показував сто[9] ще до початку робіт, далі піднімався до ста восьми, а опівдні до ста дванадцяти — і так до самого вечора.

Ці люди, які прожили перше літо в Кулгарді, це збіговисько страшних опудал, виснажених і почорнілих, брудних і обшарпаних, не забудуть його до самої смерті. Не всі гаяли ночі за пивом, покером чи божевільним ту-апом, де можна було за якусь мить виграти або програти сотню фунтів. Багато було й таких, що лежали крижем на твердій гарячій землі біля своїх наметів, вдивлялися в зорі й відкритими ротами хапали повітря в надії піймати хоча б натяк на прохолодний вітрець або сідали кружка погомоніти про важкі походи, про майбутнє цього приїску, про те, чи випадковий і єдиний оцей поклад золотоносного кварцу на ділянці Бейлі, чи є ще й інші такі ж багаті жили в цьому неозорому й невивченому краї, що простягнувся на сотні миль довкола.

В усіх тільки й було розмов, що про золото: про зрадливість жовтовидої сирени, яка їх полонила, про давноминулі часи та походи старателів на Кімберлі, Мерчісон, до Нанніна і Кью. До безшабашних вигуків, реготу та суперечок тих, що товпилися навколо гравців у ту-ап і перед шинками, часом долучалися хрипкий сміх або звуки пісні. З табору теж долинали вибухи сміху — за побрехеньками та жартами швидше минали короткі літні ночі, — частенько під розпачливе голосіння тубільців над старою водоймою в скелі, котру якийсь навіжений йолоп у пошуках золота розвалив динамітом.

РОЗДІЛ V

Однією з найважливіших подій у ті дні було прибуття поштового диліжанса або фургона з продовольством. Тоді кожен чимдуж кидався назустріч візникові — розпитати про новини у світі, купити хоч трохи харчів.

Серед усіх візників Джек Баламут здобув найбільшу прихильність старателів. Високий, ставний парубійко, красень і веселун, він був одчайдушно сміливий і готовий на все, коли йому не щастило, як він казав, «смикнути писульку» — дістати дозвіл на воду, — бо коней таки треба поїти. Того літа на шляху від Південного Хреста до Кулгарді він не раз лице в лице стикався зі смертю.

— От, хлопці, їду я раз по старій писульці, — розповідав він. — Наближаюсь до тридцять четвертої милі, а коники мої так запарились, що хоч лусни, а води їм дай. А сторож біля цистерни, старий шкарбун, не хоче поїти худібку, лише мені дозволив промочити горлянку. Він, бачте, береже воду для поштаря та його коней: такий йому дали суворий наказ.

Та я прикинув, що там стане й для мене, і для моїх гриватих. Ну, гиркались ми, добре так, з перцем, коли він раптом — беркиць і завмер. Я сторопів: ну що з ним у біса робити? А далі — стій, та це ж сам перст господній! Змикитив оце — й хап у нього з-за пояса ключ від цистерни, а далі гукаю свого помічника. Ми вщерть наповнюємо наші міхи, напуваємо коней. Після цього я повертаюсь до сторожа — глянути, як і що. А він уже потроху став приходити до тями. Ну, ми й драпонули геть, щоб зайве не розбалакуватись.

Старателі завжди були готові послухати Джека і потішалися з того, як він примудрявся роздобувати воду на шляху.

Іншого разу він виїхав з Південного Хреста з вантажем продовольства. Його коні два дні були непоєні, коли він нарешті добився до казенного водосховища. Але Джек не мав дозволу, і сторож не дав йому напоїти коней, хоч води був повний запас. Серед своїх товарів Джек контрабандою віз партію рому; щоб піддобрити сторожа, він вирішив пожертвувати пляшкою. Проте Чарлі Півняче Око, як усі називали сторожа, мав зуб проти Джека, і помста здавалась йому солодшою навіть за ром.

— Ні, цим ти мене не візьмеш, Джек, — сказав сторож. — І води для коней ти все одно без дозволу не одержиш.

Джек розташувався на ночівлю поблизу водосховища, твердо поклавши собі в думці будь-що напоїти коней; однак цілковитої певності, що Чарлі Півняче Око піймається на його гачок, у нього не було. Підліток з тубільців, його помічник, розпалив багаття; Джек видав йому його пайку харчів і вже зібрався був перекусити сам, коли з’явився візник на ім’я Джім Райєн. Він їхав з Кулгарді, і його коні мало не падали від спраги.

— Дозвіл є? — запитав Джек Баламут.

Виявилось, що Джіму теж не пощастило запастися «писулькою» на одержання води для коней.

— Еге! — присвиснув Джек, — Півняче Око заявив, що без дозволу не дасть жодної краплі.

— Та як він сміє, паршивий виродок! — зарепетував Джім. — Я йому покажу, як не давати води! У мене коні здихають!

— Зажди трохи, — утихомирив його Баламут, який не бажав брати на себе гріха смертовбивства. — Півняче Око сказав, коли я замірився спокусити його пляшкою рому, що не стане випивати з таким запеклим водяним злодієм, як я. Гаразд, кажу, тоді я сам вип’ю і твоє, і своє! Сколотив пляшку — й до рота; вдаю, ніби ковтаю, а сам патякаю казна-що. Коротше, роздрочив його страх як, бачу, йому аж жижки трусяться випити. От я й «забув» біля нього пляшку, а він подумав, що то я з п’яних очей.

Джім був у захопленні від цієї витівки і підсів до Джека, щоб разом з ним підвечеряти. Вони почекали до смерку. А тоді, побачивши, що в халупі Чарлі не засвітилося, пішли до води. Шукати ключа нема потреби, вирішив Джек Баламут. Він постукав по цистерні, щоб визначити рівень води. Джім пробив невеличку дірку, щоб вона дзюрчала потихеньку, і Баламут підставив відро. Вони наповнили всі свої цебри, понапували коней і роз’їхалися в різні боки. От яку штуку втяв зі сторожем Джеків ром: звалив йог з ніг, і візники домоглися свого.

Та найгучніщий свій подвиг Джек Баламут зробив тоді, коли повертався з Кулгарді до Південного Хреста і мав чекати відплати від усіх сторожів, яких він одурив по дорозі туди. Джек саме сушив голову над тим, як напоїти коней біля першого ж казенного водосховища, коли раптом уздрів англійського солдата; той ходив шукати золото й тепер чвалав назад у селище, ледве переставляючи ноги. Джек запропонував підвезти його.

На солдатові був корковий шолом, «отой, знаєте, — Стенлі в африканських нетрях», пояснив Джек. А у Джека в кишені лежала повістка з викликом до суду за те, що він без дозволу їздить з селища до Кулгарді. Папір мав вигляд цілком офіційного документа — навіть з величезною печаткою. Ота печатка й солдатський шолом і надихнули Джека на блискучу ідею.

Він розтлумачив становище своєму пасажирові.

— Треба в найближчому водосховищі роздобути для коней води, а то нам капець, — сказав він. — Тільки в мене нічого не вийде, якщо не вигорить отакий план: ми, мовляв, з відділу водопостачання, шукаємо водні джерела, а ви особисто — уповноважений. Я кудись ушиюсь, коли ми під’їжджатимемо до сторожки. Мій малюк догляне коней. Його ніхто не пізнає. А від вас вимагається лише одне: підскакуйте до сторожки, здіймайте галас і тицяйте старому під ніс оцю печатку, ніби ви дуже велика птиця. Тільки боронь боже дати йому прочитати, що тут написано! Забивайте йому баки, хапайте воду і чимшвидше — ноги на плечі!

Англієць погодився взяти на себе цю роль і зіграв її, наче справжнісінький актор. Він виконував її аж до кінця мандрівки.

Протягом усього довгого літа Джек Баламут ганяв свій фургон туди й сюди і всіма правдами й неправдами привозив новини та продовольство людям, прип’ятим до пересохлої пустельної землі. І майже щоразу він привозив Моррісу листа та посилку від місіс Гауг, а також листи й пакунки Жану Робійяру від його дружини.

Життєрадісно і безстрашно зустрічали старателі всі злигоди, що випадали на їхню долю. Бідкатися та бурчати вважалося ознакою слабодухості. Песимісти і боягузи давно повтікали з приїску. А всі, хто лишився, пишалися своєю витривалістю. Відчайдушна відвага спонукала їх не припиняти боротьби за багатство, яке, вони вірили, чекає на них, причаївшись десь в оцих сірих безмежних чагарях під рудою розпеченою сонцем землею.

Добрий гумор і незламна воля до того, щоб вижити наперекір смертоносній спеці, згуртували воєдино людей всіх рівнів і станів, помагаючи їм пройти «через усі пекельні казани», як говорив Дінні. Час від часу з чагарникових хащів повертався старатель, висхлий, мов скелет, з дикими очима й кудлатою бородою, майже збожеволілий від голоду та спраги. Розповідали про людей, які змушені були пити власну сечу, аби не померти, про одного старателя, що нібито вбив свого коня і випив його кров, щоб підтримати в собі життя.

Встановилось неписане правило, що коли людина помирає з голоду, вона може взяти якийсь харч у чужому наметі. Та коли на чужій ділянці лежав інструмент, це означало, що хазяїн хворий, і горе тому, хто наважився б загарбати цю ділянку.

Коли з водою стало особливо сутужно, ледве не дійшло до бунту.

Прибув караван верблюдів з двомастами галонами води для Білла Фаахана, який збудував готель і домовився з одним афганцем, що той возитиме йому воду з болота за п’ятдесят миль від приїску. Люди накинулись на караван, мов навіжені, і стали з боєм наповнювати свої міхи. Це тривало доти, поки Білл не зторгувався з ними, запропонувавши залишити для готелю п’ятдесят галонів, а решту розподілити поміж старателів. Якийсь стариган, очманілий від спраги, так перехилився через край бочки, що втратив рівновагу і впав у воду. Його довелось виловлювати звідти, мов рибину.

Старателі жартували, що в той день він вижлуктав більше води, ніж йому належало; а Білл лаявся на всі заставки, що якийсь смердючий старий пень споганив йому воду. Однак і лайка, і сміх були звичною справою. Начхати на все, аби стало харчів та води, поки підуть дощі.

— Ось коли задощить…

— Ось коли дочекаємось дощика…

Кожен тільки про це й говорив. Навіть золото не так тепер вабило людей, як вода.

Тубільці обминали табори білих, поки стояли погожі дні і можна було полювати на кенгуру, бунгарра та ему на рівнинах і в далеких горах. Коли ж настала посушлива пора, вони перекочували до Нарлбін-Роксу, до свого колодязя в Кулгарді, і побачили, що там хазяйнують білі і що це стовпище чужих людей і тварин майже все випило. Для них лишилися тільки болітця та невеличкі водойми серед скель, які вони тримали в суворій таємниці.

Та скоро виснажилися й ці водні джерела. Навколо них валялися трупи загиблих від спраги кенгуру й навіть круків; а білі мали їжу, і тубільці, як мухи, оточили табір, животіючи на тельбухах та інших покидьках у пляшках і бляшанках, що їх викидали на смітники торговці.

Вино й тютюн! Рано чи пізно будь-якого тубільця можна було купити на цю принаду. Вони виходили з чагарникових хащів худі й голодні, з самою лише волосяною пов’язкою навколо стегон, а жінки — молоді були досить привабливі — зовсім голі. За мить вони вже шастали по табору, вирядившись у викинуте лахміття, канючили їжу й тютюн, пускали на обмін своїх жінок, а потім у заростях, під зоряним небом, творили заклинання, благаючи дощу та оплакуючи свою гірку долю.

Скоро тубільці вивчили якийсь десяток слів з мови білих, а білі — стільки ж з мови кочівників. Так зародилась мішана говірка, яку розуміли обидві сторони.

Тачка була широковживаним предметом на приїску, і темношкірі назвали диліжанс «тачка з людьми», а запряжений конем віз — «тачка з конем». Побачивши вперше верблюда, вони вигукнули: «Великий ручний ему!»

Серед білих тубільці трималися з понурою замкнутістю, але поміж себе глузували з чужинців і співали пісень, у яких висміювали їх божевільну гонитву за жовтим камінням, яке названо золотом і якого не можна ні з’їсти, ні випити, і ту впертість, з якою білі шукають це каміння, зариваючись у землю, мов ховрахи.

Багато старателів, які добре вивчили край чагарів, встановили дружні стосунки з тубільцями і вдавалися до їхніх послуг як провідників, коли йшли на розвідку. Але знаходились і такі, для кого тубільці були лише «чорношкірими»; вони поводилися з ними, наче з собаками, зловживали їхньою довірливістю, викрадали їхніх жінок, ображали й били їх з найменшого приводу.

— Сам я ніяких сутичок з тубільцями не мав, — казав Дінні. — Ставився до них добре, їхніх жінок не чіпав. Кожен, хто так робив, міг бути спокійний за себе. Хоча в них інші поняття про помсту, ніж у нас. Якщо хтось з одного племені уб’є когось з іншого племені, то, за їхніми законами, потерпіле плем’я мститься на будь-кому з того племені, до якого належить убивця. Ось чому не один старатель з тих, що вели розвідку на сході і півночі, загинув від списів, а табори їхні були розгромлені. Вони наклали головою за грабунки й убивства, вчинені іншими білими. До речі, чорношкірі з Лейвертонових горбів завжди славилися своєю лютістю. А ті, що кочували між Південним Хрестом та Кулгарді, були люди мирні й незлостиві — справжні тобі діти.

Дінні вважав, що треба лишатися в Кулгарді, поки щастить дістати хоч трохи води. Коли ж з водою стало особливо скрутно, він підбадьорював своїх напарників, всіляко доводив їм, що тепер з дня на день можна чекати грозової зливи. Дінні обстежив місцевість за двадцять п’ять миль на північний схід і сподівався знайти там золото. Він мав намір гайнути туди відразу, як тільки почнуться дощі.

Олф і Моррі, згнітивши серце, пристали на його рішення. Вони розуміли, що без Дінні їм навряд чи щаститиме, а повернення в Південний Хрест нічого доброго їм не обіцяє. Без грошей і без роботи яке там життя? Вони готові були важити власною головою, аби домогтися багатства, і щоночі плентались по черзі за тридцять миль в Нарлбін-Рокс, де разом з іншими старателями вистоювали до світанку жалюгідні порції води.

Природні джерела серед скель мали чудесну властивість: цілий день вони могли бути порожні, але на. ранок неодмінно давали свіжу й чисту воду, що націджувалася в них за ніч.

— Коли працюєш, то забуваєш про спеку й голод, — казав Дінні. — І краще робити діло, аніж стовбичити в пивниці чи вилежуватися й потіти, поки зовсім знесилієш.

Він сам працював і примушував працювати Олфа й Моррі, незважаючи на нещадну палючу спеку цих нескінченних днів. Коли їхня ділянка в Мушиній Низинці виснажилась, вони закілкували іншу на південь від ділянки Бейлі і з раннього рання махали кайлами та вигрібали породу, а вечорами товкли шматочки золотоносної руди. Це підтримувало в них мужність.

Але вся праця, яку вони вкладали в цей клаптик землі, пробиваючи шурфи та копаючи шахту, була майже марною, бо їхні старання винагороджувались надто скупо. Золото, правда, було, але в такій мізерній кількості, що справа не варта була заходу. Його ледве ставало на прожиття — ото й усе. Поки була надія на кращі знахідки, бідну руду ніхто не купував, а під час засухи торгівля взагалі занепала. Дінні розраховував тільки на те, що разом з дощами прийдуть нові партії старателів і ділянку пощастить збути перекупникам: вона ж бо майже прилягала до ділянки Бейлі і могла обіцяти глибші поклади золота.

Олф уперто працював кайлом; на убогому пайку в’ін схуд і висох. Його обличчя набрало кольору дубленої шкіри й заросло бородою. В очах застигли страх і розпач, але він ще знаходив у собі сили сміятися, пускати шпильки на адресу Дінні та Моррі й співати любовні пісеньки та «Джона Брауна», як співав їх по дорозі сюди.

Старателі дражнили його за ці любовні пісеньки й листи, що він їх кожного вечора, на заході сонця, писав своїй коханій, простягнувшись на землі. Всі знали, що її звати Лора і що батько її, багатий політичний діяч у штаті Вікторія, не дозволяє дочці вийти заміж за Олфа Брайрлі, поки той не добере якогось способу заробляти свій хліб.

Олфів батько теж був не з бідних, та, певне, все втратив під час земельного краху. Олф подався на Захід шукати роботи, найнявся у «Фрезерс голд майнінг компані» і був викинутий на вулицю, коли рудники закрились. От він і пнувся із шкіри, аби розбагатіти, повернутись у Вікторію й одружитися з своєю дівчиною. Заради цього він з дня у день гупав кайлом при пекельній спеці, а вечорами, коли до Дінні приходили старателі погомоніти про се, про те, він про це мріяв, лежачи горілиць на землі й дивлячись на зорі або на місячне сяйво, що струмило розплавленим сріблом з гострого темного листя сухорлявих дерев.

Більшість товаришів Дінні, рудокопів з Південного Хреста, прихильно ставились до Олфа. Що там казати — добродушний хлопець, щиросердий і чесний, хоча й має одну химерну ваду: завжди утримує Дінні, щоб той менше пив. Але Олф — добрий товариш, і це, зрештою, було найголовніше в ті дні. Треба віддати належне й Моррі — він також тримався мужньо. Витерпівши перші знегоди, — у нього, як і в усіх новачків, шкіра була попечена сонцем, ноги розтерті до крові, руки в водянках, — він перестав плакатись і поклав собі не піддаватись розпуці. Життя шукача золота давалось йому нелегко. В цього зніженого, крихкотілого й короткозорого панича завжди боліла спина, або живіт, або ще щось; Дінні казав, що ніколи не бачив людини, яка б мала стільки всіляких слабостей. Але з часом Моррі взяв над ними владу, навчився не скаржитись і твердо вирішив довести, що й він має характер. І він довів це, хоч кров йому мало не закипала в жилах від спеки, а випещене сите обличчя набрало кольору сирої шинки і заросло грубою щетиною.

Раніше Морріс ніколи б не вийшов на люди неголеним чи немитим. Його нудило від запаху поту й бруду; але вода була надто великим скарбом, щоб марнувати її на вмивання, гоління та прання. Все, що можна було собі дозволити, — це обтерти обличчя та руки вологою, а то й сухою ганчіркою. Поступово Моррі звик до бруду й до мух, що кружляли роями навіть у шахті, залишаючи в складках його липкої від поту фланелевої сорочки ворушких личинок. Та все це були дрібниці порівняно з тими муками, яких він зазнав, коли на нього напала місцева хвороба «барку». Його спина, руки й ноги вкрились величезними гнійними болячками, губи потріскались, розпухли і кровоточили.

Дінні й Олф присилували його на деякий час облишити роботу. Вони перев’язували його, лікували різними солями та цитриновим соком, коли щастило його роздобути. Моррі вже звик до праці під землею, і тепер страждав від неробства дужче, ніж коли відгрібав породу чи на палючому сонці провіював золотий пісок.

Здавалось, він боявся, що товариші обійдуть його: знайдуть багату жилу і заберуть усе собі. Дінні підсміювався з його страху проґавити здобич, хоч сам не припускав навіть думки, щоб Моррі запідозрив їх у такій підступності.

Старателі на приїсках суворо карали за найменше порушення неписаного закону, що забороняв обманювати свого товариша. Табірний кодекс моралі виконувався свято; найтяжчим злочином вважалось приховати або вкрасти золото у напарника і зрадити спільні інтереси золотошукачів.

Час від часу відбувалися збори всіх рудокопів і старателів приїску, якщо виникала сварка за ділянку чи бійка між напарниками. Щоб скликати всіх до гурту, били в бляшаний таз. І кожен, почувши цей сигнал, вважав за свій обов’язок негайно кинути будь-які справи і прийти на збори.

Починалося з того, що покривджений викладав причини, які спонукали його скликати громаду. Обирався суддя, а решта старателів виконували функції присяжних. Обвинувач говорив, які він має претензії, і наводив докази на свою користь. Підсудного питали, визнає він свою провину чи не визнає і що він може сказати на своє виправдання. Суддя все це підсумовував, як правило, досить уміло й безсторонньо, а вирок виносили загальні збори. Питання про те, винуватий чи не винуватий підсудний і чи треба його покарати за порушення законів табору, вирішувалось звичайним підняттям рук. Кара була в тому, що винуватця виганяли з табору з однодобовим запасом харчів та води. Віднині його цуралися скрізь, куди б він не прийшов.

Дінні годинами міг оповідати про такі зборища громади. На його думку, це був єдиний реальний засіб підтримувати закон і порядок на приїску, куди сходились люди різних національностей, бо громада виходила з загальновизнаного в таборі поняття про справедливість, коли виносила свій присуд. Це була стихійна організація трударів, яку доводилось поважати, і саме завдяки їй Кулгарді прославився з перших днів як єдиний у світі золотий приїск, де люди не вбивали і не калічили одне одного.

Тут жили вкупі французи й німці, що були ворогами під час франко-прусської війни, шведи, датчани, поляки й російські політичні емігранти, англійці й ірландські повстанці, кокні й шотландці, старателі з золотих приїсків Каліфорнії та Мексики, євреї й афганці, хоч основну масу старателів все-таки складали корінні австралійці — батраки, фермери, скотарі, рудокопи, стригалі, клерки, торговці й крамарі.

Національні відмінності стиралися в цьому стовпотворінні рас та релігій. Нерідко людину знали більше за прізвиськом, а не за справжнім її ім’ям. Кожен, наприклад, одразу сказав би, хто такий Джек Баламут, але більшість просто похитали б головою, якби ви спитали про містера Джоана Кракауера, — ні, такого вони не знають. Фред Француз, Джордж Німець-Швед, Томпсон Верблюд, Грін Шибайголова, Гаррі Лобода, Мік Круча, Доу Динаміт, Джонс Крупинка, Янкі Набрида, Білл Єгосафат, Тупе Кайло, Сем Кефальна — все це були люди відомі; та навряд чи хто серед старателів міг назвати їх справжні прізвища й імена.

Пошуки золота й жорстока боротьба за існування в цьому глухому краю, оточеному на сотні миль сухою, майже безводною пустелею, ставили людей в залежність від першооснови людського суспільства — охорони взаємних інтересів. І загальні збори старателів служили цій меті.

Було призначено інспектора, який стежив за додержанням правил, встановлених для золотошукачів. Сходіть хоч увесь світ, а кращого чоловіка, ніж Фіннерті, на цю посаду ви все одно не знайдете, запевняв Дінні. Інспектор Фіннерті цілком відповідав тому духові, що панував у таборі Кулгарді. Він несхибно виконував свої обов’язки та разом з тим співчував старателям і визнавав їх неписаний закон. Багато історій розповідав Дінні про інспектора Фіннерті.

Повноважність загальних зборів ніколи не піддавалася сумніву, їх не скликали без достатніх підстав. А рішення громади незмінно утверджували принципи рівноправності й чесності.

Невдовзі в таборі з’явилася кінна поліція, однак і вона змушена була рахуватися з неписаним законом приїсків. Ходило багато легенд про безладне й розгульне життя старателів Кулгарді, але Дінні запевняв, що в ті ранні часи поліції мало було роботи. Хіба що іноді прикувати на ніч до дерева п’яного забіяку, а ранком одвести його на суд до інспектора під полотняний намет чи податись на розшуки старателів, що десь заблудилися; але протягом майже трьох років серйозних злочинів не було.

На тисячі фунтів лежало золото в мішках у наметах, і по тижню везли ці мішки крізь чагарникові зарослі на відкритому возі, без охорони. Але не було тоді пограбувань, не було нападів на тих щасливців, що поверталися в Південний Хрест з цілим багатством у саквах.

І тільки коли ділянки було перепродано великим компаніям і ті зажадали охорони, поштовий диліжанс з золотом стали супроводити верхівці, озброєні карабінами та револьверами.

РОЗДІЛ VI

Після того як Фріско Дже Мерфі відзначився на зборах старателів, що вигнали Чарлі Мопса з вовчим білетом, його популярність зросла ще більше.

Невдовзі по приїзді в Мушину Низинку Фріско наскочив на багату жилу, потім продав свою ділянку й купив пару верблюдів. Він об’єднався з одним старим золотошукачем, який мав запряжку коней, і вони подалися на розвідку на південний схід, взявши з собою тубільця з дружиною та запаси харчів на два-три місяці.

Коли почалася засуха, Фріско повернувся назад з кількома унціями золота й розповіддю про те, як йому страшенно не поталанило: тубільці втекли, а самець-верблюд покусав йому руку. Коли біль стало несила терпіти, він, Фріско, сів на другого верблюда й ось бачте —приїхав. А Джордж їде своїми кіньми слідом за ним.

Але Джордж заявився лише через кілька тижнів. Фріско вже вів розмови про те, щоб зібрати хлопців та піти пошукати товариша, коли Джордж приповз до табору без штанів, до нестями лютий, і розповів, як підло з ним учинив Фріско: кинув його без води і забрав усе золото, яке вони добули. Коні кудись запропали, а сам він заблудився у хащах по дорозі до табору.

Фріско божився, що Джордж Німець-Швед (так його звали) не інакше як з’їхав з глузду. Мовляв, він коли їхав, то залишив Джорджу стільки ж води, скільки сам взяв з собою, і, крім того, опріснювач. Порадив йому не затримуватись, бо вода у ковбані, яку вони викопали на краю пересохлого солоного озера, стояла дуже низько. Він готовий повести кого завгодно туди, де вони з Німцем-Шведом знайшли сущу мізерію розсипного золота. Він привіз його з собою, як було домовлено, і говорив чоловікам десяти, що частка Джорджа в нього.

Ніхто не міг спростувати Фріскових запевнень. Але Джордж більше не хотів мати з ним справ. Він так і лишився якимось чудним, наче не при собі, і кожного разу, побачивши Фріско, скипав шаленою люттю: починав бурмотіти щось про золото, яке Фріско украв у нього там, біля солоного озера.

Фріско не звертав на це жодної уваги. Він був загальним улюбленцем, легко й безтурботно переносив усі злигоди, що їх спричинила засуха. Одне слово, хлопець хоч куди: незмінне сомбреро, строката сорочка, потерті молескінові штани, за поясом револьвер. Якщо хтось піддражнював його й питав, навіщо йому зброя, Фріско лише добродушно сміявся. «Це мій талісман, моя «Марія», — говорив він. — Без неї я щастя не маю». Потому стріляв у підкинуту монету й починав розповідати про свої любовні походеньки в Мексіці та на узбережжі Південної Америки, коли «Марія» не раз виручала його в критичні моменти.

Щедрий і з кожним привітний, Фріско вважався хлопцем-друзякою, попри всю його когутячу бундючність та хвастовитість. Якщо він строїв з себе велике цабе і приймав, наче справжній господар, якогось знатного іноземця чи багатого акціонера, що приїздили на приїск, ніхто не заперечував. Вже хто-хто, а Фріско постарається, щоб новачок-зальота поставив могорич для всіх, та ще завжди й порадить старателям — заправити з нього більшу ціну чи, навпаки, поступитися, бо інакше справа не вигорить. І якщо за кожне таке дільце він брав комісійні, це також сприймалося як належне. Невгамовна життєрадісність Фріско була благом у ті гнітючі дні, коли всі чекали рятівного дощу, вона живила бадьорістю табір. І вдень, у палючу спеку, і задушними вечорами було чути, як він бренькає на гітарі і з пристрастю в голосі виводить:

Вона й добра була,

Вона й чесна була,

І волосся було кучеряве…

Навкруги лютувала засуха, та Фріско все було за іграшку: до півночі він різався в карти, а більшу частину дня вештався по табору; і жодна важлива подія не обходилась без його участі.

Він напосів на санітарний комітет і домігся, щоб кілька брезентових наметів було поставлено спеціально для тих, кого звалили дизентерія і тиф; він помагав добровольцям, які доглядали хворих, хоч при нестачі води й хмарах куряви та мух, що проникали крізь хворостяні стіни курінчиків, у пацієнтів було дуже мало шансів на одужання. Вони лежали на ношах, змайстрованих з товстих гілок та мішковини, як були, в робочому одязі, часто навіть у чоботях, немиті, і тижнями марили. Приставлений до них дід навіть не вважав за потрібне накривати бідони з-під гасу, якими користувалися хворі на дизентерію, і годував своїх підопічних згущеним молоком. Більшість з них помирало.

Жан Робійяр того літа теж був на волосинку від смерті. Нізащо б він не вижив, коли, б не товариші. Дивак був отой старий пень, на прізвисько Коров’яче Пузо, казав Дінні. Збанкрутілий хазяйчик, він, англієць родом, цілий рік шукав золото навколо Південного Хреста, а потім улаштувався двірником при трактирі, де куховарив Роббі. На приїсках вони добре ладнали, хоч Коров’яче Пузо, старий негідник, п’яниця й ледащо, примушував молодого француза робити на їхній ділянці майже всю найтяжчу роботу. І все-таки саме йому, Коров’ячому Пузі, завдячував Роббі своїм життям: коли Роббі захворів на тиф, той не відходив від його постелі, обтирав його вологим ганчір’ям і поїв перевареною водою.

Все лікування Коров’ячого Пуза зводилось до того, що він рішуче залишив хворого в своєму наметі й, наскільки міг, тримав його в чистоті та прохолоді. Але експеримент виявився вдалим: Жан вижив, тоді як в шпитальних палатках люди мерли як мухи. Олф і Дінні всіляко допомагали старому. Привозили йому воду й варили для нього, по черзі сиділи біля Роббі, коли той був у гарячці. Вони з болем згадували Марі Робійяр, її сповнені тугою очі, коли вона прощалася з чоловіком.

Фріско примусив санітарний комітет звернутись до уряду по допомогу. Прохання було відхилено. Старателі кляли уряд, збирали гроші на ліки і вперто тримались, не відступаючи ні на крок у боротьбі з сонцем, мухами, тифом. І ця боротьба — як усяка боротьба — давала вихід напруженню, в якому жили люди.

Не одну сварку і навіть дику бійку розсудив Фріско з допомогою власних кулаків, щоб відновити порядок і закон, коли гравці втрачали самовладання і в колотнечу встрявали всі глядачі.

Це він скликав загальні збори після того, як з’ясувалось, що Чарлі Мопс грає в ту-ап на фальшиві гроші. Громада дала Мопсу дві години, щоб він зібрався. Мопс відмовився залишити табір і озброївся сокирою.

Тоді Фріско на чолі кількох сотень розлютованих чоловіків став перед ним з револьвером.

— Забирайся геть, Мопсе, — сказав він.

— Дуже ти багато на себе береш, базікало нещасний! — зарепетував Мопс. — Нічого ти мені не зробиш. Ні ти, ні твої посіпаки. Нехай тільки хто спробує зачепити, зарубаю оцією сокирою.

Фріскова куля пробила навиліт Мопсову руку. Мопс випустив сокиру. Лікар Тодд, що свого часу кинув медицину заради золота, вийшов з натовпу, послав по сумку з медикаментами та інструментом, перев’язав Мопсові руку, і старателі вивели його на шлях, давши води й харчів на добу.

Якби не Фріско, в таборі могло б створитися загрозливе й небезпечне становище. Досі ще не було випадку, щоб хтось знехтував присудом громади. Авторитет Фріско піднявся ще вище — Фріско відстояв неписаний закон золотошукачів, і того вечора весь табір вшановував його.

Хлопчисько Педді Кеван, який завжди мов з землі виростав там, де зчинялася сварка, захлинаючись, розмальовував Фріскову сміливість та холоднокровність — як влучно, з першого пострілу, прошив він Мопсові руку і як той одразу скис, коли сокира випала у нього з рук, а кров так і заюшила його.

Та Фріско й самому Педді пригрозив загальними зборами, коли постеріг, що малий негідник потяг щось у нього з намету. Але Педді унадився за Фріско, мов цуценя, і весь час крутився біля нього. Спочатку Педді жив разом з Фріско, всіляко намагаючись догодити йому: носив воду, бігав у крамничку за продуктами, куховарив і навіть прав Фріскову білизну, коли була зайва вода. Після того, як Фріско потурив його, Педді став підробляти чим трапиться — допомагав торговцям контрабандним грогом, був на побігеньках у крамарів, продавав газети, коли їх привозили, втирався в довір’я до якогось удачливого старателя і доглядав його, коли той напивався, канючив воду та їжу, коли не мав за що купити їх, і спав де попало — в пилюці, під першою-ліпціою халупою чи крамничкою різника.

Він зліпив собі конуру неподалік від намету Дінні Квіна й хазяйновито збирав старі мішки та бляху, щоб замостити дах, перш ніж почнуться дощі.

Нахабний і самовпевнений, хлопчисько вештався по табору, не пропускаючи жодної нагоди заробити собі кілька шилінгів. Коли б він не був такий нечистий на руку, говорив Дінні, багато хто охоче взяв би його під своє опікування. Та Педді не бажав бути під будь-чиїм опікуванням. Він вважав себе нітрохи не гіршим за будь-кого з дорослих і тільки й чекав, коли знайде собі напарника та піде з ним на розвідку.

А тим часом він копирсався у відвалах — диви, й вигребе гарненький самородок — або тинявся поміж наметів, збираючи всілякий мотлох, що міг йому знадобитися у власному господарстві. Частенько такі походи кінчалися потиличником або штурханом під зад. Та це мало тривожило Педді. За хвилину він уже знову скалив зуби й продовжував тягати все, що йому було треба, удаючи з себе ображену невинність і сиплючи, мов з торби, такими дотепами-жартами, що добродушні старателі здебільшого прощали йому його капості. Кмітливе й забавне бісеня, але довіряти йому не можна — така була загальна думка.

Педді доглядав Джорджа Німця, коли той хворів, і незабаром оголосив, що після дощів вони разом підуть шукати золото.

— Після дощів… Після дощів…

— Коли вони вже почнуться, ті дощі?

Ось що не сходило з язика в кожного.

А місяці спливали, і спека нестерпним тягарем гнітила людей. Чорні бурі одна за одною налітали на намети та хисткі халабуди, валяли їх на землю, виривали шматки мішковини і в сухому гуркоті грому та спалахах блискавки мчали далі. Дні тяглися за днями під тим же залізним, до білого розжареним небом.

Люди сипали прокльонами, тугіше підтягали пояси, жартували і вперто трималися свого, зціпивши зуби й твердо поклавши перемогти погоду.

І ось нарешті одного дня, після особливо задушливої спеки та пилового вихору, він прийшов, цей благословенний потоп. Дощ хлющив і барабанив по стінках наметів та бляшаних покрівлях халуп, і цей шум здавався людям найсолодшою музикою, викликав нестямну радість. Вони вибігали під зливу, вітали її криками «ура»; задерши голову, ловили ротом прозорі краплини; з галасом і дикими криками танцювали й пустували, мов діти, промокаючи до рубця.

Найбільше казився Олф. Він стрибав як навіжений, хапав у обійми Діні та Моррі, потім роздягся догола й став під зливу. Коли всі намети наскрізь промокли й довелося спати на вогких постелях, усі сприйняли це як веселий жарт. На ранок сухої нитки ні на кому не було. А дощ усе лив, лив та лив.

Водою заповнялася кожна западина, кожна вибоїна і ковбаня; по всіх канавках мчали бурхливі потоки, вода грайливо поблискувала в найменших нерівностях грунту, і в низині, і в чагарникових хащах.

РОЗДІЛ VII

Коли рознеслася чутка про дощ, люди знову посунули назад в Кулгарді. Натовпи старателів, рудокопів, агентів компаній та перекупників прибували з кожним поштовим диліжансом, верхи, фургонами, легкими візками. Розсипного золота ставало все менше: лише кілька старателів копошились заради нього в Мушиній Низинці; але в довколишній місцевості вже кілкували нові ділянки. Золотошукачі розбрідалися в усіх напрямках, поспішаючи до гірських пасом та кряжів, що тьмяно голубіли на обрії.

Дінні продав ділянку, на якій працював разом з Олфом Брайрлі та Моррі Гаугом, синдикатові в Південних штатах за дві тисячі фунтів стерлінгів та пакет акцій. Він запропонував напарникам купити коней і перебратися за двадцять п’ять миль на північ від старого табору, бо там він іще до посухи знайшов кілька дрібних самородків.

Олф вирішив їхати з Дінні; але Моррі зажадав одержати готівкою свою частку від продажу ділянки. Ходили чутки про багаті розсипища поблизу Маунт-Юлу. Фріско змовився з одним старателем, що знав туди дорогу, й Моррі ризикнув купити пару верблюдів та приєднатися до партії, що вирушала до Маунт-Юлу. Так їхня компанія розпалася: Моррі поїхав на схід, а Дінні й Олф Брайрлі повернули на північ.

Лише через два місяці вони почали знаходити золоті блискітки, що залишалися в їхніх тазах після кожної промивки, і натрапляти на шматки породи у відвалах пісковика біля підніжжя кряжа, де, як запевняв Дінні, він нюхом чув золото. Але він марно згаяв кілька днів, нишпорячи вздовж хребта, перш ніж натрапив на скелю, де виблискували золоті крупинки. І ще пізніше серед вивітрених валунів він знайшов пласт, помережаний золотими прожилками.

Олфу аж дух забило, коли Дінні показав йому брилу золотоносного кварцу. Він ледве міг повірити своєму другові, який запевняв, що пласт тягнеться на десять футів у довжину і дасть принаймні по десять унцій на тонну. Для Олфа це означало здійснення всіх його мрій, обіцяло багатство й одруження з Лорою.

Вони переселились до пласта, закілкували ділянку й набрали повний мішок зразків. Наступного ж ранку Олф поїхав зробити заявку та взяти дозвіл на розробку руди. Коли довкола вештається стільки людей, баритися ризиковано, вирішив Дінні, хоч, звісно, почувши новину, привезену Олфом, всі так і кинуться по їхніх слідах і швидко підчистять розсипне золото.

Кулгарді дуже змінився за останні місяці. Забудова міста провадилась уже по плану. Табори золотошукачів було витіснено на околиці. На головній вулиці відкрилось чотири трактири; обабіч широкої курної дороги виросли крамниці та дерев’яні будинки під гофрованим залізом. Коли прибували фургони, вулиця кишіла старателями та перекупниками. Аукціонери надривали горлянки з помостів, споруджених під відкритим небом. Товари розпродувалися раніше, ніж їх встигали зняти з верблюдів. Кожна звістка про нову знахідку блискавично облітала всіх, і тоді люди товпилися навколо намету Білла Бенстіда, що водночас правив і за м’ясну крамницю, і за поштове відділення, або поспішали до брезентової халабуди інспектора.

Місто кипіло, немов казан; прибувало все більше й більше старателів з багатими зразками у саквах, вони робили заявки, продавали своє золото або свої права на розробку і затівали гулятики, пригощаючи кожного зустрічного. Надходили вісті про багаті родовища вздовж Дев’яностої Милі та на Ревучому Бураві. Після кожного повідомлення про сенсаційну знахідку люди прожогом зривалися з місця — на верблюдах, конях і пішки, тягнучи свій інструмент та манаття на ручних тачках або приторочивши їх до велосипедів. Олфу просто проходу не було: всім хотілося знати подробиці про золото, яке вони знайшли з Дінні Квіном.

В Кулгарді жило тоді понад тисячу чоловіків та кілька жінок. Трактирники послали по своїх дружин, виписали офіціанток. Дружини старателів мешкали разом з своїми чоловіками в наметах. Високі розкарячені копри впиналися в блакитне небо. Японські та китайські проститутки сиділи, мов розмальовані ляльки, біля відчинених вікон своїх полотняних та рогожних халабудок, що тяглися вздовж вулиці, названої Рю-де-Ліндсей.

Капіталісти та їхні агенти, кілька англійських аристократів — серед них лорд Персі Дуглас і лорд Чарльз Соуербі — оселилися в трактирах і почали скуповувати перспективні ділянки. Відкриті торги аж кишіли представниками компаній та перекупниками. Рудокопи, старателі та прогорілі авантюристи вночі заповнювали вулиці і юрмами зустрічали фургони. Усі пройдисвіти, нероби та шахраї, що паразитують у кожному таборі золотошукачів, зібралися тут. З’явився і божий служитель. Афганці в довгому білому одязі, горді та неприступні, повагом проходили крізь натовп.

Мелькали й поодинокі темношкірі, ледь прикриті лахміттям; іноді з’являлась молода жінка-тубілка, зовсім гола, в самому подертому капелюсі золотошукача або в крохмальному комірці. Серед рудокопів і старателів у просякнутих пилюкою куртках, старих штанях, фланелевих сорочках та строкатих жилетках наїжджі тузи спочатку виділялись своїм «колоніальним» шиком: новенькі молескінові штани, блакитні сорочки й фетрові капелюхи з широченними крисами. Але невдовзі вони втрачали свій блиск і зливалися з загальною масою: пилюка і бруд так само вкривали їх з голови до ніг, як і всіх інших. Лише кінні поліцейські, в синіх мундирах, білих бриджах та начищених до блиску чоботях, незмінно зберігали чепуристий вигляд, коли роз’їжджали по вулицях або велично заходили до трактиру, дзенькаючи острогами.

Агент одного синдикату в штаті Вікторія пропонував за ділянку Дінні та Олфа п’ять тисяч фунтів стерлінгів і на таку ж суму акцій. Дінні хотів одержати більше, хоч ретельне обслідування пласта не справдило його сподівань. Золото капризувало: воно з якихось незбагненних причин то з’являлось на глибині кількох футів, то зовсім зникало, а старателі щодня поверталися з інших місць із зразками й розповідали про багаті знахідки. Олф же був у нестямі від щастя та нетерплячки; йому кортіло чимшвидше продати ділянку, поїхати додому й одружитись. Він телеграфував своїй Лорі, що знайшов купу золота й відпливає першим пароплавом з Фрімантла, аби підготувати все до весілля.

Дінні засмутився, бо гадав, що Олф задумав кинути приїск назавжди.

— Нізащо в світі, — сказав Олф. — Нам треба наглядати за. рудником синдикату. Бо ж ми тепер акціонери.

Він мав намір привезти свою наречену в Перт[10] — нехай живе в місті, а він по кілька місяців на рік працюватиме на приїсках з Дінні.

Агент попросив Олфа домовитись про все остаточно з його хазяями в Мельбурні. Нарешті купчу було підписано, і Олф, примостившись на козлах біля кучера, з першим же диліжансом рушив на Південь. Весь табір вийшов провести його, побажати йому щасливої дороги, й сам Олф, стоячи, також кричав і махав рукою, аж поки хмари куряви, збиті кінськими копитами та колесами диліжанса, не сховали його від товаришів.

Джонс Крупинка, Янкі Набрида і ще дехто з старих приятелів Дінні вважали, що Дінні, поки при ньому був Олф, жив надто скромно й тверезо. Тепер, коли Олф поїхав, Дінні не знаходив собі місця. Він боявся, що багатство й одруження занапастять Олфа, і глибоко переживав втрату доброго товариша. Приятелі повели його в найближчий трактир, щоб він утопив своє горе в шампанському. Бо ж нічого іншого, крім почастунку шампанським, не можна й чекати від старателя, в якого завелося в кишені дві тисячі фунтів. І Дінні гульнув на всю губу, щедро частуючи кожного рудокопа й старателя що траплялись йому на око.

Ця гулянка обійшлася Дінні недешево. Потім йому розповідали, що він просив якусь дівку з Рю-де-Ліндсей вийти за нього заміж. Та погодилась при умові, що він покладе на її ім’я тисячу фунтів. Дінні дав їй чек на тисячу фунтів, і вона, забравши чек, зникла. Коли Дінні, після двотижневого приступу білої гарячки, прийшов до тями й почув розповіді про свої подвиги, він вухам своїм не повірив; але названої суми справді не вистачало на його особистому рахунку в банку — він ще й досі містився в жалюгідній халупі з натягнутого на дерев’яний каркас брезенту, — розтрусилося чимало грошей і поза цією тисячею. По правді кажучи, Дінні лишилось ледь-ледь, щоб дотягти до кінця року.

Тоді він узявся за розум і став готувати свої інструменти для нового походу. Саме в цей час повернувся Педді Кеван з новиною про багаті родовища, знайдені на шляху до Маунт-Юлу.

«Цікаво, чи там Моррі та Фріско», — думав Дінні. Всі, хто міг, спішно пакували своє добро й рушали слідами Хеннана, за тридцять миль на північний схід від Кулгарді.

Дінні також кортіло піти разом з іншими, але тут нагодився Біллі Фрост з своїм напарником Боннером; вони зробили заявку на ділянку в місцевості, що дістала назву «Сибір». Це був пустельний край, казали вони, — чорний залізняк немов лишаями вкриває руду землю, — але золота там достобіса. Одразу ж зібралася партія, і Дінні пристав до неї.

— Це був найжахливіший похід з усіх, де я брав участь, — згадував Дінні, — якщо не вважати походу до Маунт-Блеку, бо той був ще страшніший. Я мав пару коней; на одному коні їхав сам, другого нав’ючив манаттям. Але більшість старателів йшли пішки, тягнучи на собі інструмент та спорядження, або везли все це на тачках..А попереду — сімдесят миль без води. Коли ж ми нарешті добрались туди, золота, окрім ділянки Фроста, виявилось мов кіт наплакав, води так само — за вісім миль якесь болото. В нашій партії — з півсотні людей, отже, марно було й сподіватись, що те болото напоїть усіх. Ніхто не знав, чи повернеться живий.

Я повернувся, але в дорозі набрався лиха. Коні мої поздихали, і в мене теж ледь душа трималася в тілі. Один бог тільки знає, скільки загинуло людей. Був би капець і мені, аби не зустрів я чиновника відділу водопостачання Рену з караваном верблюдів, якими везли воду. Багатьох він врятував під час цього походу. Двох моїх знайомих поховали по дорозі. Скільки померло всіх — досі ніхто не знає, але й через багато років старателі все ще знаходили купи кісток в чагарникових заростях і шанобливо переносили їх у могили.

В Кулгарді на Дінні чекав лист від Олфа. Олф писав, що він одружився і що правління синдикату призначило його головним управляючим «Леді Лори», так вони вирішили назвати рудник. Сам Олф повернеться одразу ж після Нового року разом з місіс Брайрлі. Устаткування вже вислано; з ним їде інженер-гірник. Нехай Дінні допоможе цьому інженерові, в чому буде потреба, і повідомляє Олфові, як ідуть справи на руднику.

Дінні не скоро оговтався від своєї подорожі до «Сибіру». На сонці він почував себе дуже недобре: йому здавалось, що він весь висох, немов тараня, що в голові якась дивна порожнеча, і перед очима йому й досі поставали міражі й хотілося бігти до води, що рівною смужкою мріла на обрії. Знов потяглися нестерпно палючі дні, і Дінні лишалося тільки сидіти й не рипатися, доки не набереться сил.

Він був радий, що в таку спеку у нього немає іншої справи, як тинятися навколо рудника. Старателі, що поверталися з розвідки, розповідали страхітні історії про те, як люди мучаться без води і помирають від спраги серед безкраїх сірих чагарів. Там, де Хеннан знайшов золото, вода коштувала п’ять шилінгів за галон, та й за таку ціну її майже неможливо було дістати.

У грудні пройшла гроза, і всі підбадьорились. До Кулгарді з’їхалось близько двох тисяч старателів з довколишніх таборів: кожен вирішив пишно відсвяткувати різдво. Бучна гульня не припинялася багато днів. Відбулися спортивні ігри, по вулицях з молитвами ходила Армія спасіння, в трактирі Фаахана було влаштовано бал; крамнички, готелі, публічні та ігорні доми загрібали скажені прибутки. З вечора до ранку лунали пісні та вибухи сміху. Дзвін бубна в руках сестри Агнеси і її голос, що закликав: «Чи все ви зробили, браття, в ім’я свого спасіння? Чи омилися ви в крові агнця?». — зливалися з п’яною лайкою гравців у ту-ап. Час від часу хто-небудь гепав на коліна, щоб підтримати комерцію сестри Агнеси, або якийсь п’яниця голосно каявся у своїх гріхах під гучні оплески присутніх.

В буйному веселому розгулі старателі вважали, що з нагоди різдва просто необхідно виявити увагу до сестри Агнеси: вона добра жінка, цілими днями працює в лікарні. Звісне все це затіяв Фріско: пішовши на побачення з міс Вишневою Квіткою, він по дорозі співав псалми разом з сестрою Агнесою, а на свят-вечір придибав на молитовні сходини. Однак переважну більшість грішників чомусь тягло напитись до нестями раніше ніж зійде сонце, і каяття їхнє обмежувалось тим, що вони кидали кілька монет або золотих крупинок їй у бубон і з реготом ішли собі далі.

Перед світом зчинялися бійки, а ввечері в пивничках відбувалось примирення. Пили й гуляли, не знаючи впину, поки в замшевих калитках не лишалося й дрібки золота.

Після Нового року гульня закінчилась, і старателі розбрелися по далеких таборах. Робота на ділянках та рудниках пішла своїм звичаєм. Місто неначе вимерло. Фургон, що прибув з Есперанса[11], запряжений парою ослів, викликав більшу цікавість, ніж обладнання нового підйомника на руднику Бейлі. Всі стовпилися навколо фургона і з сміхом вітали терплячих маленьких тварин, що притягли три тонни вантажу аж ген з узбережжя — за двісті миль від Кулгарді!

В Ревучому Бураві та Білому Пері золото йшло непогано, коли знов стала гостро відчутною нестача води. Старателі посунули назад до старого табору. Але й Кулгарді все ще не міг задовольнити повністю потребу в воді. Урядові колодязі не забезпечували безперебійної роботи опріснювачів, а природні водойми в Нарлбін-Роксі майже виснажились. Старателі домагалися відстрочки на розробку своїх ділянок, і почався зворотний похід до Південного Хреста. Дорогу між Південним Хрестом та Кулгарді було закрито для фургонів, лише диліжанс продовжував ходити раз на тиждень.

Дінні зрадів, мов дитина, коли поштар приніс йому звістку про те, що Олф Брайрлі з дружиною уже в Південному Хресті. Вони зупинилися в місіс Гауг і приїдуть першим диліжансом, як тільки випадуть дощі.

РОЗДІЛ VIII

Диліжанс, що з гуркотом в’їхав у Кулгарді одного квітневого дня 1894 року, був до самого верху заповнений людьми та багажем. Серед пасажирів були й три жінки. Одна з них сиділа поруч з кучером, дві інших примостилися всередині й, обхопивши руками свої клунки, з подивом і страхом дивились на безладно розкидані халупи таборів та клубочіння куряви в Мушиній Низинці, по якій розтягся караван верблюдів; поряд з ними крокували афганці.

Забрьоханий, обліплений багном, жовто-червоний екіпаж на високих колесах повернув на головну вулицю. Великий Мак ляснув довжелезним батогом, щоб з форсом в’їхати в містечко, і шестеро змучених коней, брязкаючи упряжкою, потрюхали між двох рядів будиночків з гофрованого заліза, дощаних халуп і полотняних наметів. Він хвацько осадив їх перед готелем Фогарті.

Коні стали, понуривши голови, спини в них були змилені, боки ходили ходором. Люди миттю з’юрмилися навколо диліжанса, один поперед одного вітаючися з Маком та знайомими пасажирами. А коли вони впізнали Олфа Брайрлі і здогадались, що молода жінка, яка сиділа біля кучера, — його дружина, знялась ціла буря здивованих вигуків та за’хоплених привітань.

Олф і собі кричав щось у відповідь, гордий і щасливий від такої теплої, дружньої зустрічі. Він допоміг місіс Брайрлі зійти на землю. Що й казати, на неї любо було подивитись: пухкенька, світловолоса, вся в білому, з легеньким блакитним газовим шарфиком, накинутим поверх білого капелюшка. Давні друзі Олфа проштовхувались крізь натовп, щоб потиснути йому руку. І треба було всіх познайомити з місіс Олф Брайрлі.

— Лоро, це Джонс Крупинка, мій хороший друг. Джонсе, це місіс Брайрлі.

— Здорово, Джоне! Моя дружина — містер Джон Майклджон.

— Диви, і Білл вже тут як тут!

— Побий мене святий Єгосафат, Олфе, то ти все ж таки привіз свою кралю! — вигукнув Білл.

— Вона нізащо не хотіла залишатись, — весело пояснив Олф. — Лоро, це Білл Єгосафат!

— Добрий день, містер Єгосафат, — сказала Лора під загальний регіт усіх присутніх.

— А де ж це Дінні, старий чортяка?

Дінні насилу протиснувся крізь натовп.

— Та пропустіть же! — горлав він. Коли вони з Олафом міцно потисли один одному руки, Дінні не сказав, а видихнув: «Господи, друже, який же я радий тебе бачити знову!»

Старателі трохи відступились, і Олф познайомив Дінні з своєю дружиною.

— Це Дінні Квін, Лоро, найкращий товариш, який тільки може бути на світі.

Дінні по-старомодному схилився над Лориною рукою.

— Щасливий познайомитися з вами, місіс Брайрлі, — сказав він.

Захоплені зустріччю Олфа Брайрлі та його дружини, старателі майже не звернули уваги на двох інших жінок, що вийшли з диліжанса.

Але ті кілька чоловіків з натовпу, що не знали Олфа, з приємністю спостерігали любовну сценку, що розігралася між Роббі та мадам Робійяр, які палко стискали одне одного в обіймах і цілувались, сяючи від щастя й захоплено перебиваючи одне одного. Роббі хутенько витяг свою дружину з натовпу і, міцно тримаючи її під лікоть, повів геть, прихопивши вільною рукою її чемодан. Місіс Гауг стояла сама й нетерпляче поглядала довкола, очевидно чекаючи, щоб і її схопили в обійми й розцілували.

Дінні та найближчі Олфові друзі не помітили її, бо, забравши речі молодого подружжя, пішли всі разом до готелю Фогарті, де містер і місіс Фогарті вже чекали на них. І знову вибухнув хор привітань та розпитувань.

— Привіт, Олфе!

— А ти, нівроку, розтовстів, хлопче!

— Ласкаво просимо до нас, місіс Брайрлі!

— Ну, як тут справи?

— Краще не може бути!

— Дощі випадали?

— В Південному Хресті вода на два дюйми стояла.

— Та що ти кажеш!?

— Фургони ходили в об’їзд на Булла-Буллінг.

Місіс Брайрлі павою ступала по курній дорозі, й десятки чоловіків проводжали її очима. Вона була гарненька, наче картинка, вирізана з ілюстрованого журналу. Чоловікам цікаво було знати, як же вона, хай йому грець, призвичаїться до життя в таборі золотошукачів? Та як видно, місіс Брайрлі радіє, що приїхала сюди: поводиться просто і весело, очевидно, переконала Олфа, що дуже легко до всього звикне, вирішили всі.

Про те ж саме говорив і Олф Біллу Фогарті й місіс Фогарті, Дінні Квіну, Джонсу Крупинці та Біллу Єгосафату, коли всі вони посідали в їдальні, щоб випити по чарочці вина.

— Лора сама забажала приїхати сюди, — пояснював він. — їй хочеться знати, як люди живуть на золотих приїсках. Нехай буде й тяжко, говорить, зате будемо разом — все ж таки краще, ніж залишитися так скоро після весілля солом’яною вдовою. Хоч на літо, звичайно, їй доведеться поїхати звідси. Я збираюсь поставити дім. Він уже в дорозі. Ми житимемо тут, поки рудник не стане давати добрі прибутки; тоді ми відкладемо про чорний день кілька тисяч і подамося в подорож навколо світу.

Всі співчутливо засміялись.

— Тепер життя на приїсках вже не таке тяжке,—зауважив Білл Фогарті. — І диліжанси ходять, і фургони безперебійно підвозять продовольство. Вода подешевшала — вісім пенсів за галон, хоч знову починається нестача, бо кожен божий день з’їжджається стільки люду! Є й пасовиська тут поблизу. Дік Лайонс пригнав на цьому тижні цілу череду волів, так що буде в нас свіже м’ясце, принаймні хоч кілька тижнів.

— Зимою тут найкращий клімат у світі, місіс Брайрлі, — підбадьорливо докинув Крупинка.

— Просто рай земний цей Кулгарді, — підтакнув, Дінні, — коли б не пилюка, мухи й посуха.

— А які чутки з Хеннана? — спитав Олф. — На сході подейкують, що саме Хеннан перевершить усі інші приїски.

— Брехня це, ось що я тобі скажу, — скипів Білл Фогарті. — Далеко Хеннану до Кулгарді.

— Що ти мелеш, Білле! — перебив його Джонс Крупинка. — Дік Іган знайшов таку жилу в Крезі, що Бейлі може тільки облизатись.

— А в Марітані на глибині дев’яти футів відкрито такі розсипища, яких я в житті не бачив, — додав Білл Єгосафат.

— По-моєму, Курналпі[12] має не менше шансів посісти перше місце, ніж приїск Хеннан, — втрутився Дінні. — Знайомі хлопці взяли там минулого тижня дві тисячі унцій, а Міккі повернувся з двома самородками, кожен по вісімдесят чотири унції. Він каже, що старий Моліне підчепив там «камінчик» на дев’яносто вісім унцій.

— Про розсипне нам нічого говорити, — вперто стояв на своєму Білл Фогарті. — Щоб жило ціле місто, потрібне рудне золото, як тут, на руднику Бейлі. От згадаєш мої слова, Олафе, Кулгарді стане столицею приїсків. Ще б пак, днями розкопали жилу у мене на задвірку.

— Овва! — в очах Олфа спалахнули неспокійні вогники. — Тепер ти розумієш, Лоро, чому я не міг не приїхати? Життя тут таке цікаве!

— Справді? — півголосом промовила Лора. Погляд її блакитно-сірих очей ковзнув по стінах з гофрованого припорошеного заліза і по великій, схожій на сарай, порожній кімнаті з лавами та кількома стільцями круг довгого ряду накритих столів.

— А як Моррі, поталанило йому? — спитав Олф, оглядаючи знайомі обличчя й дивуючись, що серед них немає гордовитого обличчя Морріса Гауга.

— Та не можна сказати, щоб дуже, — відповів Дінні. Зараз він у Хеннані з Фріско та ще двома хлопцями. Не приїздив сюди вже місяців зо три.

— Що? — Олф навіть підскочив. — Але ж ми привезли з собою місіс Гауг! Вона сподівалась зустріти його тут. Написала йому заздалегідь, що їде.

— І тепер, бідненька, мабуть, не знає, що й робити! — вигукнула місіс Брайрлі. — Збігай за нею, Олфе, приведи сюди.

Олф негайно підвівся з-за столу, а з ним і Дінні. Та Олфа на порозі затримав інженер з «Леді Лори». Дінні вийшов сам і побачив, що місіс Гауг сидить біля диліжанса серед торб та пакунків на своєму бляшаному сундучку.

Коней було випряжено, і люди, що товпились перед поштою — новою брезентовою халупою, — чекаючи листів та газет, з цікавістю розглядали самітну молоду жінку. Кілька чоловіків навіть підходили до неї й питали, чи не можуть вони їй чимось допомогти. Але Саллі, налякана їхніми зухвалими поглядами та грубуватою чемністю, з гідністю відкидала ці пропозиції.

— Ні, дякую. Я чекаю свого чоловіка.

Коли вона побачила Дінні, обличчя її заясніло.

— Містер Квін, — вигукнула вона, — а де ж Морріс?

— Розумієте, мем, — лагідно відповів Дінні, — він зараз у Хеннані — це за тридцять миль звідси.

— О господи! — жалібно скрикнула місіс Гауг, і в очах у неї забриніли сльози. — Що ж мені робити?

Олф закінчив розмову з інженером і підійшов до них.

— Ходімте в готель, побудете з нами, — сказав він весело. — Лора вас кличе до себе.

Місіс Гауг зібрала свої пожитки: два саквояжі, напхані книжками, одягом та різними жіночими дрібничками. Паперовий мішечок з виноградом, який вона так старанно оберігала всю дорогу, розірвався — виноград упав у пісок.

— Виноград розкис, і я теж! —з гіркотою вигукнула вона, силкуючись посміхнутись.

— Нічого, нічого, — Олф підняв гроно й струсив з нього пісок. Він знав, що цей рідкісний гостинець призначався Моррісу. — Та ви не сумуйте. Ми дамо знати Моррі, і він через день-два буде тут, а то й раніше.

— Будьте такі ласкаві! — сказала місіс Гауг, глибоко зітхнувши й тамуючи сльози. Дінні, накульгуючи, пішов до готелю, завдавши собі на плечі її бляшаний сундучок.

Місіс Гауг не така гарненька, як місіс Олф Брайрлі, дійшли єдиної думки чоловіки біля пошти, проводжаючи очима Саллі до готелю Фогарті. Вона їм здалася просто маленькою жіночкою в чорному, чимось дуже засмученою, з карими очима й розкуйовдженим волоссям, що пасмами стирчало в усі боки з-під солом’яного капелюшка, обв’язаного червоно-жовтим шарфом; але в її ході, в тому, як вона ступала ніжкою на пісок та хибкий гравій, було щось таке, що притягало їхню увагу.

Дружина Олфа нагадувала білого метелика, що випадково залетів у табір і невдовзі знову полетить геть. А по Саллі одразу було видно, що вона тут своя. Ця уже скорше була з породи тих коричневих метеликів, що набирають забарвлення деревної кори і в літніх сутінках кружляють над полум’ям свічок та гасових ліхтарів у наметах старателів.

Олф картав себе за те, що, схвильований зустріччю, яку товариші влаштували йому та його дружині, забув про місіс Гауг. Він почував себе відповідальним за приїзд Саллі на приїск, хоча й пробував відрадити її. коли вона вперше сказала йому, що збирається поїхати до Морріса. Але потім і Лорі закортіло поїхати, і він зрадів, що в таборі буде ще одна жінка, з якою його дружина зможе подружити. Лорі буде веселіше! Та коли Марі Робійяр і собі намислила поїхати з ними, його почало турбувати, як же вона й місіс Гауг житимуть тут, коли Роббі й Морріс не зможуть дати їм хоча б того комфорту, яким він сподівався оточити Лору.

Звісно, він привіз Лору лише з тим розрахунком, що вона повернеться в Перт і житиме в друзів, а він поїде в Кулгарді. Коли вони з Лорою, чекаючи дощів, жили в місіс Гауг, вони побачили, що Саллі дуже нудьгує за Моррісом і непокоїться за нього. Вона вже багато місяців нічого про нього не знала. Щоправда, Джек Баламут та поштар запевняли її, що Морріс живий і здоровий; але місіс Гауг все ж таки зважилась після дощів провідати свого чоловіка. Олф порадив їй написати містеру Гаугу і попередити про свій приїзд, побоюючись, що, не бачивши Морріса майже два роки, вона просто злякається його вигляду, коли той не встигне підготуватися до зустрічі.

В Південному Хресті обидві жінки швидко здружилися і стали звати одна одну Саллі та Лора. Олф дізнався від Лори багато такого з життя Саллі та Морріса, про що досі навіть і гадки не мав. Він надто звик до того, що місіс Гауг — це всього-на-всього весела щебетушка, така собі маленька жіночка, яка з ранку до ночі працює мов проклята в своєму пансіоні, — йому й на думку не спадало бачити в ній істоту, подібну до його Лори.

Він дуже жалів місіс Гауг, вважаючи, що Морріс зовсім не | дбає про неї. А вона ж йому така стійка, віддана подруга! Ніхто не чув від неї жодної скарги.

Лора ніяк не могла зрозуміти містера Фітц-Морріса Гауга. Що це за чоловік? — обурювалась вона. Хіба можна кидати жінку саму в такій дірі, як оцей Південний Хрест? Вона цілісінький день не розгинає спини, працює мов віл, а ночами проливає ріки сліз через те, що він їй не пише!

— Якщо ти знову підеш шукати золото, то чи я можу бути певна, що й зі мною такого не буде? — вигукнула вона, виказуючи свій таємний страх. — Ти також захворів на золоту гарячку, Олфе. Я бачу по твоїх очах. Але я не дозволю тобі кинути мене саму. Я не залишусь без тебе, щоб мучитись місяцями, чекаючи від тебе листів!

— Такого не буде, люба, — відповідав щасливий Олф. — Ти для мене дорожча за все золото світу.

Зараз, супроводжуючи Саллі до Фогарті, він пригадав цю розмову з Лорою і в думці лаяв Морріса за те, що той поставив свою дружину в таке незручне становище. Місіс Гауг була молодша за Лору і, коли хотіла, ставала просто чарівною. По дорозі сюди вона була весела, мов пташка, вечорами сиділа біля багаття, пов’язавши голову строкатим шарфом, наче циганка, й співала пісень разом з усіма. Подорож удалася на славу: жінкам подобалось ночувати під зоряним небом, слухати при світлі вогнища розповіді чоловіків про золото, про те, як старателі здобувають багатство в оцій дикій таємничій країні, що розкинулась довкола них.

Кожен вносив свою частку в цей концерт біля вечірнього багаття: співала Лора — дзвінким, добре поставленим сопрано, співала Саллі — весело, з природженим запалом, співала Марі — низьким грудним голосом, дуже зворушливо, хоча ніхто й не розумів, про що вона співає.

Марі була невимовно щаслива, бо вона їхала до свого Жана.

— Два роки — як це довго! — зітхнула вона. — І мені зовсім не хочеться куховарити для чужих чоловіків. А на ніч замикатися на ключ!

Саллі була не зовсім певна, що Моррі схвально поставиться до її приїзду.

— Він скаже: тут дуже важкі умови і приїжджати було не слід, — міркувала вона уголос. —Та все одно він буде радий, що ми знову разом. Я знаю. А я скажу: «Ніякі труднощі мені не страшні, коли ти, любий, зі мною. Тільки коли тебе немає, мені тяжко їх переносити».

Навіть з Олфом місіс Гауг була стримана й сором’язлива, як і з більшістю чоловіків, з якими їй доводилося мати справу. В дорозі це була зовсім інша жінка: життєрадісна, сповнена своєрідної чарівності; але зараз, пригнічена й нещасна, вона ніби втратила всяку привабливість.

Коли Олф познайомив її з Біллом Фогарті, місіс Фогарті, та з друзями, що сиділи круг столу, місіс Гауг вибачилась за свій сумний настрій. Авжеж, це просто нерозумно, призналась вона, побиватись отак через те, що Морріс її не зустрів.

Кожен постарався розрадити й підбадьорити Саллі, висловлюючи різні припущення щодо можливих причин, які затримали її чоловіка. А може, Моррі просто не одержав її листа, казав Білл Фогарті. Або ж не роздобув коня й ніхто не їхав з Хеннана, хто б міг його підвезти. Чи, може, він пішов на розвідку.

— Та ви не хвилюйтеся, місіс, — умовляв її Білл Єгосафат. — Випийте, вам полегшає. Коли нам тут непереливки — нема нічого кращого за пиво, чудово заспокоює.

— Всі п’ють за наше здоров’я, місіс Гауг, — сказав Олф. — Ви теж повинні побажати нам щастя!

Він поставив перед нею масивну склянку й наповнив її. Саллі взяла склянку, усміхнулась йому й Лорі.

— Бажаю багато щастя… й багато золота, — сказала вона, затинаючись.

Всі засміялися й випили.

— І вам того ж самого, місіс Гауг, — відповів Олф і зажадав, щоб усі налили собі ще й випили за її здоров’я, щастя та багатство.

З бару вийшов один з відвідувачів з листом для місіс Гауг. Він сказав, що лист щойно приніс якийсь тубілець, що прибув з Хеннана.

— Це від Морріса! — радісно вигукнула Саллі, розгортаючи клапоть брудного паперу.

Дочитавши, вона підвела голову; в її карих очах була розгубленість.

— Він пише, — повільно промовила вона, — що натрапив щось путнє. В Кулгарді він не може приїхати раніше ніж через кілька днів. І щоб я тут чекала, поки він не приїде по мене.

— Чоловіки всі такі, моя люба, — сказала місіс Фогарті. — Якщо ти помиратимеш, а вони знайдуть золото, вони про те навіть не згадають.

Саллі через силу стримала сльози, які мимоволі набігали їй на очі. Лора взяла її за руку.

— Місіс Фогарті, ми можемо піти в наші кімнати? — спитала вона.

Місіс Фогарті заметушилась і повела їх з їдальні.

— Ваше щастя, — сказала вона, — що вчора всі кинулись на Дев’яносту Милю і в мене є вільні ліжка, а то бог його знає, де б я вас поклала. Олфу треба було попередити мене, що ви приїдете.

РОЗДІЛ IX

Кімната, до якої місіс Фогарті привела Лору, була маленька, задушна. Два вузеньких ліжка, туалетний столик з ящиків, застелених дешевим кретоном, і комод, також із ящиків, на якому стояли емальований таз і глек, займали її майже всю. Але ліжка були акуратно прибрані, вкриті білими покривалами, на підлозі лежали половички. Кімната Саллі була ще менша, з такими ж саморобними меблями.

— Ось!—з гордістю вигукнула місіс Фогарті. — Не дуже пишно, та коли б ви знали, як важко тут створити хоч якісь вигоди й підтримувати чистоту та порядок, ви б зрозуміли, що це просто розкіш порівняно з іншими готелями в Кулгарді.

— Після такої подорожі в диліжансі це справжній рай, — люб’язно відповіла Лора.

Саллі надто звикла до запаху несвіжого пива, тютюну та чоловічого поту, яким була просякнута її кімната, щоб це могло її дратувати. Коли місіс Фогарті вийшла, вона замкнула двері, впала на ліжко й дала волю сльозам.

Трохи перегодом вона почула розмову Олфа та Лори в сусідній кімнаті. Лора, певно, відчинила вікно.

— Ради бога, кохана, — запротестував Олф. — Хазяйка просто зомліє. За хвилину в кімнаті буде повно пилюки й мух.

У відповідь почувся дзюркотливий сміх Лори.

— Нічого, любий, — сказала вона. — Я вже звикла до мух та пилюки в диліжансі, і краще хай будуть мухи та свіже повітря, ніж отака задуха.

— Ну, роби як знаєш, — погодився Олф.

— От і чудово, хороший мій.

Лорин голос понизився і перейшов у пристрасне вуркотіння.

— Олфе, я така щаслива, що приїхала! Подумай, як жахливо, коли б ти жив тут, а я десь далеко-далеко, в якомусь іншому місті за багато миль звідси. Поки ми разом, мені все байдуже — і спека, і мухи, й пилюка.

— Кохана моя!

Крізь тонку перегородку місіс Гауг було чути кожне слово,кожен рух. Ось Олф обняв дружину, ось вони стоять, міцно. пригорнувшись одне до одного. Вона чула їхні поцілунки, короткий уривчастий сміх, їхнє щастя тільки ще дужче загострювало відчуття її особистого горя. Як давно Морріс не стискав її отак в обіймах і не цілував! Вона відчувала, що задихається у цій тісній, наглухо закупореній коробці, але не могла примусити себе поворухнутись і відчинити вікно.

Раптом вона почула, як верескнула Лора, очевидно зазир нувши у глек для води.

— Диви, Олфе, та він повнісінький! Як ти гадаєш, а раптом мені насправді можна помитись?

Олф пройшов через кімнату і теж зазирнув у глек.

— Подумайте тільки, як Білл Фогарті розщедрився, — весело вигукнув він. — А кажуть, що хоч і випали дощі кілька тижнів тому, з водою все-таки зараз сутужно. Як-не-як, а на приїску зібралося три тисячі душ. Ну що ж, ми можемо заплатити за все, що нам треба. Ти, люба, помийся, як кішечка. Обітрися мокрою лапкою, тільки, ради бога, не вимагай ванни. Білл неодмінно спитає, яка тобі до смаку — з пива чи з води. Він має звичку такими запитаннями ошелешувати новачків.

— О, звісно, з пива, містер Фогарті! Це моя давня звичка — купатися в пиві! — сміхотливо защебетала Лора. — Ось що я скажу йому, Олфе, якщо стане несила обходитись без ванни.

— Тс-с-с… — застеріг її Олф. — Тут стіни просто з мішковини, обклеєні папером. Кожне наше слово чути на весь будинок.

Раптом до них долинуло приглушене ридання місіс Гауг.

— Нещасна жінка, — прошепотів Олф. — Просто обурливо, що Моррі її не зустрів. Звичайно, він міг приїхати, коли б захотів.

По другий бік кімнати місіс Гауг була кухня. Саллі чула, як там лагодили обід: бряжчав посуд, місіс Фогарті пересувала на плиті казани. Коли зайшов її чоловік — спитати, чи все готово, — вона зустріла його не вельми привітно.

— Ні, не готово! — буркнула вона. — І невідомо, коли буде готово. Ти як гадаєш, що я можу й варити, і все господарство порати, та ще й прийоми різним дамочкам влаштовувати? На якого лисого дідька Олф Брайрлі та Моррі Гауг підкинули, мені своїх благовірних? Що для них приїски — курорти, чи що?

— Ну годі, Ліззі, не треба кричати, — бурмотів Білл, силкуючись утихомирити її. — Вони обидві дуже милі.

— Он як! Уже накинув оком! — Спроба Білла заспокоїти дружину тільки підлила масла у вогонь. — Перш за все їм засвербить купатись. От побачиш. А потім, чого доброго, ти ще ганятимеш мене по воду для цих мокрохвостих. Ну то знайте, Білл Фогарті, по-вашому не буде! Сам влаштовуй їм ванни, якщо твоя ласка, хоч з гір повертається більше тисячі душ. Крупинка каже, вони ледь не загинули без води, і в нас через тиждень також не стане ні краплі, якщо не випаде дощ. Можеш сказати від мене Олфу Брайрлі — чим скоріше він знайде гніздечко для своєї голубки, тим краще. Що ж до того песиголовця Моррі Гауга, то в мене просто в голові не вкладається. Це ж треба додуматись —витяг жінку сюди та й покинув.

— Та він же цього не робив, люба, він…

— Мовчи вже, ради бога. Коли б схотів — приїхав би. Дінні каже, він і вдома в неї на шиї сидів. Вона працювала, мов каторжна, в своєму пансіоні, а він, бувало, й пальцем не ворухне, щоб їй допомогти. Великого пана із себе строїв. Не подобається мені цей Моррі Гауг, і ти, Білле, добре це знаєш. Скільки він зараз нам винен? Немалі грощі, напевне, і завжди, бачите, в нього порожні кишені, коли йдеться про сплату боргів, а от на покер хоч коли знаходиться як не гроші, то кілька унцій золота.

— Замовч! — гримнув на неї Білл. — Ти хочеш, щоб вона все це почула? Так?

— Якщо вона досі не знає свого чоловіка, то час їй знати, — огризнулася місіс Фогарті.

. Місіс Гауг сіла на ліжку, щоки їй палали вогнем. Вона через силу стрймувалась, щоб не кинутися в кухню й не крикнути: «Це неправда!» Морріс зовсім не такий. Він не зобиджав її. Він нізащо не хотів, щоб вона держала пансіон. Через те він і сердився. Хоча, звичайно, іншого виходу не було. Але ж не винен Морріс у тому, що на рудниках Фрезера виявилось мало золота і всі їхні гроші пропали.

Люди тут не розуміють Морріса: адже він приїхав у цей край працювати й почати нове життя. І як йому тяжко все це дається, хоч у, нього найкращі наміри! Щоправда, він не знає ціни грошам, бо вони завжди давались йому надто легко. Він просто уявити собі не може, який дорогий кожен пенні для того, хто в поті чола заробляє свій хліб. Всі, хто народився в сорочці, такі.

Гіркі й гнівні думки вихором крутилися в її голові. Це просто жах, що люди таке говорять про неї та Морріса. Вона не в силі терпіти їхню жалість. І не буде терпіти, вирішила Саллі. Але грошей у її гаманці дуже мало. Хоча б Морріс скоріше приїхав… Посилки з харчами, які вона слала йому з Південного Хреста, і плата за проїзд сюди в диліжансі забрали майже всі її заощадження, а життя в цьому готелі, мабуть, обійдеться страшенно дорого.

Містер Брайрлі сказав їй, що коли вони з Дінні продали ділянку, Морріс забрав свою частку готівкою. Невже це правда, що він багато заборгував у готелі і знов почав грати в карти? Прокляті карти й винуваті в усіх його нещастях! І навіщо йому ото грати? Звідки вона, оця хвороблива пристрасть до азартних ігор?

А може, він просто розлюбив її? Покинув саму в Південному Хресті — і жодного листа не написав! Хоча б якусь вісточку подав, хоча б слівцем озвався, чи живий та здоровий. Ось що мучило її найбільше. Ось чому вона й вирішила їхати в Кулгарді.

Як місіс Фогарті сказала? «Якщо вона досі не знає свого чоловіка, то час.їй знати…»

Так, час уже знати, погодилась в думці Саллі. Досі вона бачила Морріса крізь романтичний серпанок, яким сама його огорнула, коли вони разом втекли з дому і він одружився з нею; але тепер якийсь внутрішній голос заговорив у ній тверезо, критично, безжально. Навіщо закривати очі на правду? В Південному Хресті вона почала розуміти, що таке боротьба за існування, вона бачила, що людині доводиться вкладати в цю боротьбу всі свої сили й волю. Не можна без кінця бути такою наївною дурепою — робити все лише за покликом серця.

Якщо Морріс справді такий — якщо він ледацюга, егоїст, неакуратний у грошових справах, якщо його почуття до неї охололи, вона мусить влаштувати своє життя незалежно від нього, прибрати його до рук, коли треба. Надалі вона не дозволить своєму чоловікові нехтувати своїми обов’язками, як це він досі робив. Ні, ні! І більше не допустить, щоб він поводився з нею так, як до цього, її життя з Моррісом буде життям двох рівноправних сторін, в якому й вона зможе виявити свій розум, свою енергію. Обов’язок дружини перед ним вона виконає, але він теж мусить визнати за нею право мати голос у їхніх спільних справах.

Ніби підкріплюючи цим своє рішення, вона стисла тонкі, смагляві руки. Потім підвелася з ліжка, підійшла до вікна і розчахнула його навстіж.

Це вірно, думала вона, соромно Моррісу так ставитись до неї, залишати її так надовго саму-самісіньку й навіть не написати листа; одержувати від неї посилки й примушувати її оплачувати його рахунки за харчі, хоч у нього в самого — хай не завжди — були гроші. Міг би, здається, скинути з неї хоч трохи турбот та праці. Але ж ні, замість цього він грав у карти, розкидався грішми, як йому хотілось.

Далі так бути не може. Вона не дасть йому програти в карти і його життя, і своє. Вона сама здатна прогодувати себе: відкриє пансіон для старателів тут, в Кулгарді, або в Хеннані, як зробила в Південному Хресті. Але він повинен зрозуміти, що вона бореться не тільки за його майбутнє; а й за своє.

Саллі підійшла до умивальника. Глек був порожній. Вона відімкнула свій сундучок і витягла рушник. Потім глянула в дзеркало, що стояло на саморобному туалетному столику: в ньому відбилося сумне, забруднене обличчя. Сльози проклали світлі смуги в рудій пилюці, що вкривала її ніжну шкіру. Повіки запухли. Вона спробувала витерти пилюку сухим рушником, і в цей час до неї постукала Лора.

— Заходьте, — озвалася Саллі.

Лора зайшла свіжа, мов квітка, в білій мусліновій сукні.

— Ой моя люба, та у вас немає води?! — скрикнула вона. — Олф пішов випити пива.

Саллі відчула, що зараз їй нічого так не треба, як помитись, щоб повернути самовладання. Вона пішла слідом за Лорою в її кімнату. Лора налила в таз трохи жовтої теплуватої води, а Саллі скинула сукню.

— Здається, слово «ванна» тут навіть вимовляти не можна, — зітхнула Лора. — І все-таки мені страшенно хочеться прийняти ванну! А вам?

Саллі легенько усміхнулась.

— Я вже навчилась обходитись без ванни. Можу вимитися з голови до п’ят у блюдечку води. У Південному Хресті нам частенько доводилось берегти кожну краплину, отже, якщо ваша ласка, я використаю цю воду якнайкраще.

— О, прошу, — сказала Лора. — А я постою біля дверей, щоб Олф не зайшов.

Місіс Гауг роздягнулась догола і, намочивши рушник, почала енергійно терти своє струнке смагляве тіло.

— От тепер інша справа! — вигукнула вона, переконана, Що знищила всі сліди сліз та душевного хвилювання. — Ну, я піду до себе та вдягну все чисте.

Коричнева фулярова сукня з маленьким вишиваним комірцем з тонкого небіленого полотна, в якій Саллі вийшла до обіду, не була такою новою і модною, як Лорине пишне муслінове вбрання, але вона була з смаком пошита і дуже личила Саллі.

— Вона й у старенькому платтячку привабливіша, ніж я у найкращому з свого посагу, — сказала Лора Олфу, коли вони залишились самі.

— Дурниці, люба, — відповів Олф. — Ти чарівна в усьому. Місіс Гауг одягла цю сукню, наївно сподіваючись, що в ній вона швидше викличе довіру до себе. Але їй і на думку не спадало змагатися з Лорою. Цю сукню купив для неї Морріс, коли вони тільки побрались. Зараз Саллі хотілося справити добре враження на місіс Фогарті своїм статечним і цілком пристойним виглядом.

А місіс Фогарті просто збилася з ніг, подаючи обід. Як правило, пояснив Олф, Білл Фогарті брав на підмогу кількох хлопців, що опинялись на мілині. Вони прислуговували за столом, мили посуд; та тільки приходила чутка, що десь знайдено золото, всі кидались туди ловити своє щастя, і тоді вже нікого не можна було заманити на цю роботу. Доводилось Біллу самому допомагати дружині — носити в їдальню важкі таці, заставлені тарілками та квартами з чаєм. Сьогодні ж він був зайнятий у барі, й місіс Фогарті мала лише одного помічника— старого золотошукача, на прізвисько Дротяний Вус.

Місіс Фогарті була гладка жінка, вже літня, але сповнена енергії; на ній було синє ситцеве плаття, все в масних плямах, повстяні пантофлі на босу ногу; вона без упину снувала між кухнею та їдальнею, перекидаючись жартами з своїми постояльцями та покрикуючи на свого помічника.

Місіс Фогарті, за словами Олфа, була роботяща й добра, але вдача в неї — ого!… Тільки щось їй не так, враз ця місіс спалахує й бушує, мов лісова пожежа. Саллі була в захопленні від її спритності й моторності. Час від часу хто-небудь з чоловіків вставав з-за столу, ніс на кухню стос брудного посуду і повертався навантажений тарілками, на яких горою лежала розпарена солонина, картопля з цибулею, пудинг з ізюмом або плавали в жовтому сиропі сушені абрикоси. Потім подавали чай, причому кілька чашок з товстої порцеляни приберігались для особливо почесних гостей, а постійні відвідувачі пили з емальованих кварт і навіть просто з бляшанок з-під згущеного молока.

Бряжчання тарілок і неймовірний гамір — чоловіки з реготом та лайкою ділилися новинами дня — припинились тільки тоді, коли всі понаїдались і, ситі й вдоволені, вийшли на вулицю.

Після сбіду Саллі пішла на кухню.

Місіс Фогарті сиділа на ящику, скинувши свої пантофлі.

— Ох, мої ноги! Мої нещасні ноги! — стогнала вона. — Просто пекельні муки, як болять в мене ноги, місіс Гауг.

Саллі співчутливо поохала, коли місіс Фогарті показала їй свої хворі набряклі ноги, обплетені товстими жгутами вен.

— Дозвольте, я принесу гарячої води, — запропонувала вона, — ви попарите ноги, а потім ми розітремо їх метиловим спиртом. Це дуже помагає, коли ноги втомились, по собі знаю.

— Ще чого! От треба мити посуд та подавати чай, — роздратовано заперечила місіс Фогарті. — А той старий пень, Дротяний Вус, такий незугара, половина води у нього пропадає марно.

— Я все перемию, а ви відпочиньте, — сказала Саллі.

У місіс Фогарті аж дух перехопило від подиву.

— Оце таке! А я, грішним ділом, подумала, що ви теж з отих дамочок-білоручок, з якими треба панькатись.

— Я? — засміялася Саллі. — Та в мене в самої був пансіон у Південному Хресті, тому я добре знаю, скільки тут роботи.

Місіс Фогарті таки зважилась спробувати лікування, запропоноване Саллі. Вона голосно гукнула глухому Дротяному Вусові, який обідав за кухонним столом, щоб він починав мити посуд — нехай хоч раз попрацює як слід за свої харчі…

Саллі знайшла гасовий бідон із зрізаним верхом і налила в нього гарячої води. Місіс Фогарті опустила в бідон ноги, сказавши не без гордості, що вони дуже маленькі для її статури і що дівкою вона дуже пишалася ними. Скільки їй робили компліментів з приводу її гарненьких ніжок!

— Але я ніколи не думала в ті дні, що мене отак розіпре й мотуззям повилазять вени, — зітхнула вона. — І, далебі, в гадці не мала, що буду колись головним куховаром та посудницею в трактирі на золотих приїсках!

Коли Саллі попросила в містера Фогарті метилового спирту, він приніс їй пляшку віскі особливої міцності, заявивши, що не тримає такої гидоти, як метиловий спирт, але, можливо, його замінить віскі. Оскільки місіс Фогарті була надто гладка, щоб дотягтися до своїх ніг, Саллі сама заходилася розтирати їх, а Дротяний Вус, перемиваючи тарілки, бідкався, що марно переводиться таке добро.

— Ви б, хазяйко, краще в себе його вливали, а не розхлюпували на ноги, — благальним голосом сказав він, — це б вам куди більше допомогло.

Після закінчення лікувальної процедури місіс Фогарті сказала, що вона просто як на світ народилась, і вирішила годинку спочити. Саллі примостилась біля неї, і місіс Фогарті почала розповідати, як важко на приїсках з продуктами: овочів та фруктів майже немає, часто-густо в неї на хазяйстві лише самі консерви та солонина. А свіже м’ясо в таку спеку навіть годину не пролежить. Для охолодження не вистачає води, і ще ці мухи — просто напасть! Навіть у масло відкладають черву — тільки одвернись!

Покінчивши з продуктами, місіс Фогарті заговорила про жінок з тутешніх приїсків: дівчата з барів понаживали цілі багатства на удачливих старателях, які щедро обдаровували їх золотом за минулі чи обіцяні любовні втіхи. До порядних жінок чоловіки тут ставляться з повагою, але вони так знудьгувалися за жіночою ласкою, що просто втрачають розум, коли перша-ліпша вертихвістка поманить їх пальцем. Оце кілька днів тому зчинилося ціле побоїще за офіціантку на подвір’ї готелю, а одна жінка докотилась до того, що дозволила розіграти у карти власну дочку. На Рю-де-Ліндсей тільки й бачиш скандал за скандалом.

— Рю-де-Ліндсей? — Саллі здивувало, чому ця вулиця в Кулгарді має французьку назву.

— А це тому, що там є веселий дім, його утримує жінка, яку хлопці називають «мадам Марсель», — пояснила місіс Фогарті. — В неї живе кілька француженок. А в інших, другосортних домах, здебільшого китаянки та японки.

Саллі зрозуміла, що за всією цією балаканиною крилося дружнє застереження. Останнім жестом довіри та прихильності було те, що місіс Фогарті задерла спідниці й показала багрово-сині вузли набряклих вен на своїх масивних стегнах.

— Але ж це жахливо, так мучитись, — палко вигукнула Саллі, — та ще й цілісінькими днями бути на ногах!

— Поки терпиться — терплю, голубонько, — весело відгукнулася місіс Фогарті. — А далі видно буде. Навіщо вже зараз тривожитись?

Вона важко звелася на ноги й босоніж заснувала по кухні, готуючись до вечері.

— Поки я тут, я вам допомагатиму, — сказала Саллі. — Це мені й самій допоможе — в роботі менше хвилюватимусь за Морріса.

— Гаразд, голубонько. Платню призначте самі, — запропонувала зраділа хазяйка.

— Платню? — Тонкі Саллині брови зійшлися на переніссі. Потім вона усміхнулась, ніби таке й на думку їй не спадало, — Про це ще встигнемо поговорити, — кинула вона, ніби між іншим. — Покажіть мені, де у вас що стоїть, та я накриватиму столи до чаю.

Вона знала, що на приїсках вечеря зветься «чаєм».

РОЗДІЛ X

Того вечора, коли Саллі з’явилася в їдальні й почала обслуговувати відвідувачів, більшість чоловіків просто вирішили, що нарешті місіс Фогарті знайшла собі служницю. Саллі так спритно розносила тарілки з солониною та печеними яблуками у солодкій підливі й ставила поруч них кварти та бляшанки з гарячим чаєм, ніби все своє життя тільки це й робила.

— Даремне ви це затіяли, місіс Гауг, — запротестував Олф.

— Чому? — весело заперечила Саллі. — Мені це не дивина, а місіс Фогарті страшенно мучиться з своїми ногами.

Олф давно звик до того, що місіс Гауг працює й обслуговує за столом у своєму пансіоні. І зараз слугування місіс Гауг засмучувало не стільки його, як Лору, котра здогадувалась, що справа тут не в хворих ногах місіс Фогарті, що Саллі, напевне, спонукали до цього інші причини.

— Вам не слід цього робити, люба, — сказала вона Саллі перед тим, як іти спати. — Олф просить вас бути нашою гостею, поки повернеться ваш чоловік.

Саллі усміхнулась, але на обличчі в неї з’явився упертий вираз.

— Це дуже люб’язно з його боку, — сказала вона. — Але я не можу дозволити, щоб містер Брайрлі утримував мене.

— Олф каже — вашому чоловікові було б неприємно, що ви працюєте в цьому готелі.

— Нічого! — стояла на своєму Саллі, і Лора потім скаржилась Олфу, що місіс Гауг уперта, як мул. — Можливо, і є різниця: працювати у себе вдома чи в чужому трактирі. Але Морріс, — вела Саллі далі, — повинен зрозуміти: я не можу сидіти склавши руки й байдикувати, коли треба щось робити.

За кілька днів стало ясно, що вона розуміла під тим «треба щось робити»: Саллі прокидалася вдосвіта, чистила і замітала, накривала столи, готувала все до раннього сніданку. Вона застеляла ліжка, бігала цілими днями, годуючи клієнтів та прибираючи після них, і навіть мила посуд, коли Дротяний Вус відсипався після перепою на гулятиках з давніми друзяками, яким пощастило продати ділянку за кілька тисяч фунтів.

Лора була обурена.

— Це жах! — вигукувала вона. — Я просто дивитись не можу, як ви надриваєтесь, Саллі! Олф запевняє, що місіс Фогарті залюбки могла б найняти дружину чи дочку якогось рудокопа. Тепер уже тут чимало їх живе з сім’ями.

Та Саллі у відповідь лише тихенько сміялась.

— Мені просто хочеться бути доброю феєю для місіс Фогарті, Лоро, — відповідала вона.

Всі готелі в Кулгарді були забиті постояльцями. Щодня приїздили все нові фінансисти, золотопромисловці та старателі. Місіс Фогарті пускала в хід всю свою винахідливість, щоб якось розмістити цю армію чоловіків та кількох жінок, які вимагали найбільших вигод, що їх тільки міг забезпечити нашвидкуруч зліплений готель Фогарті. Хазяйка поступилася своєю кімнатою високородному містеру Кенді, а Саллі віддала свою двом сиділкам, які прибули диліжансом на цьому ж тижні. Одній з сиділок довелося спати на солом’яному матраці долі, проте вночі Білл підселив до них ще й дружину якогось старателя з дітьми. Чоловіки спали покотом скрізь — у їдальні, на веранді, просто на землі. Саллі та місіс Фогарті влаштувалися в наметі на подвір’ї, а Білл ночував у барі.

Місіс Фогарті рвала й метала на саму думку, що їй треба годувати таке «збіговисько», як вона називала своїх досить-таки різношерстих клієнтів. Але вона примудрялась робити це тричі на день, без упину човгаючи по готелю в своїх пантофлях, лаючись і потіючи біля плити та раз по раз влаштовуючи скандали Біллу за те, що він не може підшукати хоча б якусь трухляву бабу, яка допомагала б їй на кухні. Як вона все встигає — це просто чудо, говорила Саллі. Чудо, яке твориться з допомогою самої Саллі, жартівливо додавала місіс Фогарті і привселюдно вихваляла свою молоду помічницю за те, що вона не боїться забруднити своїх ніжних ручок і, коли треба, береться за будь-яку чорну роботу.

— Якщо бог і виявляв коли до мене ласку, — сказала місіс Фогарті Дінні Квіну, — то саме тим, що послав сюди оцю маленьку жіночку, і тим, що тримає її чоловіка в Хеннані.

Проте Дінні був не зовсім певен, що ця ласка божа приємна самій місіс Гауг.

— Моррі відшмагати мало за те, що він не приїхав її зустріти, — сказав Дінні.

— Ет, все це дурниці! — переконано сказала місіс Фогарті. — Їй тут краще, ніж було б з Моррі Гаугом, будьте певні. Але місіс Гауг, що правда, то правда, добре себе шанує. Це я кому завгодно можу сказати. Буває, іноді й порегочеться з чоловіками, але завжди тримає їх в межах дозволеного.

— Це вірно, — погодився Дінні.

— Жоден відвідувач не скаже їй, чого не слід. Розуміють, що вона не з тих, кого можна купити за пляшку вина чи дрібку золота. — Місіс Фогарті хихикнула. — Хоча оце днями мені й довелося приструнчити Мака.

— Мака Дарра?

— Він повернувся з Курналпі з цілою купою розсипного. Продав золото й загуляв. Подумав, що відтепер він пан бог, все, що хоче, може купити. І от чую, гукає по всьому дому й горлає: «Місіс Гауг! Де місіс Гауг? Подайте мені місіс Гауг!» А вона була зі мною на кухні. «Не хвилюйтесь, голубонько, — кажу я, — зараз я з ним побалакаю». Ну, й побалакала. «Що з вами, Мак Дарра? — кажу. — Якого дідька ви тут дерете горлянку? Це що, повага до порядної жінки?»

Ну й дала йому чосу. Бачили б ви його після цього! Підібрав хвіст — і як ошпарений з кухні, а вранці, коли протверезився, приходить до мене та й каже: мовляв, пробачте, він зовсім не хотів образити місіс Гауг.

«Оце, — кажу, — у вас, песиголовців, найгірше: нахлещетесь, а потім верзете казна-що».

«Господи милосердний, — каже, — невже я ляпнув щось недоречне місіс Гауг? Я ж тільки хотів попросити її стати моєю дружиною!»

«Вашою дружиною? — кажу. — Один чоловік у неї вже є,. і я не певна, щоб їй кортіло мати ще й другого».

Дінні усміхнувся.

— Все одно, — сказав він стурбовано, — якщо Моррі скоро не повернеться, я сам поїду до нього. Дуже багато чоловіків гадають, що місіс Гауг вдова і до неї можна позалицятись.

Всі ці дні були для Саллі сповнені всіляких турбот і спливали непомітно. Вона раділа, що в неї багато роботи, за якою ніколи тужити по чоловікові та непокоїтись про нього. У Фогарті вона почала побувати себе як вдома, її впевненість У собі й почуття незалежності зміцніли. Вона вміла сміятись і жартувати з чоловіками в їдальні, поводитися з ними невимушено й просто, водночас зберігаючи вигляд недоторки, за що вони її дуже поважали. Але робота була важка, особливо тоді, коли доводилось обслуговувати сотні відвідувачів, мотатися туди й сюди з купами важких тарілок, та ще й бути при цьому завжди веселою і моторною. Спину ломило, в голові наморочилось. Пізнього вечора вона падала в цілковитій знемозі на свою парусинову койку і кожної ночі проливала кілька сльозинок, згадуючи Морріса. Чому він не їде? Навіщо залишає її так надовго саму серед чужих людей?

— Знаєте, голубонько, — сказала якось місіс Фогарті, — працювати вам стає надто тяжко. Та й мені теж. Білл виписує з Перта кухаря й парочку офіціанток. Ми хочемо прибудувати кілька кімнат, нову їдальню та кухню. «Фогарті» ще встигне стати шикарним готелем, перш ніж ми прогоримо.

— Отже, я втрачу роботу? — спитала Саллі.

— Зовсім ні, якщо не захочете, — заспокоїла її місіс Фогарті.

Лора поїхала з Олфом на рудник і пробула там, кілька днів. Вони кликали з собою і Саллі, але та відмовилась— вона не кине місіс Фогарті, поки не приїде нова офіціантка. Та й Морріс може несподівано з’явитись, і йому буде прикро, що Саллі його не дочекалася на місці. Проте з кожним днем їй все більше щеміло серце, що Морріс так довго бариться.

Олф та Лора повернулися з рудника «Леді Лора», коли новий похід за золотом ніби вимів з міста натовп приїжджих: всі подалися на південь. Не втримався й Олф, він теж гайнув ловити щастя. На кілька днів готель майже спустів. Вмостившись у кріслі й підклавши що-небудь під ноги, місіс Фогарті дозволяла собі здрімнути після обіду, а Саллі нічого було робити.

Стояли чудові, сонячні дні, хоч ночами й під ранок було досить холодно. Саллі нестерпно хотілося вибратись з задушного, тісного готелю, де пахло прокислим пивом, потом та тютюновим димом. Цікаво, як поживає Марі? Вона не чула про неї від самого приїзду, хоч Коров’яче Пузо частенько бував у Фогарті, і містер Фогарті розповідав, що Пузо сердитий на Роббі, мовляв, навіщо він припер дружину в їхній табір.

— А де це? — спитала Саллі.

— На дальньому кінці Мушиної Низинки, — пояснив Білл Фогарті. — Роббі й Коров’яче Пузо взяли там багато розсипного.

Саллі вирішила провідати Марі. Лорі дуже сподобалась ця ідея, і вона охоче пристала на пропозицію Саллі прогулятися втрьох по чагарях або просто побродити навколо ділянки Роббі.

Вони не були певні, що Олф та Моррі поставилися б схвально до їхньої прогулянки в чагарникових заростях чи по табору старателів без чоловіків. Та Саллі запевнила Лору, що вона не заблукає в чагарях, які оточують місто, а в таборі їх теж ніхто не покривдить.

І все-таки чоловіки, повз яких проходили місіс Гауг та місіс Брайрлі, зупинялися й здивовано дивились їм услід, ніби то були привиди, а не дві звичайні гарненькі і зі смаком зодягнені жінки; та Саллі й Лора, ні на кого не звертаючи уваги, сміючись і розмовляючи між собою, прямували до табору Робійяра, і їхні постаті у світлих довгих платтях ніби пурхали над порепаною кам’янистою землею, а голови у маленьких солом’яних капелюшках пірнали, мов поплавці, серед кучугур породи й відвалу.

— Скажіть, будь ласка, як нам пройти до табору містера Робійяра? — звернулась Саллі до старого чоловіка, який тряс грохот на Мушиній Низинці.

— Провалитись мені на цьому місці, якщо це не місіс Гауг! — вигукнув той, простягаючи їй величезну брудну долоню. — Хлопці казали, що ви приїдете з Південного Хреста. Мабуть, зібралися в Хеннан? Я чув, що Моррісу та Тріско Джо там добряче повезло. Подейкують, ніби Хеннан незабаром стане найбагатшим приїском, але й тут, навколо старого табору, до біса ще золотця. Даремно вважають, що все розсипне тут уже викачали. Коли прийшли хлопці з Мерчісона, вони розкопали старе пересохле русло струмка і на глибині трьох-чотирьох футів під закинутими розробками знайшли добре золото, а тисячі людей топталися по ньому й не знали.

Над низиною, поритою ямками і всіяною білими та червоними купами вибраної породи, від незліченних грохотів здіймалися в повітря хмари рудої пилюки.

— Вони привезли з собою оці ось штукенції, — захлинався від захоплення старий, показуючи на грохот, що складався з трьох-чотирьох настилів металевої сітки та листа оцинкованого заліза, поставленого на хисткі ніжки. — Та це ж чудо-винахід! Сьогодні вранці він приніс нам удачу. Вірно я кажу, Уоллі?

Старатель, що мляво длубався в землі на краю ями, кинув свою лопату з довгим держаком і підійшов до них.

— Це мій товариш Уоллі Сторз. — Старий на правах доброго друга Саллі, хоч Саллі його зовсім не зналаг гордо представив свого товариша дамам: — Місіс Гауг і…

— Місіс Брайрлі, — підказала Саллі.

— Покажи їм, Уоллі, ту штучку, що ми сьогодні знайшли, — сказав старий.

Уоллі витяг з-за пояса брудну замшеву торбинку, розмотав на ній довгу мотузку й поклав на долоню шматок золота, вкритого шаром рудої пилюки. Старий ухопив самородок, поплював на нього й потер об свої штани. Золото заблищало.

— Ось! — у захваті вигукнув він! — Майже двадцять унцій ваги. Славний камінчик! Правда, не такий великий, як той, що днями принесли з Хеннана, той затягнув дев’яносто дві унції. Але за три тижні, що ми гребемося в землі, це вперше нам підкотилось таке яєчко, і сподіваємось, що воно там лежало гай-гай не одне.

— Ну ще б пак! — підтакнула Саллі, знаючи, якої відповіді від неї чекають. — Авжеж, воно не сирітка. Скоро ви знайдете всіх його братиків та сестричок і станете обидва багачами. Однак нам хочеться побачити мадам Робійяр…

— Ах господи, я й забув! — старий розтяг у посмішці рота. — Ділянка Роббі отам, у кущах. Та я вас доведу. А то, буває, земля обвалюється біля ям.

Він повів Саллі й Лору поміж купами пустої породи, обминаючи грохоти, що куріли пилюкою. Марі помітила їх здалеку й побігла назустріч. День уже закінчувався, і вони лише встигли посидіти й побалакати під повіткою з гілля, що її Роббі спорудив біля намету. Але наступного дня, коли Саллі запропонувала прогулятися в чагарях, Марі охоче погодилась. Вона була дуже весела й цілком задоволена як тим, що жила в наметі, так і тим, що куховарила для Жана просто на багатті.

— Наче другий медовий місяць переживаємо, — радісно говорила вона. — А я вчуся бути старателем: допомагаю своєму, коли містер Коров’яче Пузо п’яний. Я теж трясу грохот, і навіть знайшла маленький самородочок у породі, яку покинули всі. Зараз вам покажу.

Вона принесла невеличку пляшечку, наповнену до половини крупинками та шматочками золота, і витрусила з неї крихітний самородок. Було видно, що Марі пишалася ним не менше, ніж старий напарник Уоллі — своїм.

— Я вмила йому личко, — сказала Марі. — Він був такий замурзаний, навіть не впізнаєш, що це золото. Коли я трясу грохот, в мене теж все обличчя в рудій пилюці. Попервах мені страшенно ломило плечі та спину, ой-ой-ой! Жан сказав, що ніколи більше не підпустить мене до грохота. А тепер я вже притерпілась і щодня працюю разом з ним.

Повертаючись з Лорою в готель Фогарті, Саллі відчула, що заздрить Марі. Бач, яка вона радісна та щаслива, що живе і працює разом зі своїм чоловіком.

«Ще б пак, — думала Саллі, — я була б також не менш щаслива, якби приїхав Морріс і забрав мене до себе в намет».

— Все це виглядає добре зараз, — скептично й холодно зауважила Лора, — а ось коли почнеться спека та закрутять чорні бурі, Марі тут нізащо не всидить.

РОЗДІЛ XI

Мабуть, з тиждень, поки Олф десь блукав, а в готелі було затишшя, Лора й Саллі ходили гуляти в чагарникові зарості. Іноді до них приєднувалася Марі.

Весняне сонце заливало доокілля чарівним сяйвом, червона земля вкривалась повсюди яскравою зеленню. На кущах розпускалися квіти, і було страшенно приємно хоч ненадовго втекти від потворного, змертвілого міста, впиватись на повні груди чистим повітрям, милуватись безхмарною блакиттю неба, збирати дикі квіти або сидіти під тонкими деревцями і гомоніти про своїх чоловіків — згадувати, як вони полюбились та як поженились і що їх чекає попереду.

Місіс Фогарті застерігала, щоб вони не заходили далеко і не губили з очей намети старателів та гори відвалу, нагромаджені біля шурфів і ям. Бо дуже легко збитися з дороги і загубитись назавжди серед цих безкраїх чагарів, казала вона. Навіть з досвідченими людьми таке трапляється.

Але Саллі заспокоїла її, сказавши, що вона народилася й виросла в подібній місцевості і знає, що треба просто добре пильнувати та не відходити далеко від стежок.

Безсмертники біліли під деревами, мов сніг; крихітні рожеві квіточки рясніли поміж скель і віночками оточували грузькі западинки навколо них. Високі розложисті кущі були обсипані жовтим цвітом, що видихав найтонший аромат, а дикий горошок, яскраво-червоний і чорний серед волохатого сірого листя, заплів усю лощовинку біля колодязя кочівників. Безтурботні, немов школярки, три молоді заміжні жінки збирали квіти й ділилися своїми сердечними тайнами, що поклало початок їхній багатолітній дружбі.

Їх не лякали темношкірі, яких вони раз по раз зустрічали. Це були нещасні, нужденні створіння, одягнуті в лахміття, викинуте білими на смітник. Жінки та діти здебільшого були зовсім голі. Йдучи до міста чи повертаючись додому, тубільці іноді просили хліба або тютюну. Зате Саллі намагалась уникати верблюжих стежок — вона боялася гострих і зацікавлених поглядів афганських погоничів та їхніх образливих жартів. А верблюди просто нагонили на неї жах. Колись за Саллі погнався кульгавий верблюд, і тепер, як тільки жінки натрапляли на якогось верблюда, що пасся поміж кущів, вони чимдуж тікали геть.

Якось, проходячи повз великий рудник, копри якого високо вп’ялися в небесну блакить, вони зупинились поглянути на розробки. Сам містер Сильвестр Браун показав їм шматок багатої руди, добутої з нової штольні. Він провів їх також на те місце, де в Кулгарді було знайдено перший золотоносний пласт, і на згадку про рудник Бейлі подарував кожній по маленькому шматочку кварцу з золотими прожилками.

Марі часто розповідала про Жанових батьків, які жили в Лондоні. Вона стала для них дочкою, коли її батько та мати померли. Марі жила з ними поблизу Тотенхем-Корт-род й навчалася шитва в однієї кравчині. Свою рідну матір Марі ледь пам’ятала. Мадам Робійяр розповідала їй про ті утиски, яких після придушення Паризької комуни зазнавали її учасники, і як батько Марі загинув у бою на барикадах. Так само наклав головою і Жанів дід. Він був ювелір і, як патріот, віддав усе, аж до власного життя, за справу народу.

Один англійський друг допоміг їхній родині втекти з Франції, і мадам Робійяр пощастило забрати з собою Марі та її матір. Та невдовзі після цього мати Марі померла від горя й страждань, що випали на її долю, казала мадам Робійяр. Марі з дитинства любила Жана, але вони жили, як брат з сестрою, під одним дахом, і вона страшенно боялась, що, коли Жан виросте, він зустріне вродливішу дівчину й закохається в неї. Жан навчався в університеті, потім поїхав викладачем у якусь велику школу. Та коли він повернувся, вони заручились, і мама, й тато Робійяр казали, що іншого вони ніколи й не бажали. Всі четверо були дуже щасливі, але дуже бідні, а жити в лондонських трущобах було дуже й дуже тяжко.

Жан мріяв дати батькам притулок, щоб вони могли доживати віку спокійно і в людських умовах. Заради цього він вирішив податися в Австралію, і Марі поїхала з ним. Спочатку вони набралися немало горя й зазнали багатьох розчарувань у цій країні. Після перших пологів Марі тяжко захворіла, і лікар сказав, що, мабуть, вона вже не матиме більше дітей. Та Марі не хотіла вірити цьому. Тепер їй здавалось, що всі їхні мрії повинні здійснитися. Тільки б знайти золото! Тільки б поталанило Жану знайти достатню кількість золота, щоб купити ферму й забрати до себе батька та матір!

Лора висловила рішуче бажання, щоб їй з Олфом ніколи не довелося жити разом з батьками. Вони з Олфом покохалися ще в школі, й було само собою зрозуміло, що настане день, коли вони поберуться. Олфів батько вважався багатим чоловіком, та зненацька вибухнув страшний скандал. Казали, він втратив багато грошей під час земельного краху, а потім розтратив гроші тресту. Олф ще вчився в університеті на інженера, коли до нього прийшов батько, дав йому п’ять фунтів і сказав, щоб віднині він дбав за себе сам.

Незабаром у всіх газетах з’явилось повідомлення про арешт містера Брайрлі та про суд над ним. Лорин батько, відомий політичний діяч, заборонив дочці зустрічатися з Олфом; та перед тим, як Олф мав їхати на Захід, вони побачились таємно, і вона пообіцяла вийти за нього заміж, як тільки він знайде собі заробіток, а вона досягне повноліття.

— І, звичайно, — закінчила Лора з щасливою посмішкою, — коли Олф знайшов золото, моїм батькам не лишалось нічого, як примиритись. Вони справили нам пишне весілля — і ось ми тут.

Коли Саллі почала оповідати історію свого кохання, серед низькорослих сіролистих дерев задзвенів веселий жіночий сміх. І не те, щоб у цій історії було щось дуже смішне, просто Саллі розповідала дуже забавно.

— Мій тато страшенно пишався тим, що був одним з перших піонерів на Південному Заході, — почала вона. — А мама, звісно, ні на мить не дозволяла нам забувати, що вона уроджена Рассел з Расселтона, хоч і поїхала з татом в ці дикі краї, працювала мов віл і викохала велику сімейку. Нас було в неї аж шестеро — п’ятеро дівчаток і один хлопець. Брат — найменьшенький, молодший за мене. Ми всі страшенно схвилювались, коли від губернатора сера Уїльяма Робінсона прийшов лист, в якому він просив дозволу в тата прислати до нас із Англії сина свого давнього друга, щоб юнак познайомився з життям у колоніях.

«Високородний Морріс Фітц-Морріс Гауг, — писав губернатор, — має намір купити тут землю і хоче подивитись, як ми господарюємо на тваринницькій фермі». Ну, тато запросив його до нас у гості, в Воррінап, і Морріс приїхав.

Мама сказала, що він типовий молодий англієць, «такий ввічливий і просто чарівний». І як же ми сміялись, особливо Боб та я, коли Морріс постав перед нами у замшевих бриджах, височенних начинених чоботях з острогами, шовковій сорочці та великому фетровому капелюсі, щоб їхати на відбір худоби. Боюсь, що скрутно йому довелось, коли ми першого ж дня помчали крізь чагарі. Капелюха свого він загубив, шовкову сорочку подер на шмаття, та ще до всього й упав з коня, що несподівано спіткнувся на березі струмка. Морріс перелетів через його голову і шубовснув у воду. Але Морріс сприйняв цю невдачу дуже добродушно, і їздець він був справді чудовий. Через те ми охоче все йому показували, вчили, як заганяти худобу і як поводитись з тубільними робітниками.

Тато називав мене своїм старшим пастухом. Я з шістнадцяти літ повсюди з ним їздила. Тоді на Південому Заході важко було з пастухами, і я дуже пишалась, що вмію їздити верхи і заганяти худобу не гірше за будь-якого мужчину. Мама не заперечувала, бо ж треба було, щоб хтось допомагав татові. А Боб був ще підлітком, і в нас працювало тільки два тубільних пастухи. Мама ніколи не думала, що Морріс зверне на мене увагу. Я була така незграбна, засмагла, аж чорна, ну справжнє гидке каченя, як казала на мене мама…

— Та що ви кажете, Саллі! — вигукнула Марі. — Не може бути!

— Отож мама й плекала надію, що Морріс закохається в Сесілі або Грейс, — продовжувала Саллі. — Вони були русяві, гарненькі. Та й дві інші мої сестри, Фанні та Філліс, також були як картинки. Але Грейс і Сесілі провели ціле літо в Перті, побували там на балу й на прийомі в губернаторському домі. Вони мали кращі убрання, ніж ми, бо мама вважала, що їм треба першими вийти заміж. Звичайно, вони підсобляли Фанні та Філліс на фермі й виконували деяку хатню роботу, але мама більше піклувалася про Сесілі та Грейс, ніж про всіх нас. Вона примушувала їх мастити кремом руки і на ніч одягати рукавички, вмивати обличчя сколотинами й годинами розчісувати волосся. Бідна мама, перед приїздом Морріса вона цілими днями гибіла над їхніми сукнями, підновляючи їх. З мого боку це було дуже негарно, що я зруйнувала її плани.

— Ой Саллі, — засміялася Лора, — та як же ви це зробили?

— Сама не знаю, — й собі засміялася Саллі. — Я зовсім цього не хотіла. Коли Морріс поцілував мене і сказав: «Я обожнюю вас, Саллі!» — мені відняло мову. Але це було чудово: адже він був як справжній прекрасний принц із казки, і я не могла зрозуміти, чому він закохався саме в мене. Мабуть, подумала я, його просто зачарувало моє вміння управлятися з кіньми, заганяти й таврувати худобу. Але Морріс і слухати про це не хотів.

— Моя кохана маленька Саллі, — казав він, — я люблю вашу молодість і сміливість. Я люблю ваш кирпатенький носик і вашу безпосередність. Та найдужче я люблю вас тому, що я вас кохаю. Оце й усе, що я можу сказати.

— Ну, звісно, я теж закохалася в нього, — вела Саллі далі, — і дуже боялась, що скажуть тато та мама, коли дізнаються. Тато дуже розсердився, почувши від Морріса, що той хоче одружитись зі мною.

— Ви можете взяти будь-яку з моїх дочок, — грубо сказав він Моррісу, — але я не можу обійтися без Саллі.

— Я теж, — сказав Морріс.

Мама пояснила мені, що для моїх старших сестер буде страшним ударом, якщо я вийду заміж раніше за них. Просто образа. Та й татові потрібна моя поміч — доглядати худобу. А я лиш плакала та плакала і все доводила, що тато може найняти пастуха, якщо покладе пристойну платню. Проте все було марно. Мама й тато навідріз відмовились дати згоду на моє одруження з Моррісом. Мовляв, мені всього лише вісімнадцять років, я надто молода й сама ще не знаю, чого хочу, і вони бояться, що Морріс не та людина, якій вони могли б довірити моє майбутнє, — хоч це їм і на думку не спадало, коли вони надіялись видати за Морріса Сесілі або Грейс.

— І чому це батьки завжди такі нерозсудливі? — вигукнула Лора.

— Тоді ми з Моррісом втекли. Доїхали верхи до Банбері, а там сіли на пароплав — і до Фрімантла, а там уже й побрались. Тато й мама так мені й не простили цього.

— А ваші батьки живі? — спитала Марі.

— Тато потонув, переправляючись через річку під час повені,—сказала Саллі, й обличчя її спохмурніло. — А мама померла минулого року.

— Але ви не жалкуєте, що вийшли заміж за Морріса? — спитала Лора, гадаючи в думці, чи не спала вже романтична позолота з цього одруження.

— О ні! — палко вигукнула Саллі. — Ми були дуже щасливі, хоч іноді й випадали тяжкі хвилини. Спочатку ми жили в готелі в Перті, і Морріс накупив мені цілу гору уборів. Адже я була такою собі сільською простушкою, і він вирішив, що мене треба навчити добрих манер. Мама жахнулася б на саму тільки думку, що котрась з її дочок не вміє поводитися в товаристві мило і з гідністю. Але Морріс змушував мене ходити з кутка в куток по кімнаті, щоб перевірити, чи я зумію впоратися з шлейфом вечірньої сукні, і безліч разів я повинна була робити реверанси, перш ніж він повів мене обідати в губернаторський дім до леді Робінсон. Сер Уїльям Робінсон вилаяв Морріса за те, що Морріс, за його висловом, зловжив колоніальною гостинністю і втік не з тією дочкою, що треба; але прийняв він нас дуже добре. Кінець кінцем Морріс посварився з ним за щось інше. Я так і не дізналася за що. Потім ми виїхали на село.

Моррісів батько купив йому вівчарську ферму за Йорком. Морріс був дуже задоволений, але я з самого початку зрозуміла, що в нас нічого не вийде. Води там немає, робітників калачем не принадиш, а Моррісу хотілося жити як у себе в англійському маєтку. Коли Морріс продав Бунгарра і вклав і усі гроші у фрезерські рудники в Південному Хресті, батько його розгнівався не на жарт. Він перестав висилати Моррісу гроші, а тут рудники закрились, і ми, ясна річ, зосталися ні і з чим. Та якось треба було жити, і тоді я відкрила пансіон. Морріс злився за це на мене, але ж не могла я без кінця брати в крамницях у борг та позичати гроші.

Саллі заговорила тихше, в її голосі вчувався не тільки розпач, а й виклик:

— Морріс гадає, що з мене досить бути місіс Морріс Фітц-Морріс Гауг, а я кажу йому, що я дочка піонера, я не стидаюсь робити й робитиму все, що треба, щоб заробити на прожиття.

Вона підхопилася з місця і пішла геть.

Марі та Лора, глянувши одна на одну, підвелися з каменя, на якому сиділи, і побігли за нею.

Саллі обернулась і подивилася їм просто в обличчя, очі у неї палали.

— Я не винувачу Морріса, — сказала вона. — Просто ми по-різному виховані, від цього й усі незлагоди між нами. Я люблю його. І певна, що він мене любить так само, — хоч цього, може, й не скажеш, судячи з того, як він примушує мене чекати його тут. Навіть не завдав собі клопоту приїхати й зустріти!

Вона раптом заплакала. Та коли Марі й Лора почали втішати її і шукати виправдань для Морріса, запевняючи, що і він, звичайно, хотів приїхати, але не зміг, Саллі швидко опанувала себе.

— Яка ж я дурепа! — вигукнула вона, усміхаючись крізь сльози.

І вони купкою пішли до міста, весело перемовляючись та сміючися, мовби нічого й не порушувало їхньої приємної прогулянки.

РОЗДІЛ XII

Якось надвечір три подруги, з цілими оберемками квітів у руках, повертались до готелю Фогарті. Йдучи однією з вулиць повз жалюгідні халупи з гофрованого заліза та циновок, вони побачили, що біля вікон сидять китайські та японські дівчата. З розмальованими обличчями й старанно розчесаним волоссям, дівчата ці здавались неживими, мов ляльки. Марі зупинилась і, посміхаючись, стала їх розглядати. Саллі вражено зойкнула, а Лора була шокірувана і поривалась чимшвидше втекти геть. Японки дивились на них застиглими чорними очима, не посміхаючись, ніби то були просто картинки, вставлені в дерев’яні віконні рами цих убогих іграшкових будиночків.

Вулиця була майже безлюдна. Лише кілька чоловіків повільно чвалали широкою курною дорогою. В дальньому кінці стояв більший будинок, також з гофрованого заліза, але з вузькою дерев’яною верандою. На веранді у великому кріслі сиділа повна літня жінка, в чорній сукні, туго затягнута в корсет, а біля неї примостилося кілька дівчат. Одна з них млявим голосом наспівувала по-французьки:

В місячному сяйві,

Друже мій П’еро,

Напишу записку,—

Дай своє перо.

Свічка догоріла.

Скоро ніч мине.

Відчини ж бо двері,

Пожалій мене.

Почувши знайомий з дитинства мотив і звуки рідної мови, Марі радісно скрикнула. Яка несподіванка — зустріти землячок у цій глушині! За хвилину вона вже весело щебетала до дівчини, яка співала, до повної жінки та решти дівчат. І вони їй відповідали з такою ж привітністю, сміючись і мало не плачучи, радіючи зустрічі з нею, ніби вони були давніми друзями, що неждано-негадано зустрілись після довгої розлуки. Нічого не вдієш, довелося Марі та її приятелькам погодитись випити скляночку чаю з мадам і дівчатами. Так рано відвідувачів у них не буває, пояснила мадам, до того ж усі чоловіки гайнули зараз шукати золото. Справи зовсім кепські.

Лора жахнулась. Вона спробувала відмовити Саллі від цього чаювання, але Марі була вже на веранді, а Саллі вважала, що не може залишити її тут саму. І навіть на Лору подіяла добродушна гостинність мадам та намагання сміхотливих дівчат заспокоїти її.

Бідолашна Лора, вона була страшенно збентежена: їй не хотілося ні кинути Марі та Саллі в такій компанії, ні образити дівчат, що їх запросили, своєю скованістю та нелюб’язністю. І тому вона всіляко намагалась прибрати невимушеного вигляду, сидячи за склянкою чаю з легковажними жінками в домі розпусти. Зате як вона накинулася на Марі, коли чаювання закінчилось і вони нарешті пішли своєю дорогою до готелю!

Звичайно, з її боку такий порив був великою необережністю, призналась Марі, і вона дуже про це шкодує, їй не слід було тягти Лору та Саллі в товариство цих «нестерпних» жінок, як називала їх Лора. Але, виправдувалась Марі, вона зовсім забула, хто вони й що вони, коли почула, як співає Лілі. Лора навіть уявити собі не може, яка це радість — почути знову рідну мову і говорити нею, коли ти не чула її так довго. Крім того, французи дивляться на проституцію дещо інакше, ніж англійці. Вони вважають її інститутом, що підтримує міцність сім’ї. Сама Марі не поділяє цієї точки зору, її навчили бачити в цих жінках нещасних жертв злиднів, через які вони й змушені стати на такий шлях, якого жодна жінка не обере собі добровільно.

Саллі призналась, що не згодна з Лорою і не вважає, що молодим заміжнім жінкам не можна й поговорити з такими особами. Вірно, вона не заперечує, це просто жахливо, що ота задумлива брюнетка Ніна чи ота граціозна й така жвава Лілі змушені коритися грубим пестощам зовсім незнайомих мужчин, заробляючи гроші для мадам Марсель, та все-таки дівчатка не здаються нещасними.

Белл виглядає міцнішою і витривалішою за Лілі, вона більше годиться для своєї професії. До того ж вона — вродлива жінка, світловолоса й рум’яна, з небесно-блакитними очима й пишними грудьми — англійка, і дуже цим пишається. Живе у мадам лише до тих пір, поки настягається на свій дім. Один з її клієнтів обіцяв допомогти їй, як тільки мадам її відпустить. Берта — німкеня, затуркана й тиха, одне око в неї трохи косить.

Лілі запевняла, що мадам ставиться дуже добре до своїх дівчат; одна з них уже вийшла заміж за багатого золотошукача. Мадам загрібає багато грошей, через кілька років вона хоче закрити свій заклад і стати благопристойною жінкою; обіцяє підшукати усім дівчатам добрих чоловіків — при умові, щоб кожна відпрацювала на неї три роки. На приїсках так мало жінок, що знайти чоловіка — досить легка справа.

Лілі заявила, що вона особисто не має наміру вдруге виходити заміж. У неї був чоловік, оперний співак, і він покинув її, коли їй не сповнилося навіть двадцяти років. Вона нічого не вміє і заробляти свій шматок хліба здатна тільки так. Вона очікує того часу, коли сама зможе обирати собі коханців, і сподівається умовити якогось збагатілого старателя одвезти її назад у Париж.

«Дурненька, це вона розраховує на Фріско Джо, — пригадала Саллі слова Белл. — А Фріско навіть не згадає про неї, якщо розбагатіє».

Лілі тоді лише усміхнулась і байдуже махнула рукою.

— Не він, то інший! — вигукнула вона.

— Послухайте, дівчатка, — різко урвала мадам. — Не слід говорити про клієнтів при наших молодих гостях.

Це було статечне і добропристойне чаювання, з розмовами про погоду та про цю дивовижну незвідану країну, з обуреними вигуками на адресу темношкірих дикунів, які, буває, ходять, нічим не прикривши своєї наготи, з гіркими скаргами на нестачу води та неможливість навіть скупатись. Лілі наочно показала, що таке старательське купання: вона набрала в рот води, побризкала собі на руки, а потім мокрими долонями потерла обличчя та шию.

— Отак найкраще! — вигукнула вона, коли всі засміялися з її пустування.

Поговорили й про останній похід золотошукачів, і про те, що іноді багатство валяється просто на землі, тільки підбирай його. Ось, наприклад, мадам якось вранці після дощу власноручно знайшла біля стосу дров маленький самородок.

Марі була вдячна Саллі за те, що вона не вбачала ніякого гріха в цьому чаюванні, хоч Саллі й погодилася з Лорою, що краще не розповідати про нього ні місіс Фогарті, ні своїм чоловікам.

РОЗДІЛ XIII

Минув майже місяць, коли Морріс нарешті під’їхав до готелю Фогарті у вкритій пилюкою повозці, запряженій парою худющих волохатих шкапин. Білл Фогарті кинувся шукати Саллі, щоб порадувати її новиною.

Саллі вибігла з готелю і ледве впізнала свого чоловіка в бороданеві, який ішов їй назустріч. Морріс! Оцей зарослий темною щетиною бродяга в молескінових штанях, пом’ятій сорочці та пошарпаному фетровому капелюсі? Перш за все вона впізнала його потертий коричневий піджак. Потім його очі — він був без пенсне — і серце її тьохнуло.

— Морріс! — скрикнула вона і кинулась на шию бородатому незнайомцеві.

Морріс стримано її поцілував. Саллі знала, що він не любить показувати свої почуття на людях.

Чоловіки, що стояли біля готелю, весело, по-дружньому вітали його. Морріс відповідав їм невимушене й просто, як давнім знайомим. Він нічим не відрізнявся від першого-ліпшого старателя чи рудокопа, хіба що тільки в його поставі відчувалась деяка самовпевненість.

— Ну, як там справи в Хеннані? — спитав хтось.

— Та можна миритись, — відповів Морріс.

— Принаймні в старому таборі тобі сьогодні добряче повезло, хай тобі всячина, Моррі!

— Час уже щастю й до мене повернутись обличчям, — засміявся Морріс, заходячи до готелю. Олф, який вийшов зустріти його, повів Морріса до їдальні, де Лора кінчала снідати. Морріс присів побалакати з ними, а Саллі метнулась на кухню і принесла йому попоїсти. Коли вона поставила перед ним яєчню з беконом і почала прибирати зі столу брудні тарілки, вона відчула, що його очі стежать за нею. Очевидно, його здивувало, що Саллі хазяйнує тут як у себе вдома.

Високородна місіс Кенді, англійка, що приїхала сюди провідати сина-золотошукача й купила рудник «Тетере», зупинила Саллі, яка пробігала повз неї на кухню із стосом тарілок.

— Місіс Кенді дуже схвильована чутками про якусь нову знахідку, — сказала Саллі Моррісу.

Старатель, що сидів за столом у дальньому кутку кімнати і явно ще не проспався після вчорашнього перепою, гукнув:

— Гей, місіс, а як би ще там кварту чаю?

— Зараз, Чарлі, — жваво озвалася Саллі й намірилась бігти на кухню.

Морріс швидко простягнув руку й затримав її. Потім він обернувсь до старателя.

— А чом би вам не сходити самому, шановний? — спитав він.

— Почекай, Моррісе, — запротестувала Саллі. Вона бачила, що Морріс зрозумів, яку роботу вона виконує в готелі, і сердиться на неї. Вона присіла біля нього й стала пояснювати, що в місіс Фогарті було роботи по саму зав’язку і вона страх як мучилась з ногами, а тут понаїжджало сила-силенна людей, і хазяйка не могла впоратись сама — куховарити й подавати на стіл. Одне слово, нема ніякого гріха, що вона взялась їй трохи допомогти. Кожен би так зробив.

Морріс її майже не слухав. Певне, його більше цікавили балачки про нову знахідку. Уминаючи свій сніданок, він розпитував Олфа:

— А можна вірити чуткам? Кажуть, там більше золота, ніж на руднику Бейлі, і це всього за кілька миль від Кулгарді. Мені натякнув про це один візник, якого я зустрів по дорозі сюди.

— Важко сказати, — відповів Олф. — Вже кілька днів тут казна-що про це плетуть. Та поки що невідомо, хто ж знайшов золото й де саме.

Саллі вирішила, що її розмову з чоловіком можна спокійно відкласти до того часу, коли вони зостануться самі.

Олф та Лора намагались переконати Морріса не брати Саллі з собою в Хеннан. Адже їхній будиночок майже готовий, казали вони, і Саллі може пожити в них, поки Морріс збудує що-небудь для неї.

— Щиро вам вдячний, — відповів Морріс. — Але я вже домовився: місіс Гауг зупиниться в пансіоні.

Саме отут і втрутився в розмову Білл Фогарті.

— У тебе чудесна жіночка, Моррі, — сказав він захоплено. — Моя хазяйка сказала, нехай вона живе в нас, поки її охота, і ми платитимемо місіс Гауг стільки, скільки вона сама зажадає.

— Місіс Гауг не служниця, — пихато процідив Морріс після хвилинної мовчанки.

— Безсоромні твої очі! — скипів Білл. — А хто каже, що вона служниця? Ти, будь ласка, переді мною носа не задирай, містер Гауг. Тобі це зовсім не личить. Твоя дружина — завжди бажаний гість в моєму домі, чого я не можу сказати про тебе.

— Пробач, Білл, — винуватим голосом сказав Морріс. — Я сьогодні трохи не при собі. Коли б ви не бачилися з місіс Фогарті два роки, я певен, що й ти поводився б не краще.

Олф гучно зареготав, щоб розвіяти напруженість, і Білл Фогарті полагіднішав.

— Ходімте вип’ємо, — сказав він, — і — хто давнє пом’яне, той лиха не мине.

Чоловіки пішли в бар, а Саллі почала прибирати в їдальні. Лора їй допомагала. Якщо треба показати Моррісу, що й вона готова в скрутну хвилину підсобити місіс Фогарті, то вона це покаже, запевнила Лора свою подругу.

Коли Морріс неквапливо вийшов з бару, Саллі повела його У свій намет на подвір’ї.

— Як ти могла так зганьбити мене? Прислужувати за столом у цій паскудній корчмі! — роздратовано почав Морріс.

— Тихше, любий, — сказала Саллі. — Що ж мені лишалось робити? Таких грошей я не мала, щоб платити за кімнату, а я не могла дозволити, щоб’за мене платив містер Брайрлі.

— А чом би й ні? — не вгамовувався Морріс. — Олф тепер багатий чоловік.

— Я волію нікому не бути зобов’язаною, — твердо відповіла Саллі.

— Може, й слід було загодити Білла Фогарті, — відступився Морріс. — Я йому винен кілька фунтів. Але тобі треба більше дбати про свою гідність і пам’ятати, що тут багато англійців, а ми займаємо певне становище в суспільстві.

Очі в Саллі спалахнули.

— Принаймні містер та місіс Фогарті зрозуміють, що я старалась не зловживати їхньою добротою, — вигукнула вона. — Безглуздо патякати про гідність та становище в суспільстві, коли людина зовсім безпорадна!

— Дік Іган, Камальєрі й багато інших хлопців заробили купу грошей в Хеннані, — пригнічено пробурмотів Морріс. — Хеннан буде головним приїском, а не Кулгарді. Ми шукаємо там не розсипне золото, а рудне. Якщо ділянка, яку ми зараз розробляємо з Фріско, дасть нам те, на що ми сподіваємось, ми зможемо розрахуватись з усіма і жити в достатку до кінця наших днів.

— Якщо!… — заперечила Саллі. — А поки що я не хочу, щоб люди казали, що ми позичаємо й не повертаємо боргів.

— Вся біда в тому, — роздратовано вигукнув Морріс, — що тобі слід було сидіти там, де ти сиділа, — в Південному Хресті. Мужчина живе на приісках як прийдеться і забуває про все інше. А жінці тут не місце, тим паче моїй дружині. Та раз ти приїхала, я не збираюсь тебе тут залишати на милість якогось негідника. О так, я знаю, що мені слід було раніше приїхати до тебе. Але я просто не міг ні випросити, ні позичити, ні вкрасти повозки.

Пильний погляд Саллі збентежив його. Він звик до того, що вона виконує всі його забаганки, звик до беззастережної відданості. І тому він просто рота роззявив від подиву, коли Саллі повільно сказала:

— А я б воліла залишитись тут, Моррісе, і працювати у місіс Фогарті.

— Про це не може бути й мови, — відрубав Морріс. — Ми виїдемо в Хеннан завтра вранці.

Проте наступного ранку вони нікуди не поїхали. До обіду все місто вирувало новинами про багатющу знахідку. Останніми днями про неї точилося стільки розмов! Із чагарів повернувся старий золотошукач; торбинки в нього на поясі були натоптані вщерть. Він сказав, що повернувся тільки тому, що захворів, але одразу ж пішов хильнути. Він щедро розкидався своїм золотом і вихвалявся, що знайшов з своїми товаришами справжнє золоте дно.

— А хто вони, твої напарники?

— Де їхній табір?

Було цілком ясно, що старий рано чи пізно вибовкає свою таємницю. Поповзли неймовірні чутки, «аж волосся дибом ставало», як казав Дінні. Старателі лементували біля контори інспектора, вимагаючи подробиць про нову знахідку.

Коли з’ясувалось, що Джек Міллз та його напарники добули вісім тисяч унцій, оцінених у тридцять дві тисячі фунтів стерлінгів, на ділянці під назвою Лондондеррі, місто немов знавісніло. Люди штурмом брали крамниці, закупляючи продовольство. Кожен, хто мав можливість, поспішав дорогою на південь за десять миль.

Морріс Гауг не гаяв марно часу: він миттю запріг своїх конячин, кинувши на задок трохи харчів. Його оточили старателі, вимагаючи, щоб він їх підвіз. Морріс взяв лише Джона Крупинку та Білла Єгосафата; він повантажив їхнє старательське знаряддя, заправив по кілька фунтів за дорогу й поїхав.

Бар і їдальня у Фогарті в той вечір не працювали; але вже опівночі агенти іноземних фінансистів та великих синдикатів повернулися з Лондондеррі; вигляд у них був спантеличений і губи міцно стулені. Вони не могли повірити, що багатющу руду, яку їм показували, було взято з викопаної старателями ями всього в три фути завширшки й чотири фути завглибшки.

Але ніхто не заперечував, що цей виробіток буквально сяяв з усіх боків золотом. Більшість агентів та біржових маклерів сиділи майже до ранку, прикидаючи та сперечаючись про можливу вартість нового рудника. Кур’єр Армстронг помчав на своєму велосипеді з важливими телеграмами, які треба було відіслати з Південного Хреста. Агент одного з фінансових магнатів на верховому верблюді намагався випередити його. Кілька інженерів-гірників засідлали коней і теж поїхали в Південний Хрест, щоб зв’язатися телеграфом з своїми принципалами. Казали, нібито за нову ділянку вже було пропоновано двадцять п’ять тисяч фунтів стерлінгів, але старателі відмовились продати її.

Білл Фогарті був на сьомому небі: похід на Лондондеррі обіцяв старому таборові приплив нових життєвих сил. Він справджував Біллову віру в те, що саме Кулгарді, а не Хеннан був і залишиться центром золотодобувної промисловості, а його готель — центром цього центру.

Лора й Саллі пішли подивитись на виставлені в банку зразки з Лондондеррі. По дорозі вони зустріли Марі, яка теж прямувала туди, і вони втрьох змішалися з натовпом, що вирував навколо зразків. Одна величезна брила брудного кварцу важила понад півтора центнера і на третину складалася з золота. Решта зразків була густо помережана прожилками сяючого металу. Строката юрба старателів, рудокопів, крамарів, акціонерів, фургонників, афганських погоничів верблюдів божевільними очима пожирала ці скарби, щойно вирвані з таємничих надр землі, і збуджено гула:

— Боже всемогутній!

— О аллах!

— Єзус-Марія!

— Та такого не бувало від часів Бейлі!

— Нічого схожого навіть Бейлі не знаходив!

— І це ж вони тільки копнули! Тонни золота, мабуть, заховані там!

— Він поб’є світовий рекорд, цей Лондондеррі!

Коли три подруги поверталися до готелю, їх охопила невиразна тривога, ніби вони вперше відчули грізну й зловісну владу золота — оте безумство, в яке, тільки-но глянувши на нього, мов під дією злих чарів, впадають чоловіки.

— І чому це так важливо — золото? — спитала Саллі.

— От дивачка, — не задумуючись, відповіла їй Лора. — Золото дає багатство, владу. Через те мужчини й ганяються за ним, мов божевільні. Адже, вони можуть мати все, чого забажають, якщо у них достатньо золота.

— Я знаю… — Саллі замислено наморщила чоло. — Тільки чому вони повинні залежати в своїх бажаннях від якогось маленького кавалочка металу, який доводиться видлубувати з брудного каміння? Мідь та залізо значно корисніші.

— Цінність золота — марновірство, — докинула Марі таким тоном, ніби в цьому не могло бути ніяких сумнівів.

— Ради бога, — вигукнула Лора, — тільки не говоріть про це вголос! Тут золото — божество, якому поклоняються всі. Навіть Олф! Іноді я жалкую, що він поїхав у Кулгарді, — хоч, звісно, якби він не знайшов тут золота, хто його зна, коли б ми з ним одружились. Але все-таки він якось змінився. І мені б не хотілось, щоб він сюди повертався…

— «Звабний голос сирени його спокій порушив…— стиха продекламувала Саллі. — Ні пестощі жінки, ні місто, ні праця селянська уже не приваблять збентежену душу».

— Не говоріть так! — вигукнула Лора. — А то мені здається, ніби я вже лежу в землі і хтось ходить по моїй могилі. Іноді, щоб позлити Одфа, я кажу йому, що золото — моя найлютіша суперниця.

— Це слова одного старателя, на прізвисько Суходув, — із сміхом пояснила Саллі. — Днями він пиячив у Фогарті, складав вірші і всім їх читав. Хіба ви забули?

— Ах, так! — Лора посміхнулась, і страх зник з її блакитних очей. — Звичайно, якщо тобі щастить на золото, скаржитись не випадає. Але наступного року я таки ублагаю Олфа виїхати звідси й пожити хоч трохи для себе. Коли подумаєш, що залишишся до кінця своїх днів у цій пилюці й задусі — аж моторошно стає, правда?

Саллі погодилась з нею.

— Mon Dieu, c’est effrayant, un tel sort![13] — вигукнула Марі.

День за днем через місто з ранку до пізньої ночі валом валили старателі з віддалених приїсків — з Хеннана, Білого Пера, Ревучого Бурава, з Кешмена й Курналпі. В місті вони робили перепочинок, мчали до банку й пожадливо дивились на виставлені зразки, потім запасалися харчами, частувалися чарчиною-другою в пивничках, вислуховували останні новини про похід і рушали далі. Це була нескінченна процесія: люди верхи, возами і в ресорних колясках, запряжених кіньми та верблюдами; люди пішки, вкриті пилюкою, патлаті, з вантажем старательського інструменту; вони без упину йшли вперед у підв’язаних мотуззям черевиках або їхали на велосипедах, приторочивши до них свої клунки і табірне спорядження.

Тільки й було розмов, що про нечувану ціну, яку давали за родовище в Лондондеррі.

— Кажуть, Біглхол, директор рудника Бейлі, уже запропонував п’ятдесят тисяч фунтів!

Білл Фогарті кинувся на кухню, щоб одразу ж сказати про це своїй дружині.

— Але Міллз з своїми дружками править іще дорожче!

Всі переповідали один одному, як Джек Міллз натрапив на перше золото. Він подався на розвідку з п’ятьма напарниками одразу після закінчення дощів; похід був нелегкий, бо вони мали при собі тільки одну конячину та віз, на якому везли припаси. Не один місяць хлопці шукали золото, забрались далеко на південь, аж до Лефрой-Лейка, а спромоглись за весь час лише на кілька копійчаних знахідок. З розтертими ногами, пригнічені, вони вже поверталися назад до Кулгарді, лише попутно ведучи сяку-таку розвідку. І от раптом одного вечора Джек Міллз ввалився в табір з повним-повнісіньким мішком зразків, і сум його товаришів змінився шаленою радістю.

— Довбу я собі породу на одному кряжі, — розповідав сам Джек Міллз Біллу Фогарті. — За цілий день блискітки золота не побачив і, коли сонце вже стало сідати, сів і я відпочити хоч кілька хвилин. Почував себе просто ідіотом і вже був надумав кинути к бісу старательство та найнятися до якогось фургонника чи піти на рудник. Сиджу та й штурхаю ногою такий собі вивітрений замшілий валун. І раптом там, де я відбив шматочок, бачу, щось блиснуло. Нахиляюсь, щоб роздивитися, яка там ще холера. А воно, клянусь господом богом, тут як тут! Я зірвався на ноги та й давай гатити по всіх каменюках навколо. Бачу — в кожному уламку повно золота!

Наступного ранку, вдосвіта, вони обнишпорили вподовж увесь кряж, знайшли багатющі поклади і взялися за діло. Побоюючись, як би сюди не набігли люди, поки вони вибиратимуть розсипне, Джек Міллз та його напарники, роблячи заявку, приховали справжні розміри знайденого скарбу. Вони сподівались, що цей золотоносний пласт даватиме пів-унції на тонну породи, і тому спорудили невеличке горно для випалу руди, потім товкли її в ступці й отак добували золото. Майже сім тижнів їм щастило зберігати свою таємницю.

Спочатку старателі були обурені таким шахрайством відкривачів Лондондеррі. Але в загальному сум’ятті, коли всі кинулись кілкувати ділянки, воно само собою забулось.

Морріс повернувся в кінці тижня страшенно роздратований тим, що вся земля на багато миль довкола була вже закілкована. Розсипного золота виявилось дуже мало, сказав він, і за межами ділянки Міллза ніхто не знайшов нічого путнього. Весь мед був у його вулику. Морріс ніколи не бачив таких багатющих родовищ: вся скеля у неглибоких виробітках горіла золотом.

У Дінні та деяких старателів з Мерчісона були сумніви щодо можливості налагодити постійний видобуток золота в місцевості, де немає великих золотоносних пластів; однак вони тримали язик за зубами і говорили про це лише поміж себе. Вони вважали Джека Міллза та його компаньйонів просто безумцями, що ті відмовляються продати ділянку. Ходила чутка, ніби ці щасливчики не взяли навіть ста тисяч фунтів стерлінгів. Тоді лорд Фінгал запропонував сто вісімдесят тисяч фунтів і шосту частину прибутків. Цю пропозицію було прийнято. Якщо ж до цього додати вартість уже добутого золота, то Міллз і його товариші з повним правом могли себе назвати найбагатшими старателями Заходу.

Бум у Лондондеррі розпалив апетит заокеанських фінансистів до приїсків Західної Австралії. Агенти компаній пропонували скажені гроші за багатообіцяючі ділянки.

Щойно повернувшись, Морріс почав квапливо збиратися в Хеннан. Він сказав, що хоче умовити Фріско негайно підвищити ціну на їхню ділянку. Крім того, він позичив коней та повозку в директора рудника Кассіді-Хілл, а Чарлі Хент може забажати сам приїхати з Хеннана, щоб подивитись на Лондондеррі. Недарма ж бо це родовище прозвали «золотим чудом світу».

РОЗДІЛ XIV

Одразу по приїзді з Лондондеррі Морріс подався закупляти харчі. Саллі не знала, де він спав цієї ночі. Звечора вона бачила, як він грав у карти в барі, потім чула, як Білл Фогарті замикає на ніч двері, й чекала, що Морріс прийде до неї в намет. Та він не з’явився до ранку, а потім викликав її на подвір’я, і вигляд у нього був пом’ятий, очі запухлі. Він сказав, що здрімнув на веранді, і зараз буде запрягати, щоб виїхати якомога раніше.

Не було ще й шостої години ранку, як Саллі вже зібралася й чекала на подвір’ї, — в капелюшку й дорожньому плащі, з коричневим бляшаним сундучком, саквояжем та різними пакунками. Але виявилось, що Морріс поїхав іще щось докупити і повернувся аж після сніданку. Зупинивши коней біля готелю, він гукнув Дінні Квіна, що стояв з купкою старателів на вулиці, і попросив сказати місіс Гауг, що він на неї чекає.

Дінні розшукав Саллі й завдав її сундучок собі на плече. Вона взяла туго набитий саквояж та пакунки, вийшла слідом за Дінні з готелю й попрямувала до повозки. Морріс повантажив увесь цей багаж, Саллі залізла в повозку й сіла поруч нього. Всі вийшли на веранду попрощатися з нею.

— Не забувайте нас, Саллі, — сказала Лора, — частіш приїздіть до нас в гості, а я примушу Олфа повезти мене в Хеннан при першій нагоді.

Місіс Фогарті й Білл стояли на порозі.

— Приїздіть до нас як до себе додому, люба, в будь-який час, — гукнула місіс Фогарті. — Білл вам навіть ванну влаштує, аби лиш випала хоч крапля дощу.

— І без дощу викупаю вас, коли на те пішло, — крикнув навздогін Білл.

— От нахаба, — пробурмотів Морріс, хльоснувши сухоребрих коней, — ще таке бовкне, кину віжки і провчу по-своєму цього Білла Фогарті.

— До побачення, до побачення! — гукала всім Саллі. Їй було трішечки сумно й хотілось поплакати, розлучаючись з цими добрими, милими людьми, хоч узнала вона їх зовсім недавно. — Вони такі хороші, Моррісе, — заспокійливо пояснила вона. —.Вони просто жартують, щоб підбадьорити мене.

— Я вважаю подібні жарти на адресу моєї дружини зовсім недоречними, — холодно кинув Морріс. — Ти повинна поводитися з більшою гідністю, Саллі. Репутація жінки тут нічого не варта, якщо вона потурає різного роду фамільярностям.

Мабуть, подумала Саллі, він хотів би додати, що йому дуже не сподобалось, коли вчора, повернувшись з Лондондеррі, він застав її у їдальні, де вона сміялася й жартувала з кількома відвідувачами.

Морріс, звичайно, знав, що на приїсках обмаль жінок, і в Саллі, коли б вона захотіла потішитись за його відсутності, завжди було б на вибір з десяток мужчин, зголоднілих на жіноче тепло. Продавши за готівку багату знахідку, вони ладні були б дати їй все, чого вона тільки забажала б, за саму обіцянку переспати з ними ніч. Мабуть, з такими пропозиціями до неї вже й липли, подумав Морріс, і ця думка викликала у ньому лють. Але заговорити з нею про це йому заважала свідомість власної провини: адже він сам поставив її в таке становище. І ясно, що Саллі так легко не подарує йому цієї провини. Морріс вже мав нагоду переконатися, що його «кохана маленька Саллі» може бути досить упертою і самостійною.

Бідолашний Морріс! Давно йому не доводилось ревнувати її, думала Саллі. По суті, аж відтоді, як вони приїхали в Перт. Безперечно, за час їх медового місяця вона з лялечки стала метеликом.

Їй хотілось показати Моррісу, що йому не доведеться червоніти за неї в будь-якому товаристві. І як приємно було усвідомлювати, що її вважають привабливою! «Ваша дружина, містер Гауг, така дотепна, така чарівна», — казала Моррісу леді Робінсон, і сер Уїльям був дуже уважливий: кожного ранку присилав для неї коня, і вони разом каталися верхи.

«Навіть дуже уважливий», — сказав собі в думці Морріс на одному з балів, дивлячись, як сер Уїльям втретє танцює з його дружиною. Морріс дувся: йому не подобалось, що Саллі з радістю поринула в це нове для неї, веселе життя і з задоволенням вислуховує компліменти, якими засипали її мужчини.

— Ваш чоловік ревнує, серденько, — застерегла її леді Робінсон. — Не давайте йому приводу.

Ревнує? Саллі ніколи навіть на думку не спадало, що в цьому причина похмурого настрою, в який час від часу впадав Морріс. А вона ж робила все, щоб він пишався нею і радів її успіхам у товаристві.

Але потім, коли вони поїхали на село і Морріс признався, що він радий цьому — «тепер вона знову належатиме тільки йому», — Саллі вирішила, що, може, леді Робінсон казала й правду.

Яке горе, яке розчарування принесла йому земля! Спершу він був дуже щасливий, що володіє тисячами акрів. Таких маєтків, казав він, немає ні в кого в Англії. Звичайно, він розумів, що тут все треба починати на голому місці й докласти багато праці, але нестача води та робочих рук, необхідних для розчистки ділянки та будівництва приміщень, доводила його до відчаю. А того, що жити вони мали у звичайній халупі з неструганих дощок, він уже зовсім не міг перенести.

І от Морріс вгатив силу-силенну грошей у матеріали для спорудження пристойного будинку, не послухавши Саллі, яка радила йому спершу полагодити обори для худоби та насипати загати для води. Саллі знала, що треба робити. Адже все її життя проходило серед людей, які.боролись за освоєння нових земель. Морріс був дуже задоволений, що Саллі допомагає йому, але волів господарювати по-своєму.

В цьому й було все лихо. Він ніяк не хотів зрозуміти, чому не можна на тваринницькій фермі у майже первобутній країні господарювати, приміром, так, як на півдні Англії. Його помилка була в тому, що він став нукати на пастухів та наймитів замість того, щоб прислухатись до них і ставитись просто, по-товариськи. А це ніколи до добра не доведе, особливо коли люди краще за тебе знають своє діло. Навіть тесля й пічник утекли; не закінчивши роботи.

Першого ж року Морріс втратив майже всю худобу. Посуха та спустошливі наскоки тубільців немало цьому сприяли. Він робив все, що міг, аби врятувати худобу, та було вже запізно. Пізно було рятувати й саме Бунгарра. І ферма, і всі пов’язані з нею турботи йому вже давно остогидли, а боротьбі з посухою та боргами, які дедалі зростали, не видно було кінця-краю.

Найкраще, що Морріс міг зробити, — це продати рештки свого господарства. Щоправда, виручив він лише кількасот фунтів. Але й це його щастя, казали люди, хоч вівці й ферма в Бунгарра обійшлися батькові Морріса у кілька тисяч фунтів, коли він їх купував.

Саме тоді всі кинулись на приїски в Південному Хресті. Цілком природно, що й Морріс ухопився за цю нагоду нажити великі гроші. Його батько страшенно розгнівався, дізнавшись, що син продав землю і збирається спекулювати на акціях золотих рудників. Мені коштувало цілого багатства, казав він, дати Моррісу можливість спробувати щастя в колоніях; але раз так, нехай віднині розраховує тільки на себе. Жодного пенні він од мене більше не одержить.

Саллі розуміла, що в минулому Морріса було щось ганебне, за що його й послали в Австралію. Сер Уїльям Робінсон у листі до її батька натякав на це. «Юнак дещо пустився берега, захоплювався азартними іграми і взагалі марнував життя», — писав його превосходительство. Принаймні щось у цьому дусі.

Але Саллі вважала нерозумним винуватити Морріса за невдачу з фермою чи за те, що він вклав гроші в рудники компанії «Фрезерс». Зроблена йому пропозиція здавалася цілком прийнятною: вона обіцяла посаду й дивіденди. Але робота, на жаль, виявилась тільки тимчасовою. Тепер Саллі підозрювала, що це була просто приманка, аби спонукати Морріса вкласти гроші у приїски. Коли рудники закрились, сплата дивідендів припинилась і Морріс опинився біля розбитого корита без копійки грошей.

Саллі розуміла: треба було щось зробити, зробити негайно, а то їм доведеться або помирати з голоду, або ж старцювати. Морріс відкинув її намір пустити в дім постояльців, — і чути про це не хотів. Але їй ніяк не щастило розворушити його, вивести із стану тієї понурої апатії, в яку він поринув, і тому вона була змушена не порахуватися з його бажаннями і здала кімнату Олфу Брайрлі та одному банківському клерку, якому жити в готелі не дозволяли кошти.

Згодом вона перенесла два порожніх сараї на своє подвір’я, за будинок, і розквартирувала там ще кілька чоловік. В одному поселився Дінні Квін у парі з гірником, її пансіон процвітав, незважаючи на застій.

Саллі усміхалась, пригадуючи ті часи. Як їй ломило спину й боліли всі кісточки, хоч вона постійно запевняла Морріса, що готувати обіди й клопотатися господарством, заробляючи гроші, для неї просто розвага! Вона намагалась бути веселою і жвавою, щоб вдихнути бадьорість в нього. Може, він ще й досі сердиться за те, що вона взяла тоді все в свої руки і довела, що здатна прогодувати їх обох? Щоправда, за цією тяжкою працею вона дуже огрубіла і втратила колишню привабливість. Стала такою собі звичайнісінькою маленькою хазяйкою готелю, ощадливою і навіть скупою. Лише за останні тижні у Фогарті, серед людей, які хвалили її та лестили їй, вона відчула, що до неї частково повертається її вроджена життєрадісність. «Повітря на приїсках іде вам на користь, голубонько, — казала місіс Фогарті. — Ви наче помолодшали на кілька років, відколи сюди приїхали. І, як мені здається, навіть поповніли. У вас такі ямочки й такі лукаві оченята, — нізащо не повірю, що ви не були в свій час великою пустухою».

А може, Морріса саме оце й турбує, може, йому не подобається, що вона погарніла? Чому він так намурмосився, коли побачив, що вона розмовляє з рудокопами в їдальні Фогарті? І ото так розсердився на грубуватий жарт Білла Фогарті? Її втішала думка, що як там не є, а Морріс ще любить її, хоча й зустрів досить непривітно й так довго тягнув з приїздом.

Саллі не простила йому цієї образливої затримки. Вона вважала, що Морріс і досі їй нічого як слід не пояснив і нехай не прикидається, ніби й гадки не має, в яке скрутне становище вона потрапила через його недбальство. Обурював її і зверхній, зневажливий тон чоловіка.

— Ти заплатив по моєму рахунку, Моррісе? — спокійно спитала вона.

Морріс мовчав. Тоді Саллі сказала:

— В такому разі ми перед ними нечесні. За моє столування та житло ми заборгували містеру й місіс Фогарті, за моїми підрахунками, до двадцяти фунтів. Навіть коли б я взяла з них гроші за свою працю, ми все одно лишилися б їм винні кілька фунтів. Учора ввечері ти грав у карти, Моррісе. На карти в тебе гроші знайшлися, отже, ти міг би заплатити й містеру та місіс Фогарті. Чому ти цього не зробив?

— Послухай, Саллі, якщо ти гадаєш, що я дозволю тобі гризти мене, — роздратовано вигукнув Морріс, — то ти дуже помиляєшся! — Він стьобнув коней, і вони рвонули вперед, збивши на дорозі руду пилюку, яка, ніби туман, огорнула перевантажену чотириколісну повозку, — Ще раз почую щось подібне, і я відішлю тебе назад у Південний Хрест.

— Ні, Моррісе, — сказала Саллі, і в її очах майнула прихована посмішка, — ти не відішлеш мене назад у Південний Хрест. Ти мене нікуди не відішлеш. Я поїду туди, куди захочу.

Містер Гауг здивовано глянув на неї. Ніколи ще Саллі не розмовляла з ним таким тоном, ніколи так рішуче не відкидала його права вирішувати все за неї. Вона й раніше виявляла іноді впертість і робила по-своєму, наприклад, у Перті, коли вони тільки одружились, а потім у Південному Хресті, коли вона взяла постояльців у їхню вбогу чотирикімнатну халабуду. Але при цьому вона завжди була з ним така улеслива й ніжна, ніби відчувала провину, що не догодила йому, і намагалась її спокутувати.

В найтяжчі хвилини їх спільного життя, пригадував Морріс, Саллі завжди була стійкою і відданою йому. Ніколи вона не дозволяла йому картати самого себе за ті нещастя, що звалювались на них. Ніколи не давала приводу пожалкувати про той нестримний романтичний порив, що поєднав їх. І він ніколи не сумнівався в її незрадливості, навіть у той швидкоплинний період, коли їй так подобалось зображати з себе метелика, що пурхає по світських вітальнях англійської колонії в Перті. А як його вразило, коли він побачив, що вона принадна й для інших мужчин! Може, Саллі й бувала трохи необережна, але завжди ставилась до нього з тим наївним обожнюванням, яке допомагало йому забувати про те, що його власні батьки дивляться на нього як на паршиву вівцю і ледацюгу. Що ж це зараз найшло на Саллі? Чому вона з ним так розмовляє? Чи не розлюбила вона його? Невже його довга відсутність і вдавана байдужість до неї вразили її так глибоко, що вона охолола до нього?

Заглиблений у ці похмурі роздуми, Морріс не робив спроб відновити розмову. І так вони сиділи поруч, немов чужі, мовчки дивлячись перед себе через спини коней, які повільно трюхали вибоїстим путівцем, що крутився поміж чагарів.

На околицях міста були розкидані поодинокі намети, виднілась покопирсана земля, купи червоно-жовтого гравію і високі копри над шахтами. Кілька старателів, що поверталися з півночі, куди вони ходили на розвідку, окликнули Морріса: їм хотілось почути новини про похід на Лондондеррі. А Морріс розпитав, де вони провадили розвідку, чи знайшли щось варте уваги. Ні, нічого, відповідали ті, марно тільки згаяли час та втратили товариша, якого закололи темношкірі. Вони вчинили напад на табір і забрали усе їстівне. Потому старателі пішли далі в напрямі Кулгарді, а Морріс та Саллі поїхали своєю дорогою — на Хеннан.

Трохи далі вони наздогнали караван верблюдів з погоничами-афганцями, що повільно брели узбіччям дороги.

Спливали години й милі — години й милі пересохлої рудої землі, всіяної уламками чорного залізняку, серед якого росли чахлі, покарлючені деревця з темним, наставленим ребром до сонця листям, що зливалося вдалині в суцільне сіре море. Години й милі блідої одноманітності неба, під яким, мов комаха, спроквола повзла повозка, запряжена парою шкапин.

Раптом Саллі тихенько скрикнула, і Морріс подивився на неї, чекаючи, що вона заговорить. Але Саллі нічого не сказала. Гордо випроставши спину, вона сиділа поруч нього, й обличчя її здавалося юним і неприступним. Зараз Саллі, мабуть, двадцять два, розмірковував Морріс. Авжеж, коли вони одружились, їй було вісімнадцять, а відтоді минуло чотири роки. Про що вона думає, вдивляючись в обрій посуворілим поглядом, міцно стуливши неусміхнені губи? Яке вона скорчила серйозне личко!

Що з нею? Здавалось, вона думає іншою мовою, про яку Морріс має тільки невиразне уявлення. Морріс ніколи не забував, що він — англієць, а Саллі народилася в колонії, та ще й пишається тим, що вона дочка й онука піонерів, ніби це робило з неї якусь принцесу. Отут їхні погляди різко розходились, і це його дуже дратувало.

Звісно, треба зважати на звичаї країни, на умови життя в новому, чужому для нього оточенні; але в душі Морріс зберігав вірність деяким традиціям, яких Саллі зовсім не поважала. Вона, наприклад, ніяк не хотіла погодитись, що місіс Морріс Фітц-Морріс Гауг не личить працювати простою служницею в якомусь трактирі на золотих приїсках. Моррісу було б ще зрозуміло, коли б ця робота викликала в неї обурення й огиду; але те, що вона віддала перевагу лакейській роботі, коли Олф пропонував їй свою допомогу, цього Морріс вже ніяк не міг зрозуміти.

Так само Саллі ставилась до всього, в чому Морріс вбачав привілеї аристократії. Вона вважала безглуздям претендувати на такі привілеї в країні, де ще стільки треба докласти праці. І, певне, вона має рацію, думав Морріс. Він відчув це на собі, коли спробував господарювати на фермі. І тут, на золотих приїсках, людина мусить показати своє вміння працювати, притому на рівних умовах з усіма іншими. Морріс уже позбувся багатьох застарілих уявлень про взаємовідносини між хазяїном та робітником, але деяка упередженість ще жила в ньому.

Він досі не міг сприйняти потягу колоністів до демократичного устрою життя і вважав це хворобою, з якою доводиться миритись, раз її неможливо вилікувати. Але Саллі мала дивні плебейські нахили, що його спантеличували. Як видно, вона почувала себе в своїй стихії і таке життя здавалось їй цілком закономірним.

Може, це пояснюється тим, що вона виросла в колонії? Бо ж недарма говорять, що піонерство розвиває в людині самовпевненість і незалежність, і, звичайно, допомагаючи батькові на його фермі, вона звикла покладатись на себе й робити все по-своєму. Але Джордж Уорд залишався твердолобим старим консерватором. Сім’я мала добрі зв’язки, і Морріс не міг собі уявити, щоб місіс Уорд схвалила поведінку будь-якої з своїх дочок, коли б тій заманулось виявляти самостійність та опиратись авторитетові чоловіка, як це робила Саллі.

Звичайно, в тому, що сталося, він і сам немало завинив, Морріс не міг ні виправдати себе до кінця, ні пояснити, чому він так зволікав з приїздом. Тепер йому було соромно за той розпач та апатію, що охопили його, за те, що він так довго не писав їй і не піклувався про неї. Але він сподівався повернутись до неї переможцем, з великим багатством у кишені, винагороджений за роки тяжкої праці; випадає ж таке щастя на долю багатьох людей! А вони, безголові, тільки й знають розкидати сотні фунтів на п’яну гульню та повій.

Морріс переконував себе, що лише тиждень тому він сподівався вигідно продати ділянку, яку вони розробляли з Фріско, і зустріти Саллі хорошими новинами: довести їй, що він не такий уже й невдаха, що навіть у важкому ділі золотошукача він показав себе молодцем. Та, якщо не кривити душею, тільки тоді, як до нього дійшли чутки, що Фогарті мають нову офіціантку, і він збагнув, чим там зайнята Саллі, в ньому прокинувся інстинкт власника і погнав його в Кулгарді, щоб забрати дружину в Хеннан.

І його прикро вразило, коли він побачив, що Саллі не дуже поривається їхати з ним. Та ще більше його розчарувало відкриття, що Саллі вже не та любляча й покірна дружина, якою він її залишав. Зустрічаючись з нею поглядом, він більше не бачив у її очах глибокої ніжності, його вже не кликали до себе її губи, завжди готові до поцілунку. Все це зникло без сліду. Риси обличчя посуворішали. Хоч, по правді, це зовсім їй не пасувало.

Саллі робилась гарненькою, тільки коли сміялась і була збуджена, їй, з її смішним кирпатеньким носиком, ніяк не личив суворий чи трагічний вираз; але вона явно намагалася підкреслити, що сказане нею — не жарт, що це серйозно. Чи ймовірно, щоб Саллі перестала його кохати? Невже вона здатна покинути його? Морріс просто не допускав такої думки. Його дивувало й ображало, що Саллі розмовляє з ним так, ніби готова в будь-яку мить зректися своїх обов’язків дружини перед ним.

Та він був би ще дужче здивований і ображений, якби знав, про що думає Саллі, сидячи поруч нього. А в її пам’яті спливали уривки тих балачок про Морріса, які їй доводилось чути в Кулгарді.

«І як йому не сором тягти цю маленьку жіночку в Хеннан! Там жах що робиться. Те, що Морріс називає пансіоном, — просто нічліг з повітками з гілля!» — казав Білл Фогарті. А місіс Фогарті додала від себе:

«І на біса вона там йому здалася? Чому він не може залишити її в нас?»

На це Білл відповів:

«А навіщо взагалі чоловікові жінка?»

«Бодай йому очі рогом стали! — обурено вигукнула місіс Фогарті. — Ех, потрапив би він мені до рук, цей містер Фітц-Морріс Гауг, я б йому показала!»

Відповідь Білла потонула в її веселому реготі.

Місіс Фогарті заговорила знову:

«От згадаєш мої слова, матиме він ще халепу з отим ледацюгою Фріско: адже вона єдина гарненька жінка в таборі. Ближче, ніж на Рю-де-Ліндсей, жодної не здибаєш. Хоч, кажуть, Фріско злигався з якимсь тубільним дівчиськом».

Пригадався Саллі й приглушений голос Олфа, коли він розмовляв з Лорою в сусідній кімнаті:

«Ніяк не збагну, що за чоловік цей Гауг: наче і з хорошої сім’ї, і виховання має, і все таке інше. А от в грошових справах — ніякої порядності. Йому й на думку не спадає, що борги треба повертати, і йому зовсім байдуже, хто б не позичив, аби позичив. Звичайно, ми тут дуже легко й самі позичаєм і даємо в борг. Таке вже правило на приїсках: якщо в тебе є готівка або кредит, а інший потрапив у скруту, треба розкошелитись і допомогти йому, сподіваючись, що він цього не забуде, коли йому теж поталанить. Ніколи не знаєш, чи не опинишся й ти в такому становищі, чи не потрібна буде й тобі дружня допомога. Але Моррісу на все це чхати: як тільки в нього заведеться золото, він програє його в покер, а боргів не повертає. Ось Дінні Квін, наприклад, той по натурі джентльмен. Він ніколи такого не зробить. Випити, правда, любить, це є. І все-таки Дінні я б довірив своє життя,.а от Моррісу — ще б подумав».

Над усім цим зараз замислилась Саллі, пригадуючи і свою розмову з Моррісом, і його ставлення до неї, і їхнє спільне життя, і ті романтичні ілюзії, якими вона його оповивала. Саллі не мала сумнівів, що любить Морріса її відданості й незрадливості ніщо не похитнуло. Але вона повинна брати більш рішучу участь у їхніх спільних справах, щоб їм обом було не сором дивитися людям у вічі, щоб їх обох поважали навіть у цьому розгульному товаристві.

Її думки перейшли на Фріско Джо Мерфі. Саллі чула про нього багато й гарного і поганого і тепер дійшла висновку, що він просто непутящий чоловік, картяр і розпутник. Зовсім не підходяща компанія для Морріса, хоч Фріско й користується дуже великою популярністю серед старателів. Узяти, приміром, Лілі…

Усмішка майнула на губах Саллі, коли вона згадала про своє знайомство з Лілі. Ото б розлютувався Морріс, якби він дізнався!… Але ж насправді все трапилось так просто й несподівано.

Дивлячись на дерева, що бігли обабіч дороги у безкраю далечінь, Саллі уявляла собі, як співає Лілі, вона мовби ще й зараз чула її веселий тонкий голос та журливу мелодію пісеньки:

Свічка догоріла,

Скоро ніч мине.

Відчини ж бо двері,

Пожалій мене.

Саллі глянула скоса на Морріса, відчуваючи, що не виправдала до кінця його віри в неї. Свідомість того, що й вона перед ним завинила, настроїла її на примирливий лад. Зрештою кожен робить помилки. Неможливо завжди бути розсудливою і обережною. Треба зважати на різні характери, бо саме через них людям і буває нелегко зрозуміти одне одного.

Вона здогадувалась, як важко було Моррісу пристосуватися до життя на приїсках. Але він зробив це, та ще й з такою рішучістю, що вона просто дивом дивувалася. І все-таки у глибині душі він залишився таким, яким був. Незважаючи на брудний пошарпаний одяг, на скудовчену бороду й чуприну, це був той самий високородний Морріс Фітц-Морріс Гауг, і він вимагав від неї, щоб вона про це не забувала. Саллі хотілось, щоб Морріс ставився до неї з тією ж дружньою невимушеністю, як і до інших. Та, мабуть, це неможливо. Вона мусить виявляти до нього належну повагу, дозволяти йому диктаторський тон, на який, за переконанням Морріса, йому давали право його високородність і виховання, а також та обставина, що він на кілька років старший від своєї дружини.

Їй подумалось, що, певне, то з розпачу Морріс став у кого попало позичати гроші і програвати їх у покер. Мабуть, він волів би краще сплатити борги, та, очевидно, не в силі побороти нестримного потягу до карт. І чи можна його картати за те, що він шукав забуття і хоч якоїсь розваги після довгих годин виснажливої праці під палючим сонцем, після нескінченних самітних днів, коли йшов на розвідку в ці сірі чагарникові нетрі, що тягнуться далеко-далеко за небокрай. І що залишається робити чоловікам, коли вони повертаються з безрадісних розвідувальних походів або цілісінький день, не розгинаючи спини, працюють у гарячій, задушливій куряві, як не пиячити й не грати в карти? Слава богу, що Морріс хоч не п’яниця! Саллі сподівалась вплинути на нього, щоб він не грав так багато в карти, не залазив у нові борги.

У нього все ще насуплений і скривджений вигляд. Може, вона була з ним надто різка. Ну, ясно ж, вона його ніколи не покине! Їх єднає щось незрівнянно більше, ніж звичайні узи подружнього життя. Вони так палко кохалися, і їхній шлюб овіяний такою романтикою! Цей шлюб викликав невдоволення і в його, і в її сім’ї — всі родинні стосунки обірвались на довгі роки.

У неї є обов’язки перед Моррісом, думала Саллі, яких вона не може забувати. І Морріс так само має обов’язки перед нею, яких він теж не повинен забувати, хоч ці обов’язки й можуть на деякий час відходити для нього на другий план.

І все-таки вони сидять ось з Моррісом поруч, близенько одне біля одного, мовчазні й відчужені, у цьому дикому краю, де тільки чагарі, чагарі та небо. І такими жалюгідно-маленькими здалися Саллі вони обоє, немов дві крихітні темні мурашки, що повзуть своєю дорогою під сліпучим промінням сонця. Саллі відчула, ніби вона тоне в бездонних глибинах цієї тиші й самотності. Охоплена страхом та невиразною тривогою, вона щільніше пригорнулася до Морріса.

Та й до кого ж їй пригорнутись, як не до нього? Кому, як не їй було турбуватись про Морріса і бути разом з ним у найбільшій біді? Вони самі в цьому світі, чужому й незрозумілому. Хіба вони можуть забути все те, що поєднало їх в єдине ціле?

Чи зрозумів Морріс той панічний страх, що пронизав її істоту, коли вона вдивлялася в довколишню сіру незнану безкраїсть, думала Саллі. Ніби підслухавши її думки, Морріс раптом схвильовано сказав:

— Поклянись мені, Саллі, що ти більше цього ніколи не скажеш. Що ти ніколи не покинеш мене!

— Клянусь тобі, Моррісе, — прошепотіла вона, задихаючись. — Але ж ти сам забув про мене в останні місяці.

— Ти єдина у світі, хто мені дорогий, Саллі, — з гіркотою озвався Морріс. — Як я міг про тебе забути? Але тут людина іноді сама себе не пізнає. Ніби іржа її роз’їдає. І тоді вона безсила скинути з себе апатію, що діє немов наркотик. Тобі це стане зрозуміло, коли ти поживеш тут довше.

— Я відчувала, що з тобою трапилось щось подібне, — сказала Саллі. — Через те я й приїхала, Моррісе.

РОЗДІЛ XV

Коли сонце схилялось надвечір, вони під’їхали до купки наметів та куренів, безладно розкиданих біля підніжжя гірського кряжа, над яким випинались поодинокі стрімчаки. Це й був Хеннан.

Мідно-червоне світло заливало покопирсаний схил кряжа й кучугури рудої та бурої землі. Тут і там на тлі чистого неба, голубувато-зеленого й прозорого, неначе вода, бовваніли дерев’яні копри. Навколо готелю — ветхої споруди з гофрованого заліза — та кількох крамничок, зліплених з обрізків жерсті й мішковини, із плетеними з гілля піддашками, по широкій дорозі, на якій ще подекуди стирчали захлялі дерева, снували старателі. Люди нескінченним потоком ішли до опріснювача, що стояв оддалік при тій же дорозі. Дим від численних багать, запалених для готування вечері, висів у нерухомому повітрі, перемішуючись з пилюкою, яку цілісінький день збивали грохоти.

Морріс зупинився перед однією з крамничок. Кілька чоловіків, які там стояли, відгукнулись до нього млявими привітаннями. Вони помітили жінку, що сиділа біля нього, і неквапливо підійшли до повозки. Морріс зіскочив на землю, роздав листи та газети, пакунки з м’ясом та овочами, інструмент і пару чобіт, які йому було доручено купити в Кулгарді.

Його закидали питаннями про «старий табір», як вони називали Кулгарді, та про похід на Лондондеррі. Поки він розповідав, старателі з цікавістю розглядали Саллі, яка мовчки сиділа в повозці, страждаючи від того, що про неї знову забули.

Саллі була обурена, що Морріс не познайомив її з товаришами, як Олф познайомив Лору по приїзді в Кулгарді. Мабуть, вирішила вона, Морріс твердо собі поклав не дати їй подружитися з чоловіками в Хеннані так, як вона дружила з усіма відвідувачами готелю Фогарті.

З крамнички вийшов рослий бородань; легкі впевнені рухи, крислатий фетровий капелюх і порівняно охайна зовнішність вигідно виділяли його серед старателів, які з’юрмилися навколо Морріса, — нечесаних і немитих, в занехаяних сорочках та штанях, припалих рудою пилюкою.

— Хелло, Моррі! — весело гукнув він. — Таки привіз свою господиню?

І він зухвало блиснув усміхненими очима в бік місіс Гауг, що й досі сиділа в повозці серед своїх речей.

— Милості просимо до нас у Хеннан, місіс Гауг, — він спроквола підійшов до неї. — Доведеться мені самому представитись: Моррі, як видно, надто заклопотаний, щоб зробити мені таку честь. Франсіско Хосе де Морфе, більш відомий, як Фріско Джо Мерфі, до ваших послуг.

Він скинув капелюха і, на втіху всім присутнім, низько вклонився Саллі.

— Як поживаєте, містер де Морфе? — відгукнулася Саллі.

— Дякую, пані, просто чудово, — в тон їй церемонно відповів Фріско, а очі його все сміялись. В думці він уже вирішив, що ця маленька дамочка не завжди буде з ним така стримана і неприступна. Втомлена довгою подорожжю й незадоволена поведінкою свого чоловіка, Саллі здалась йому мало привабливою. Далеко не красуня, подумав він, хоч очі прекрасні, та й постать струнка, міцненька.

— Вам, певне, дуже хочеться чаю, — спробував Фріско вгадати її бажання. — Я піду поставлю котелок.

— Прошу вас, не турбуйтеся. — Саллі відчувала, що поводиться з гідністю, як вимагав від неї Морріс.

А Морріс в цей час зник у крамничці. Повернувшись звідти, він підійшов до повозки.

— Бачу, ти все-таки привіз свою жіночку, Моррі, — звернувся Фріско до Морріса і на губах його майнула іронічна посмішка. — А ти ж начебто збирався залишити її в Кулгарді?

— Передумав, — буркнув у відповідь Морріс.

— Піду трохи приберу в нас, — зголосився Фріско, не звертаючи уваги на поганий настрій Морріса. — Як ми влаштуємось? Якщо хочеш, я виберусь геть, і місіс Гауг поселиться в моєму наметі.

— Дякую, — відповів Морріс, але в голосі його не відчувалось ніякої вдячності Фріско за таку великодушну пропозицію. — Я вже домовився з місіс Баггінс, ми поживемо у неї деякий час. За крамницею є прибудова, там ми й поселимось. Так буде зручніше для місіс Гауг, поки я поставлю для неї хижку.

Фріско засміявся. Він збагнув, що Моррісу зовсім не до душі таке загравання компаньйона до його ясноокої голубки. Запроторивши дружину у прибудову Баггінсів, він розраховував тримати її подалі від сторонніх очей. Старий Монті та матінка Баггінс завжди вдома, і вона завжди буде під наглядом. Вони держали дешеву поганеньку харчевню, яка містилася в сараї, зліпленому з іржавої жерсті від гасових бідонів, а поруч була халабуда, куди вони пускали людей ночувати.

— Моррісе, можна мені вже зійти? — спитала місіс Гауг.

— Зажди, я тобі допоможу, — буркнув Морріс.

— Ні, я сама.

Саллі передала йому через колесо роздутий саквояж та кілька клунків, а Морріс занепокоєно стежив, як вона підводиться з місця, повертається спиною і непомітно розправляє спідниці. Потім вона намацала носком підніжку й легко зіскочила на землю, ледь відкривши перед зацікавленими чоловіками лише струнку кісточку та запорошений чорний черевичок.

Моррісу, видно, було дуже приємно, що вона так спритно та пристойно все це зробила. Мабуть, він боявся, що, злазячи з повозки, вона зачепиться спідницями і всі побачать її ноги та білизну. Морріс наполіг на тому, що сам перенесе її саквояж та клунки до крамнички.

— Та що ти, не треба, — заперечувала Саллі, — вони зовсім не важкі.

Фріско та інші свідки цієї сценки весело усміхались, їх страшенно смішило те, як урочисто і поважно Моррі Гауг упадає біля своєї дружини.

Саллі теж не могла стримати посмішки і, йдучи за Моррісом, блиснула очима в бік містера де Морфе.

— Бувайте щасливі, — сказала вона церемонно.

Морріс познайомив дружину зі старими господарями, які тримали крамничку й жили в ній. Прибудова за крамничкою виявилась звичайною невеличкою повіткою з жердин, переплетених гілками. Зверху було насипане сухе листя. У повітці стояла кривонога дерев’яна розкладушка з таких самих жердин, обтягнутих мішковиною. За стілець правив дерев’яний ящик, і все. Морріс пообіцяв принести з табору рядно й повісити його на мотузці перед входом, щоб Саллі могла, сховатися від сторонніх очей. Вона зрозуміла, що їй доведеться жити тут, поки Морріс не влаштує її якось інакше.

— А що я робитиму, коли піде дощ? — спитала вона, розгублено озираючись.

— Ради бога, не коверзуй, — роздратовано відповів Морріс. — Дощі тут нікого не лякають. У нас їх і так замало. В усякому разі, я постараюсь спорудити для тебе якусь халупу до початку дощів.

Він вийшов і приніс з повозки її бляшаний сундучок, потім сказав, що йому треба напоїти коні та погнати їх на нічліг. А тоді вони з Саллі підуть у харчевню та щось поїдять. Краще почекати трохи: зараз там повно людей. Він попередив місіс Баггінс, щоб вона залишила їм тушкованого м’яса та гарячого пудингу.

Саллі присіла на свій сундучок, їй страшенно розболілась голова, вона почувала себе розбитою і пригніченою.

— Мені б тільки чашечку чаю, — втомленим голосом сказала вона. — Ах, Моррісе, чому ми одразу не поїхали до тебе в табір? Я б там швиденько прибрала і нам було б набагато зручніше, ніж тут, де збирається стільки людей. Я б могла готувати для тебе і…

— Дозволь мені знати, що для тебе краще в Хеннані, — холодно відповів Морріс. — Ти не уявляєш, який набрід стікається сюди з усіх кінців світу, і не забувай, що ти жінка.

— Але ж, Моррісе, — стримано заперечила Саллі, — до мене в Кулгарді ставились з великою повагою. Всі кажуть, що старателі — дуже порядні люди.

— Все це я знаю, — нетерпляче насупився Морріс. — Не треба мені доводити, що таке золоті приїски, Саллі. Попервах так справді було в Кулгарді; але в Хеннані — зовсім не те. Тут люди хижі й зажерливіші на золото. Інакше й бути не може. Адже сюди з’їжджаються покидьки суспільства з усього світу. Я був би щасливий, якби ти залишилась жити мирно та тихо в Південному Хресті, замість того щоб волочитися за мною сюди.

— Але ж ти покинув мене саму майже на два роки, — нагадала йому Саллі. — Невже ти гадаєш, що весь цей час я жила там мирно та тихо?

— Звичайно.

— Ти просто зовсім про це ніколи не думав.

— Ах перестань уже, Саллі, — скипів Морріс. — Не будемо починати все з початку. Якби ти знала, що мені тут довелось пережити, ти б зрозуміла. Я ходив з Фріско на розвідки, що тривали по кілька місяців. Одного разу, повертаючись назад, ми трохи не подохли від спраги…

— Ой, Моррісе!

— Послухай, люба, — Морріс присів на ящик поруч з нею. — Я дуже погано вчинив з тобою. Каюсь. Мені слід було писати тобі, навідатись додому, щоб подивитись, як ти живеш. Але клята золота гарячка хапає, немов чума, і людина робить таке, що в нормальному стані не спало б їй навіть на думку. Ми всі тут трохи божевільні. Не можемо ні говорити, ні думати ні про що інше, крім золота. Зрозумій, я бачив сотні людей, які знаходили цілі скарби, а мені жодного разу по-справжньому не поталанило. Ага, один раз я одержав свою частку за ділянку, де ми працювали з Дінні Квіном та Олфом Брайрлі. Але я купив верблюдів та харчів і подався на розвідку з Фріско в надії подвоїти те, що вже мав, — і втратив усе. Кажуть, якщо людина невтомно шукає золото, вона неодмінно знайде своє щастя. Отже, настане день, коли і я знайду своє. Тоді ми обтрусимо з своїх ніг порох золотоносних полів і рушимо в подорож навколо світу…

— Це було б чудесно, — зітхнула Саллі, захоплена його мрією.

— Ось заради чого я працюю. Ось чого я домагаюсь.

Морріс підвівся. Він весь тремтів від стримуваного хвилювання.

— Я хочу повернутись на батьківщину і жити в достатках до кінця наших днів. Ну як, варто попотіти й потерпіти тут якийсь час, щоб потім у нас було скільки завгодно грошей? Я хочу довести своєму старому, що блудні сини повертаються іноді мільйонерами і можуть відновити родинне багатство.

— Ах, Моррісе! — Саллі була засліплена картиною майбутнього.

— Іншим це удавалось, чому ж не вдасться й мені?

Окрилений оптимістичними надіями, Морріс здавався помолоділим, сповненим енергії і віри в свої сили.

— Ось, — сказав він, — подивись! — Він витяг з кишені бумажник і розгорнув перед нею аркуш цупкого паперу. — Це акції нового рудника, що відкривається на ділянці Брукмена. Один досвідчений гірник, мій знайомий, запевняє, що цей рудник буде чи не найбагатшим на тутешніх приїсках.

Саллі подивилась на документ. Потім Морріс згорнув його і поклав назад у бумажник, а бумажник жбурнув на бляшаний сундучок.

— Краще сховати його подалі, — сказав він, кинувши погляд на двері. — Тут тепер треба бути дуже обережним.

Люди раз по раз мелькали повз незапнутий вхід їхньої повітки: старателі й погоничі-афганці, що заходили й виходили з крамниці. Прийшло й кілька тубільних жінок, щоб поглянути на білолицю місіс; вони з’юрмились перед входом, розглядаючи її та пирскаючи сміхом. Морріс так сердито гаркнув на них, що вони метнулися врозтіч, мов зграйка наполоханих пташок. З сутінків виринув щуплий рудуватий хлопчина в штанях, підкочених вище колін, і в подертій на шмаття білій сорочці на засмаглих плечах.

— Гей, Моррі! — закричав він. — Ви що, не збираєтесь сьогодні напувати коні? Просто жаль дивитись на них.

— Одведи їх, Педді, до опріснювача, — відгукнувся Морріс. — Я зараз прийду і заплачу за воду. — Помовчавши трохи, він додав: — Це місіс Гауг. А це Педді Кеван, Саллі.

— Щасливий познайомитися з вами, мем. — Хлопчисько досить граціозно вклонився.

— Постарайся догодити моїй дружині, і ти від цього не програєш, Педді, — сказав Морріс.

— З радістю, — усміхнувся Педді. — Щасливий буду прислужитися вашій леді, містер Гауг.

— Ну, ну, не будь нахабою! — гримнув Морріс, коли Педді вже зник. — Спритне хлопчисько, — пояснив він Саллі. — Прийшло сюди з нами, а до того було юнгою на американському торговому судні і втекло звідти. Добралось до Південного Хреста, а потім — до Хеннана. Живе на випадкові підробітки. Як — тільки богу відомо. Але Педді нічим не гребує, щоб наскребти кілька монет. Ну що ж, треба піти доглянути, щоб напоїли коней. Бо цей Педді здатен сказати, що їх уже напоєно, а воду перепродати іншим.

Коли Морріс пішов до повозки, яка все ще стояла перед крамницею, в повітку зайшла місіс Баггінс з квартою чаю і товстою скибкою хліба з маслом на емальованій тарілці.

— Ах, велике спасибі, — сказала Саллі, — я просто вмираю, так хочеться пити.

— Не мені дякуйте, а Фріско, — відповіла місіс Баггінс кислим голосом. — Це він розпорядився, а я не маю часу панькатися з приїжджими.

— Це дуже люб’язно з його боку, — вдячно пробелькотіла Саллі, сьорбнувши гарячого міцного чаю.

Місіс Баггінс, висока літня жінка, сухорлява, з хитринкою в трохи розкосих, безбарвних очах, з довгими зубами і владним виразом обличчя, осудливо розглядала свою нову пожилицю. Морріс сказав Саллі, що матінка Баггінс — жінка роботяща, що вона набагато молодша за свого чоловіка і тримає в руках і його, і все господарство. Схоже на правду, вирішила. Саллі.

— Якби Морріс попередив нас, що ви приїдете, ми поставили б вам намет, або хлопці звільнили б один із сараїв, — пробубоніла вона.

— Нічого, — заспокоїла її Саллі, — я звикла обходитись без вигод. А сьогодні так натомилась, що засну де завгодно. Висплюся добре і буду свіженька, як рожа.

— У нас тут рожі не водяться, — єхидно буркнула матінка Баггінс і пішла геть.

Бідолашна жінка, подумала Саллі, вона дуже незадоволена, що Морріс накинув їй свою дружину. Мабуть, боїться, що їй доведеться морочитись з кволою, безпорадною білоручкою. Через те вона така й непривітна. Саллі вирішила наступного ж дня подружитися з місіс Баггінс і довести їй, що зовсім не збирається строїти з себе велику пані.

Допивши чай і доївши хліб з маслом, що їх принесла матінка Баггінс, Саллі залишилась сидіти на своєму сундучку, дивлячись на широку плоску рівнину, засновану плетивом густих чагарів, і на чисте зеленкувате небо, де миготіли перші зірочки. Вона дивувалася з долі, яка закинула її та Морріса у цей похмурий, необжитий край.

Невже оте, про що говорив їй Морріс, колись та збудеться? І вони знайдуть золото — крихітку тих величезних скарбів, які ховає в собі оця темна земля, — і стануть багатими, забезпеченими людьми, будуть їздити по світу і повернуться до його батьків «переможцями», як казав Морріс. Ні, не віриться, це — мов чарівна казка. З іншими людьми таке, може, й буває, але до неї та Морріса, передчувала Саллі, щастя не прийде так легко.

Морріс і раніше тішив її мріями про чудесне майбутнє, — на фермі, у Південному Хресті. Хоча, роздумувала Саллі, тут може вийти інакше. Людині не треба тут так надриватись, чекаючи удачі. Кожен може зненацька натрапити на своє щастя: відбити уламок скелі, знайти шматки золота й продати ділянку за тисячі фунтів. Проте, з іншого боку, сотні людей. залишали приїски після довгих місяців розвідки та провіювання, переконавшись, що справа не варта заходу.

І Саллі не раз доводилось чути від них, що шанси розбагатіти дуже невеликі й навряд чи є сенс гибіти тут у нелюдській праці й нестатках, які випадають на долю золотошукача. Багато старателів, як казали вони, повертали землі те, що від неї взяли, витрачаючи гроші на верблюдів та продовольство, щоб вирушити в довгий розвідувальний похід, або вкладаючи все, що в них було, в розробку рудника. Моррі на цьому вже колись погорів.

Ні, сказала собі Саллі, не віриться, щоб вони з Моррісом так швидко обтрусили з своїх ніг порох золотоносних полів. Та вона ладна потерпіти, призвичаїтись до життя навіть у такому місці, як Хеннан; тільки нехай Морріс швидше забере її до себе в намет або поставить хижку, як обіцяв. А поки що — невже він гадає, що вона отак і сидітиме, згорнувши руки під оцією повіткою з гілляччя? Ні, вона буде допомагати місіс Баггінс, як допомагала місіс Фогарті. Щоб жити в злагоді з людьми, треба ділити з ними їхню працю й турботи. У неї надто багато здорового глузду, казала собі. Саллі, щоб строїти з себе велику пані перед місіс Баггінс.

Коли Морріс прийшов з ліхтарем та ряднами, які він приніс з табору, Саллі вже спала, згорнувшись клубочком на розкладушці. Він завісив вхід до повітки сірою ковдрою і розбуркав дружину, щоб вона роздяглаєь. Вона скинула з себе одяг і надягла нічну сорочку, здивована тим, що Морріс збирається спати разом з нею на такому вузенькому ліжкові. Морріс теж роздягнувся і ліг біля неї під брудну сіру ковдру.

РОЗДІЛ XVI

Морріс давно вже спав, а Саллі все ще лежала з розплющеними очима, дивлячись крізь просвіти між сухими гілками на мерехтіння яскравих зірок.

Вона була до глибини душі обурена тим, що Морріс поводився так непристойно. Він одразу затис її в обіймах, хоч люди снували за кілька кроків від них. Вона чула їхні смішки й масні жарти на адресу Морріса, який «беркицьнувся в ліжко разом з курми», так чітко, ніби ці люди стояли поруч, у головах. Хіба не принизливо для самого Морріса, що він повівся так грубо і зробив її об’єктом сороміцьких пересудів?

Звичайно, вона знудьгувалася за його пестощами, вона з нетерпінням чекала тієї миті, коли забуде в його обіймах про всі їхні життєві незгоди, їхнє примирення в дорозі дало їй солодке відчуття спокою та міцності їхнього кохання. І ось тепер все це було зруйновано. А вона ж так надіялась, що, зустрівшись після довгої розлуки, вони вдруге переживуть медовий місяць!

Колись, у першу пору закоханості, Морріс був для неї божеством, на якого вона ледь не молилася. Вся її істота трепетала від кожного його дотику. Усі ті нескінченні місяці, коли вона жила самітно в Південному Хресті, Саллі болісно, до сліз жадала його тепла. Але це брутальне, скотське зближення глибоко образило її. Він опоганив її почуття. Більше ніколи-ніколи в житті, казала собі Саллі, вона не дозволить Моррісу так зловживати їхніми взаєминами. Вранці вона рішуче заявила:

— Я не буду жити в цій кошарі. Покажи мені, де твій намет, і давай переберемось туди.

— Гаразд, — погодився Морріс, винувато опускаючи, очі. — Але побудь тут хоч день-два, поки я все приготую та перенесу намет трохи далі в кущі.

За сніданком у харчевні матінки Баггінс Саллі дала Моррісу ясно зрозуміти, що вона не стане потурати його забаганкам, не буде цуратися хеннанців та величатися перед ними. Вона зайшла в розмову з своїми сусідами по столу, розпитала про місцеві новини й сама переказала все, що знала про похід в Лондондеррі.

Вставши з-за столу, вона пішла до кухні, щоб привітатися з місіс Баггінс та запевнити її, що спала добре і почуває себе чудово.

— Якщо я можу вам чимось допомогти, — весело прощебетала Саллі, — я з радістю це зроблю. Не звикла я сидіти без діла. Та й добре було б зайнятись якоюсь роботою, поки Морріса не буде вдома.

Але в місіс Баггінс день, як завжди, почався з головного болю й поганого настрою. Щирі наміри Саллі вона сприйняла підозріливо.

— Робіть своє діло, — кисло сказала вона, — а я робитиму своє.

Саллі враз зів’яла під її недружелюбним поглядом.

— От бачиш, — буркнув Морріс, ведучи Саллі назад до повітки. — Я ж попереджав тебе, що своєю настирливістю ти тут нічого не доб’єшся. Баггінс нездатна зрозуміти твоїх добрих і щирих поривань.

— Мабуть, вона просто невихована, — сказала Саллі, сідаючи на розкладушку. — Ну сам подумай, Моррісе, що ж тут поганого, коли я хочу їй допомогти?

Морріс усміхнувся:

— Матінка Баггінс була єдиною жінкою в Хеннані і тепер, по-моєму, просто ревнує, що на її дорозі з’явилася інша. Кажуть, вона не гребує постіллю тутешніх кавалерів…

— Та що ти! — з огидою вигукнула Саллі.

— Фріско запевняє, що й на старій скрипці можна зіграти пісню, а він у таких справах мастак. — Морріс натягнув на голову капелюха. — Ну, мені ніколи правити теревені, треба йти на ділянку, погребтися трохи в землі.

— Я піду з тобою. Не можу я тут байдикувати цілісінький день, — з запалом сказала Саллі.

— Де мій бумажник?

Морріс повів очима довкола, обмацав кишеню.

— Твій бумажник? — перепитала Саллі, силкуючись згадати, що він казав їй про бумажник учора…

Морріс зігнувся над сундучком, викидав звідти одежу. Саллі теж почала шукати. Вони перерил всі речі, облазили підлогу, але бумажник як у воду впав.

— Я ж просив сховати його. Я ж тобі казав, що в цих акціях ціле багатство! — розлютувався Морріс.

— Ах, Моррісе, — жалібно виправдувалась Саллі. — Та я в руки не брала твого бумажника. Ти сам кинув його на сундучок, сам.

— Але я сказав, щоб ти його сховала! — закричав Морріс. — Хіба я не попереджав, що тут тобі не Хрест і не Кулгарді?! Тут на ходу підметки зривають. Господи, якщо справдяться надії Зеба Лейна на рудник, я тобі ніколи не прощу!

Вже ледве не плачучи, Саллі сказала:

— Якщо це моя вина, Моррісе,. то я дуже шкодую, але ж…

Та Морріс уже вискочив з повітки.

Саллі чула, як він галасував у крамниці, а старий Монті та місіс Баггінс сердито кричали йому щось у відповідь. На порозі кухні з’явилася місіс Баггінс.

— Ану, збирайте свої манатки і вимітайтеся геть! — зарепетувала вона. — Якщо вам здається, що ви можете у вічі обзивати мене злодійкою, то ви дуже помиляєтесь, містер Гауг. Ідіть собі під чотири вітри і заберіть з-перед моїх очей свою пані. Приходять сюди біс знає з чим, та ще й обвинувачують чесних людей. Вас обікрали? І правильно зробили. Так вам і треба, ось! Ви самі не перший день нас обкрадаєте. Мідяка ніколи не заплатили, а золото ховаєте. Вас давно слід було потурити з табору, вошивий голодранець. Було б катюзі по заслузі.

— Я сказав тільки, що в мене улсрали бумажник. І на вас не маю ніякої підозри, — намагався втихомирити її Морріс. Його лють одразу вщухла перед бурею, що звалилась на його голову. — А золота там дрібки не було. Лише трохи грошей та кілька акцій.

— Акцій? — заверещала матінка Баггінс. — На акції, бач, гроші знайшлись? А цілий місяць у мене жере й ні разу не заплатив! Ні, йому закортіло в Кулгарді, щоб притаскати сюди свою шлюху. Зразу видно, яка вона птиця. І не кяжи мені, порядна жінка не злигається з таким пройдисвітом, як ти, Моррі Гауг.

— Прошу не ображати мою дружину, — сказав Морріс.

— Замовкни нарешті — гримнув на свою жінку старий Монті. — Якого біса ти до неї причепилась, що вона тобі зробила?

— Так їх, так, тітонько, дайте їм перцю! — почувся глузливий чоловічий голос. Саллі одразу впізнала його.

Фріско й кілька старателів зайшли на подвір’я.

— Геть звідси! — зовсім. знавісніла матінка Баггінс. — І швидше забери оцю вертихвістку! А ви, хлопці, можете все перевернути в моїй хаті, коли не вірите, що ні Монті, ні я навіть пальцем не торкались його клятого бумажника. Я не захищаю того, хто потяг той бумажник. Можете повісити злодюгу на гілляці, я буду тільки рада, раз через нього мені така халепа. Але в нас ще нікого не обкрадали. Ви всі це знаєте. Я нікого не кривдила і себе скривдити не дозволю. А він, безталанний ледащо, приходить сюди і зчиняє мені отаку бучу, ніби це ми винні в тому, що в нього вкрали анахтемський бумажник. То й нехай вимітається звідси к бісовій матері, поки не пізно!

Саллі вся тремтіла, коли Морріс зайшов у повітку. Він і сам був пригнічений, що його так осоромила місіс Баггінс.

— Збирайся, — буркнув він понуро, — підемо в табір.

Саллі повкидала жужмом у свій сундучок речі, які витягла звечора, а Морріс позгортав ковдри. Вона одягла плащ та капелюшок, взяла в руки саквояж та клунки і вийшла на подвір’я, залите яскравим сонцем.

Кілька чоловік стояло біля повітки, обговорюючи пригоду. Серед них вона помітила Фріско та Педді Кевана.

— За акціями ти не побивайся, Моррі, — сказав один з чоловіків. — Треба тільки повідомити компанію, що ти їх загубив. А ми попитаємо, хто тут був зранку, і, якщо спіймаємо злодія, скличемо загальні збори.

— А ти де вештався, Педді? — спитав Фріско.

— От тобі й на!—обурився хлопець. — Чи не на мене ти хочеш усе звалити, Фріско? Ми ж були друзями з Моррі підчас походу. Такої підлості я б йому ніколи не зробив. До того ж звечора я водив напувати його коней в Кассіді, а вранці тут і не з’являвся.

— Ну гаразд, не лови гав і, коли що почуєш, катай до нас, — сказав Морріс.

Він був узявся за Саллин сундучок, щоб завдати собі на плечі, коли до нього підскочив Педді.

— Ні, ні, Моррі, давайте вже я, — вигукнув він.

Морріс передав йому сундучок і полегшено зітхнув. Він попрямував з двору, несучи свої ковдри та Саллині пакунки, але тут з крамнички знову вибігла місіс Баггінс.

— А може, ви спершу зі мною розплатитесь, а потім підете, містер Гауг? — зарепетувала вона.-— 3 вас належить п’ятдесят фунтів за обіди й провізію.

Морріс став мов укопаний і безпорадно озирнувся до неї.

— Всі мої гроші були в бумажнику, — через силу видушив він.

Саллі відчула,.що їй треба заступитися за чоловіка.

— Не хвилюйтеся, місіс Баггінс, ми повернемо вам усе, що заборгували, — сказала вона. — В житті моєму такого не було, щоб я комусь залишилася винна хоч пенні.

Матінка Баггінс злорадно заквоктала.

— Он як? — сказала вона. — Ну, скажу, легко ж вам дістаються ті пенні. Але мені потрібні грошики зараз.

— Ми не можемо вам дати того, чого в нас немає, — сказав Морріс.

Фріско виступив наперед і ривком висмикнув з-за пояса замшеву калитку.

— Нате, одважте скільки треба і заткніть свою пельку! — роздратовано вигукнув він.

— О, без нього й вода не освятиться! — верескливо зареготала матінка Баггінс. — Чекайте, Фріско, а чей вам окупляться ці грошенята.

Саллині щоки пашіли вогнем, очі палали гнівом. Вона була рада, що може нарешті повернутися спиною до крамнички і до цієї лихої жінки. Морріс пробирався поміж наметами та шурфами, прямуючи до пагорбів, що виднілись по той бік дороги. Але він ішов занадто швидко, і Саллі не могла за ним угнатись. Тоді вона відстала і приєдналась до Педді, який, спотикаючись, тяг на плечах її важкий сундучок.

Коли їх наздогнав Фріско, вона не наважилась підвести очі й лише квапливо пробелькотіла:

— Дякую вам, містер де Морфе. Чоловік розплатиться з вами при першій можливості.

— Не турбуйтеся про це, місіс Гауг, — недбало відповів Фріско. — Моррі для мене зробив би те саме. У нас так заведено — якщо в тебе, є золото, а в товариша немає, то треба поділитись.

Він пішов уперед і приєднався до Морріса.

Саллі була йому вдячна за це не менше, ніж за те, що він допоміг їм відкупитись від матінки Баггінс.

Педді зупинився, щоб перевести дух, і втупився очима в спину Фріско.

— Хай йому чорт, цьому Фріско, і завжди в нього золото є, — захоплено сказав він. — Ось побачите, місіс, колись ми з ним будемо першими людьми на приїсках.

РОЗДІЛ XVII

Старательські табори були розкидані по всій низині, тяглися вони й вздовж гірського кряжа — на захід, до Великого Боулдера, та на північ, за приїск Хеннан, аж до широких стрімких схилів Маунт-Шарлотт. Морріс та Фріско розіпнули свої намети рядком біля підніжжя Марітани — крутої гори, вкритої низькорослим колючим чагарником та сірими кошлатими кущами, заквітчаними рожево-ліловим цвітом; вона високо здіймала до блакитного неба свою голу вершину.

Намети з брудно-рудого, просякнутого пилюкою полотна, намети із зшитих докупи мішків, криті мішковиною халабуди з іржавої жерсті від гасових бідонів, яку прибивали до каркасів з необтесаних жердин, курені з сухого гілля стояли повсюди серед тонких веретеноподібних дерев з рідким віхтем галузок біля самого вершечка, прикритим шапкою темного листя. Подекуди щирим золотом цвіту жовтіли купки приземкуватих кущів.

Цілий день скреготіли грохоти і хмари червоної куряви здіймались над ділянками старателів. Люди повзали по кряжу, мов якісь фантастичні комахи, порпалися в землі навколо шурфів, вигрібали пусту породу, розчищали нові шари. Монотонно рипіли коловороти, гуркотіло каміння, що його скидали на купи, шурхотіла, осипаючись в ямах, земля, порушуючи таємничу тишу пустельних рівнин. Час від часу хто-небудь з старателів кричав щось своєму товаришеві, і його голос дзвенів у чистому повітрі, немов уривок пісні. В безхмарній синяві неба похмуро й зловісно каркала ворона, нагадуючи всім про довге пекуче літо, коли вона клюватиме кістки людей, загиблих від спраги там, аж за обрієм, серед зарослів акації.

Ночі все ще були дуже холодні. Від різкого сухого холоду зорі сяяли, мов діаманти, і Саллі рано ховалася в постіль. Вдосвіта, коли вона вставала, щоб розпалити багаття та приготувати Моррісу сніданок, паморозь товстим шаром вкривала землю. Години через дві яскраве сонце уже зогрівало її; але траплялось, що крижаний вітер дув над рівнинами цілий день і вночі наскрізь пронизував намет, примушуючи Саллі цокотіти зубами й щільніше закутуватися в ковдри.

Але Моррісу вона казала, що їй подобається жити в наметі. Це набато приємніше, ніж морочитися з пансіоном і з ранку до ночі тільки те й знати, що чистити, скребти, стояти біля плити та мити посуд. Якою нудною і виснажливою здавалась їй тепер та робота! А коли живеш у наметі, клопоту, по суті, дуже мало. Трохи наведеш чистоту та порядок — то й усе діло. Варити на багатті досить легко, це хіба не дрібниця — підмести деркачем землю навколо свого житла, коли гарна погода.

Звичайно, в такому житті були і свої незручності: ні умивальника, ні шафи, ані вбиральні. Доводилось залазити в кущі, а потім по-кошачому загрібати пісок. З ранку до вечора повз намет швендяли чоловіки. Морріс застерігав її, щоб вона обережніше милась та переодягалась, особливо увечері, коли гасовий ліхтар відкидає на полотняні стіни намету чіткі тіні. Ще добре, що зима затяглася. Пилюка, мурашки та мухи поки що не дуже ускладнювали життя. Дні були сонячні, теплі, на голубому небі — ані хмаринки, зате на ніч страшенно холодало.

Вогонь весело потріскував хмизом, що його Саллі збирала звечора й складала в жерстяний ящик, щоб вранці було чим розпалити багаття, хоч часто в попелі вона знаходила тліючі головешки. А тоді тільки й треба було, що згорнути на купку присок та пригнітити його сухим ломаччям. Приємно було грітися біля яскравого полум’я, вдихати пахучий дим, що струмів у чисте ранкове повітря, і слухати передзвін пташиних голосів. Підігріваючи зачерствілі коржі, помішуючи вівсяну кашу, перевертаючи на сковорідці шкваркотливі кавалки сала, вона з гордістю й радістю думала про те, що зможе нагодувати Морріса ситним сніданком перед тим, як він піде на роботу. Опівдні вона готувала обід, а потім, пізніше, — вечерю.

Морріс жартував, що вона вміє творити чудеса, маючи на хазяйстві якусь банку м’ясних консервів, пару цибулин та шматочок сала. Свіже м’ясо було тут розкішшю, овочі, навіть консервовані, — рідкісним продуктом, проте Саллі, як запевняв Морріс, примудрялася готувати смачні супи й апетитну печеню з чого завгодно. Вона так і не наважилася навідатись до крамниці матінки Баггінс, але часто ходила за покупками в іншу крамничку. Пляшечка томатного соусу чи маленька бляшанка сушених корінців були безцінним скарбом.

Морріс вихвалявся, що він краще пече коржі. І це правда, погоджувалась Саллі. Коржі у Морріса виходили такі пухкі та рум’яні, наче з рук майстра-кондитера. Їй довелося повчитися в нього, як замішувати тісто на воді, як швиденько розкачувати його й садовити коржа у велику макітру, а потім ставити макітру, що правила за своєрідну піч, на вогонь, присипавши покришку жаром. Фріско, за звичкою, снідав і обідав разом з Моррісом; але вечеряти йшов до харчевні матінки Баггінс.

Дні спливали легко й непомітно. Часу було вдосталь, кожна справа робилася розмірене і неквапливо, ніби все це не мало особливого значення, та так воно й було — аби лиш попада лося золото та вистачало продуктів і води.

Дбати про це Саллі полишила на Морріса. Вона ніби по ринула в солодкий безтурботний сон, годинами сиділа нерухомо, дивлячись у небо або спостерігаючи, як люди працюють на схилах кряжа.

Її просто вражало те, як Морріс навчився працювати. Взявши лопату та кайло, він виходив з дому, ледь починало сіріти, і повертався з ділянки надвечір, весь укритий рудою пилюкою. Йому було байдуже, що одяг на ньому брудний і потертий, що він лише раз на тиждень міняє білизну.

Саллі стала іншими очима дивитися на свого чоловіка: в ній народилось почуття, значно глибше за ту жагучу пристрасть, що кинула їх в обійми одне одному. Побачивши, як Морріс живе, вона майже простила йому те, що він так довго про неї не турбувався. Навіть його легковажне ставлення до грошей вже менше обурювало її. Здавалось, що так і повинно бути в житті старателя, в якому немає нічого іншого, крім жорстокої боротьби за існування та гонитви за золотом. Тепер вона краще розуміла і ту жадобу золота, що нею тут були охоплені всі.

Золото, золото, Золото!

Ніхто ні про що інше не говорив. Ніхто ні про що інше не думав. Золото було основою основ усіх їхніх поривань і зусиль. Від нього залежало існування цієї людської громади. Кожен марив про казкове багатство, яке одного чудового дня дасться йому в руки. Засліплені цією мрією, просякнуті до кісток рудою пилюкою, старателі та рудокопи день у день працювали до знемоги, недоїдали й недосипали, але не могли відмовитись від надії на золото та щасливе майбутнє. І тільки ворони пересторожливо каркали в ці ясні весняні дні.

Ті, хто розумів воронячий крик, ненавиділи цих чорних птахів. Унк Трегурта — старий корнуелець, який одного разу ледве не загинув у чагарникових нетрях і втратив по дорозі товариша, — бачити не міг цих зловісних птахів; він хапав рушницю й стріляв по них, як тільки вони злітали з дерев, щоб поживитись покидьками біля його намету.

Тихі сонячні дні з ясними морозними ночами низалися один на один, і люди все частіше з тривогою поглядали на безхмарне небо. Потрібен був дощ. Минулого літа, казав Морріс, в Хеннані було дуже скрутно з водою. А зараз щотижня сотні старателів, перекупників та ділків, з кіньми та верблюдами, приїжджають на приїск, і, якщо не випаде добрий дощ, питання про воду постане дуже серйозно.

Кілька днів підряд крижаний вітер гнав над рівнинами брудні скудовчені хмари. Потім линула злива. Від радості люди не тямили, що роблять. Вони по-дикунськи скакали й витанцьовували навколо наметів, сміялися й галасували, мов навіжені. Але як куховарити на. відкритому багатті під дощем — Саллі не знала.

Використавши жерсть від кількох гасових бідонів, Фріско спорудив над багаттям дашок, а позад вогнища поставив лист гофрованого заліза, щоб захистити полум’я од вітру. В ті часи гофроване залізо цінувалося в Хеннані майже як золото. Просто неймовірно, як Фріско завжди вмів роздобути, що йому треба.

— Випрохати, позичити чи вкрасти — для мене все одно, мем, аби я мав те, що хочу, — весело пояснив він.

Котелки з варивом Саллі віднесла в намет, і вони з Моррісом пообідали, не роздягаючись. Раз по раз, проходячи мимо, до них зазирали старателі, щоб поділитися радістю з приводу зливи. Промоклі до рубця, але збуджені й веселі, вони пророкували, що сезон намічається вдалий і що незабаром у Хеннані буде не менше жителів, ніж у Кулгарді.

Дощ лив цілу ніч і, згорнувшись калачиком під ковдрою із шкурок опосума, Саллі прислухалась, як вода періщить по парусині й цівками стікає в намет. Але їй було затишно й тепло, а Морріс мирно хріп поруч неї. Саллі дивувалась, чому вона почуває себе такою щасливою і вдоволеною. Чи буде їй ще коли-небудь так хороше, навіть якщо ділянку Морріса й Фріско буде вигідно продано і вони забагатіють, назавжди позбувшись нестатків?

В цьому примітивному житті не все, звичайно, було гаразд. Саллі не тішила себе ніякими ілюзіями. Але поки що вона охоче сприймала буття, яким воно є, і не заглядала в майбутнє. Непокоїло її тільки те, що Морріс досі нічого не дізнався про свій бумажник, і вона не уявляла собі, на які гроші вони живуть. Звичайно, Фріско та Морріс ділилися золотом, яке давала їхня ділянка, але Морріс сам говорив, що цього дуже мало. Вони вирішили або продати ділянку, або роздобути грошей та купити машинне обладнання. На інших приїсках — Кассіді й Марітані, Мідасі, Крезі, Лейк-В’ю та Старі — справи йшли добре, і ходили сенсаційні чутки про поклади у Великому Боулдері.

Та що це дасть, коли вона буде про все турбуватись? Треба жити так, як живуть у таборі всі золотошукачі: мов ті пташки, що добувають свій харч, де трапиться, і більше ні про; що не турбуються. Єдине, що вимагається від людини, — це не втрачати бадьорості й миритися з тим, що приносить тобі нинішній день. Саллі подумала, що, можливо, вона надто легко ставиться до всього цього.

Вранці дощ перестав. На рудій землі виблискували глибокі калюжі. Чоботи в старателів були обліплені глиною, одяг заляпаний рідким багном. Повсюди — на кущах, на підпірках наметів — сохли ковдри, штани й сорочки. Під промінням гарячого сонця вони парували. Але старателям мало було цього, дощу, і вони з досадою дивились, як вітер жене хмари кудись і у глиб країни.

— Гарний ранок для пошуків — вигукнув Морріс, показуючи на людей, що повзали схилами кряжа та в низині.

— Я теж піду пошукаю, — сказала Саллі. Вона не раз бачила в Південному Хресті, як після дощу чоловіки, жінки та діти шукають на землі самородків. Звичайно, недосвідченому оку важко відрізнити шматочки золота від уламків залізняку та пісковика, вигорнутих з ям і розкиданих скрізь, куди не глянь. Але дощ змиває пилюку, і в такий ранок, як сьогодні, кожен може помітити блиск золота. Саллі не поталанило, і вона винуватила в цьому зозулю. Протяжне сумне кування долинало з далеких чагарникових хащів, ніби зозуля хотіла знову накликати дощ. «Дощова пташка» — називали її старателі, і Саллі вистежувала її в кущах, бажаючи хоч мигцем побачити цю подружку своїх дитячих літ. Всього за кілька кроків від утоптаної землі навколо табору хаща ставала майже непролазною. То тут, то там; стрункий евкаліпт з кораловими плямами на стовбурі височів серед карликових сандалових дерев та сіролистої акації.

Яскраві острівці різнотрав’я зеленіли на рудій землі, і колючий чагарник був обвішаний пухнастими китицями жовтого цвіту. Зграйки маленьких зелених папуг пурхали між дерев з дзвінким і ніжним щебетанням. Гарненькі чорно-білі мухоловки блискавкою миготіли серед кущів, хапаючи на льоту мошву. Важко було нишпорити очима по землі в такий ранок, коли хащі вигравали всіма барвами, дзвеніли веселими пташиними голосами.

Але Саллі все-таки намагалась знайти самородок, хоча б маленький-малесенький, щоб принести його Моррісу. Та натомість вона наламала цілий оберемок гілок з жовтим цвітом і повернулася до табору.

— Поглянь, — вигукнула вона радісно, коли Морріс прийшов на обід, — он скільки золота я принесла!

Педді Кеван знайшов десять унцій золота за кілька кроків від табору, сказав їй Морріс.

— От мале чортеня, — пробурчав він. — Це вже не вперше йому трапляється ласий шматочок. Але що він робить з тим золотом? Ось що хотів би я знати. Ніколи навіть сорочки цілої на ньому нема, і завжди канючить їжу.

— Згадаєте моє слово, — сміявся Фріско. — Цей хлопчисько— великий пройда. Не сьогодні-завтра він усіх нас купить і продасть.

Кожного вечора старателі сходились погомоніти з Фріско та Моррісом біля табірного вогнища. І Саллі нічого так не любила, як сидіти на ящику перед багаттям і слухати ці вечірні розмови. Вогняні бліки витанцьовували на худих, огрубілих постатях старателів. Чоловіки стояли купками в забрудненому землею, пошарпаному негодою одязі, невимушене покурюючи та перекидаючись словами, або умощувались на ящиках чи просто долі. Багрове світло осявало їхні обличчя — м’ясисті, попечені сонцем і бородаті або худі, з гострими рисами, засмаглі, аж чорні. Тут з пітьми визирав чийсь гачкуватий ніс, там — пасмо посивілого волосся, усміхнений рот, спотворений місцевою хворобою «барку», засмаглі жилаві руки, товсті вузлуваті пальці, блискучі очі, подерті черевики.

Поверх ситцевих та фланелевих сорочок, іноді двох і навіть трьох, були накинуті піджаки або жилети; потерті молескінові, вилинялі на сонці бавовняні та попрілі сукняні штани були підперезані різномастими пасками. При поясі в кожного висіла замшева торбинка на гроші та золотий пісок, бляшана коробочка для сірників чи кресала і, якщо чоловік у цю мить не курив, за пояс була заткнута також люлька. Пошарпаного фетрового капелюха старатель рідко коли скидав з голови: ніщо так не зогріває макітри взимку й не захищає від сонця влітку, як старий фетровий капелюх, запевняв Фріско.

— Є чутка, ніби вся дорога за Південним Хрестом захаращена возами, — кидав хто-небудь з присутніх.

Інші голоси враз підхоплювали:

— Там не було дощу. Може, тільки минулого тижня ледь-ледь покропило, коли в нас тут була гроза. У «Сибір» возять воду верблюдами за п’ятдесят миль…

— Подейкують, ніби зроблено заявку на Маунт-Маргарет, це в бік Лейк-Кері, за двісті миль від старого табору. Довкола — непролазні чагарі. Води ні краплини. Один з напарників Білла Кінга помер у дорозі. І тубільці там скажені — покололи списами коней Сенді Мака. Вся їхня партія і сам Сенді Мак ледь не загинули. Три дні без води були. На них випадково натрапив караван верблюдів і привіз усіх на Дев’яносту Милю.

— А що ото плещуть, ніби на старому Кулгардійському шляху згорів Гобсонів готель одразу після того, як виїхала охорона з золотом?

— То правда.

— Ото вже хтось волосся на собі рве!

— А ви чули — Кассіді-Хілл перепродано в Лондоні за сім тисяч фунтів.

— Нічого дивного: лорд Фінгал дає за Лондондеррі сто вісімдесят тисяч.

— Чарлі де Роз запевняє, що рудники Лейк-В’ю та Айвенго скоро почнуть працювати.

— Ну, там здорово попоморочились! То ж не іграшки — перевезти обладнання з Південного Хреста! Вони пригнали з Аделаїди цілу запряжку волів. Дорога була закрита через нестачу води. Чарлі довелось забезпечувати їх фуражем та водою вздовж усього шляху.

— А тепер він злиться, що гірники теж хочуть їсти!

— Ще б пак! Ми зажадали підвищення зарплати на десять шилінгів і застрайкували. Як по-’вашому, справедливо це — платити три фунти десять шилінгів за роботу під землею? Та ще при нинішніх цінах на продукти та воду в Хеннані, га, Сем?

— Не мене про це питати. Я тут ні до чого, Тед. Тупе Кайло і я — ми не наймаємось. Щоб ми за якісь нещасні чотири фунти пішли гнути спину на чужий рудник…

— Зразу видно, що тобі не треба жінку та дітей годувати.

— Поки що ні, та хіба знаєш, коли Тупе Кайло попросить Джіглді Джен призначити весілля?

В загальному реготі тоне лайка Тупого Кайла. Так ллється некваплива дружня розмова, перекидаючись з одного на інше, а іноді переходячи в палку суперечку. Та ось багаття згасає, голоси стихають, і старателі йдуть у трактири або, вирішивши, що час уже спати, розходяться по своїх наметах.

РОЗДІЛ XVIII

Серед старателів, що працювали на ділянках з розсипним золотом, а також гірників з рудника Кассіді та відкритих кар’єрів на Марітані, Саллі знала багатьох. Проходячи мимо чи вмощуючись у колі біля багаття, вони скромно і шанобливо казали їй: «Доброго вечора, місіс».

Тут були Елі Нанкерроу та його напарник Піп Ярн, Сем Маллет, Браун — Тупе Кайло, Доу Динаміт, Янкі Набрида, Томпсон Верблюд, Ден О’Салліван — Танцюрист і Тессі Ріган, а також Довготелесий Джім, візник з Квінсленда, його товариш Клері Мак-Клерен та Унк Трегурта, старий корнуелець з сивою кучерявою борідкою.

Елі та Піп Ярн теж були корнуельці; завбачливі й пронозливі люди, вони мали гарну ділянку на Браун-Хіллі. У себе на батьківщині Піп Ярн був проповідником. «Поки не спився», — пояснював Унк. Елі допоміг йому в біді й забрав з собою сюди в Австралію. Їх рідко бачили порізно. Та на приїсках всі корнуельці завжди трималися купи.

Сем Маллет мав знамените ім’я. Коли він напивався, то вважав за необхідне нагадати кожному стрічному, що звати його Самюель Вордсворт; але взагалі Сем був поважний і розсудливий коротун, не схильний до бешкетування і дуже небалакучий. Здавалось, він завжди був заглиблений у якісь роздуми, а коли говорив, то тільки до діла. Тупе Кайло, його товариш, навпаки, здатен був наговорити за двох. Це був жилавий, верткий і енергійний чоловік, з різким, верескливим голосом, з єдиним оком та перебитим носом. Тупе Кайло врятувало йому життя, любив пояснювати він. Якось у бійці його вдарили кайлом, та завдяки тому, що воно було тупе, «к бісовій матері полетіла тільки краса». І він «глибоко вдячний тому кайлу»! Нікого й не цікавило його справжнє ім’я.

Ден О’Салліван, рослий ірландець, з м’ясистим, попеченим на сонці обличчям, хвалькуватий і життєрадісний, без упину снував між своїм наметом та ділянкою і завжди приносив приголомшливі новини.

Томпсон Верблюд рухався повільно, був незграбний і відлюдкуватий, а гострий блиск його сталево-сірих очей свідчив про те, що він витриваліший за будь-якого верблюда і витримав немало розвідок у таких безводних місцевостях, де інші напевне загинули б.

Янкі Набрида скидався на американського індіанця — ставний, вродливий, з гладеньким чорним волоссям і смоляними очима. Але, за його свідченням, він воював проти індіанців під командою полковника Коді. До того ж він був циркови наїзником, а його сестра жила в жіночому монастирі. Вони з Фріско знали один одного віддавна і працювали разомна інших приїсках; тепер напарником Набриди був Тедді Доу, й вони успішно добували золото на своїй ділянці південніше Кассіді.

Люди на приїску безперервно мінялись: одні поверталис з розвідки, інші вирушали в похід за сотні миль. Були й такі, що за прикладом Елі Нанкерроу та Попа Ярна, Сема Маллета й Тупого Кайла взялись за промислову розробку ділянок і були цілком задоволені своєю здобиччю на Хеннані.

Сем і Тупе Кайло ніяк не хотіли примиритися з тим, що вони могли б мати прибуткову ділянку на кряжі, якби вели розвідку саме там, а не пішли в похід на Маунт-Юл. Тупе Кайло без кінця розповідав про це.

— Дві-три сотні хлопців, у тім числі й я, з повозками та запасом харчів подалися шукати золоті гори і зайшли казна-куди від найкращої ділянки в країні, — бідкався він. — На першу ніч ми зупинилися біля підніжжя горбів на Дев’яностій Милі. Том Фленнінган, Педді Хеннан та Ден Ші наздогнали нас і почали розпитувати про подробиці походу. Вони були в розвідці і повернулись у старий табір, тільки-но ми звідти вийшли. Вони загнуздали чотирьох коней, що паслись в чагарях, і помчали слідом за нами. Десь через пару днів ми стали табором у низині й сіли ввечері пограти в карти, коли бачимо — повертається Педді. Каже, що в нього лопнув міх і він з своїми напарниками зостався без води. Отож і їде тепер на Дев’яносту Милю по воду.

Ми рушили далі, навіть не підозрюючи про те, що сталось насправді. Потім Ден Ші розповідав, що Фленнінган знайшов перше золото біля Маут-Шарлотт — невеличкий самородок та кілька пристойних зразків.

Ден сказав, що йому подобається ця місцевість. «В таких горах, схожих на цукрові голови, завжди є золото, це точно», — запевнив він Педді Хеннана. Вони вирішили зупинитися тут і провести розвідку. Фленнінган та Педді Хеннан пішли шукати воду й за кілька миль набрели на болітце, проте воно подарувало не більше кварти води. Тоді Педді поїхав назад, у бік Кулгарді, але вночі випав дощ, і коли наступного ранку Педді повернувся до свого табору, Фленнінган показав йому цілу пригорщу золота, взятого у виярку біля Марітани.

— «І там ще багацько лишилось», — додав Фленнінган. Він закидав те місце гіллям, не став більше копати й пішов геть, щоб не привернути чиєїсь уваги. В низині ще був дехто з наших, в тім числі і я з Семом. Але ми навіть гадки не мали, чому це Педді та його дружки не поспішають звідси.

Вони дочекались, поки ми зникли з очей, і тільки тоді взялися до діла. Перенесли свій табір, закілкували ділянку на трьох. І відразу вкопали дев’яносто чотири унції! Далі почали віяти та просівати пісок. Педді Хеннан поїхав зробити заявку. Поки він їздив, напарники взяли ще сотню унцій. А ми з Семом в цей час вибивалися з сил, щоб швидше дістатись до Маунт-Юлу. В цьому поході золото нам і не блиснуло, а по дорозі назад ми почули про знахідку Педді Хеннана! Ех, сто чортів йому в ребра, як же ми злились! Та й як не злитись — адже проґавили щастя всього нашого життя, і тільки тому, що не здогадались покопатися вздовж хребта раніше, ніж Педді Хеннан та його дружки закілкували це місце!

— Є хлопці, яким щастя саме лізе в руки, — з жалем промовив Сем.

— Бісового дідька воно тобі полізе саме, — сказав Довготелесий Джім. — Просто вони вправні старателі, а ви — ні, бо не вмієте дивитися собі під ноги.

Тупе Кайло погодився:

— Що й казати, вхопили облизня. І все-таки деяким хлопцям везе — дивися, йдуть та й спіткнуться об самородок, а справжній старатель переступить через нього і не помітить.

— Був ось такий випадок, — спроквола заговорив Клері Мак-Клерен, задумливо посмоктуючи люльку. — Джек Мор з напарниками викопали шурф і вклали безліч праці в розробку пласта. Але нічого путнього не знайшли, повисмикували свої кілки й покинули ділянку. Місяців через два з’являється якийсь старий волоцюга, кладе на землю свої манатки й починає кип’ятити в котелку воду. Коли гульк — щось поблискує у величезній каменюці, яку Джім прикотив, щоб захистити багаття од вітру. Торохнув він по каменюці й бачить: є! Ну просто вогнем палає! Приставив зразки, організував синдикат. Синдикат заручився правом на розробку, а потім продав ділянку за вісімдесят тисяч фунтів.

— Оце здорово!

— Господи, буває ж таке!

— Золото — воно капризне.

Кожному легко було зрозуміти і скруху Джека Мора, і радість того старого волоцюги, бо всі вони могли опинитись на їхньому місці.

— Я не кажу, що щастя тут ні до чого, — підтакнув Довготелесий Джім. — Але я певен: добрий старатель рано чи пізно, а знайде золото, якщо принюхуватиметься до землі й не кидатиме ділянки, коли спершу нічого немає.

— Де воно е, там-таки воно е, — з сумом промовив Унк. — А де воно є, там немає мене.

Чоловічий регіт котиться далеко по осяяних зоряним світлом рівнинах. В хрипких, надсадних голосах — весела, добродушна іронія:

— Не вішай носа, Унк!

— Ти своє знайдеш!

— Перед смертю ще багачем станеш!

— Таким, як і ми!…

Білл Єгосафат повернувся з Курналпі з сенсаційними новинами про загальні збори старателів.

— Був там один пройдисвіт, Уїнтерботтом; мав собі ділянку за Яром Мертона, — оповідав Білл. — А в напарниках у нього — хлопчина, Джонні Буйвол. Справи йшли не блискуче, але домовленість між ними була така: все ділити порівну. І от цей старий плутяга нишком продав золото крамареві: взяв за один самородок вісімдесят фунтів і переслав гроші дружині в Аделаїду. А потім каже Буйволу, що вирішив кинути цю ділянку, бо з неї користі, як з козла молока, й бере собі в напарники іншого.

Білл зробив паузу, щоб передихнути, а також щоб посилити драматичний ефект; одвернувшись убік, він гучно висякався з допомогою пальців і витер ніс волосатою рукою. Потому заговорив далі:

— Крамар відчув, що тут пахне підлістю. І розповів Буйволу про самородок. Той, звісно, за барки Уїнтерботтома, а старий негідник йому у вічі: мовляв, ти байдики бив на роботі, і тобі нічого не належить за самородок.

Слухачі дружно висловили своє обурення. Це був великий злочин. Він порушував основний принцип життя на золотих приїсках — принцип чесності перед своїм товаришем.

— На Курналпі зараз коло двох тисяч старателів, і бачили б ви, скільки люду повалило на збори, як тільки вдарили в тази. Хлопці просто посатаніли, коли почули історію з Буйволом.

Ну що ж, обрали суддю, а самі, як заведено, були присяжними. Уїнтерботтома поставили на воза, накинули мотузку на шию, а кінець — через балку на веранді крамниці. Деякі так розходилися, що трохи не задушили Бема тією мотузкою, коли він відмовився визнати себе винним. Крамар і той хлопець, якого Бем підмовляв собі у партнери, дали свідчення. Суддя все це підсумував і спитав збори, який їхній присуд.

«Винен!»

«Винен, нечиста сила!» — загорлали ми. І всі, як один, піднесли за це руку.

А деякі запальні голови вимагали:

«Повісити його!»

«Повісити, падлюку!»

Святий Єгосафате! Ніколи я не бачив, щоб люди на зборах так гарячкували! Вони кидались до воза, на якому стояв Уїнтерботтом, і коли б тільки вхопили його, був би йому капець. А той тремтів усім тілом. Зробився не людина, а тінь. І, щоб я луснув, зосталася б від нього сама лише тінь, якби ми не оточили воза та не примусили хлопців схаменутись.

Ну, трохи попрацювали кулаками, потім Ед Джошуа та Джонні Маршалл підвелися з місця й почали умовляти. «Ніколи ще, — сказали вони, — на цьому приїску не було самосудів. Ми, старателі, завжди пишалися тим, що свято шанували закон. Ми не хочемо, щоб про Курналпі пішла погана слава». Мало-помалу всі вгамувались. Було ухвалено, що Уїнтерботтом поверне Буйволу те, що привласнив. Після цього хлопці випровадили його з табору, давши харчів та води на добу, і так горлали та свистіли йому вслід, що за кілька миль було чути.

— Тепер кожен у Курналпі надовго запам’ятає, як обдурювати свого товариша, — сказав на закінчення Білл і задоволено посміхнувся.

Білл збирався їхати в Кулгарді, щоб купити верблюдів і разом з Крупинкою податись на південний схід від Курналпі. Та не встигли вони знятися з місця, як табір загув, мов розтривожений вулик, — всі говорили про те, що Джек Дан натрапив на нове родовище за п’ятнадцять миль на північний захід від Сорок П’ятої Милі.

— Кажуть, багатше за Лондондеррі, — скакав від радості Білл. — Кавалки золота повсюди так і пруть із землі.

Вони з Крупинкою вирішили йти слідами Дана. Хутенько спакували пожитки й побігли закупляти продукти. Довготелесий Джім та Клері Мак-Клерен метнулись у чагарі ловити своїх верблюдів. Джоді Джеймс, Динаміт та ще з десяток страйкуючих шахтарів, не гаючи часу, також поскладали своїречі й приготувалися йти разом з Крупинкою та Біллом. Морріс горів бажанням приєднатися до цього походу, але Фріско був проти. Поки вони туди доберуться, сказав він, там уже все буде закілковано, а їм треба зберегти свою ділянку. Тепер ввійшло в моду захоплювати чужі ділянки. Інспектор Фіннерті вже розглядав сотні таких справ, а ділянка на Хеннані буде варта більше, ніж якась яма, викопана під час цієї гарячки. Через кілька днів заговорили про сутичку на Дановій ділянці: коли старателі приперлись до нього, щоб зробити заявку на розсипне золото, він пригрозив зброєю і викликав солдатів на захист своєї власності.

— І якого чорта він ото комизиться, цей Джек Дан?! — обурювались старателі. — Хіба він не знає законів? Кожен старатель, що добуває розсипне золото,.має право закілкувати ділянку за двадцять кроків від жили.

Елі сплюнув і глибокодумно затягся тютюновим димом.

— Коли воно так, як запевняє солдат Райєн, і хтось із цієї шатії почав колупати жилу, то Джек Дан мав право потурити їх у три вирви. Та я й сам, от не встати мені з цього місця, почастував би їх свинцем, якби вони роззявили пащу на мою жилу, хоч клятий Ярн, сто болячок йому в печінки, й зіпсував мою рушницю.

— Все це вірно, — заявив Тупе Кайло. — Але задля чого Джеку Дану треба було вплутувати поліцію в наші старательські справи? Зібрати збори, вони й розсудять, що до чого, і Джек дістав би те, що йому належить.

Інрді Фріско приносив свою велику гітару з сталевими струнами й голосно заводив якусь популярну пісню. Інші підхоплювали, один по одному прилучаючи до хору свої грубі, хрипкі голоси, які звучали то сумно та журно, то з безтурботною хвацькістю. Хтось просив Меллокі О’Дуайра заспівати «Баладу про зелений колір». Піп Ярн виконував «Зберемося біля річки», а кожен, як міг, підспівував. Часто Елі порушував мовчанку, що западала по тому, комічними куплетами, які він викрикував своїм надтріснутим фальцетом, або Фріско утинав безконечну мексіканську пісеньку з веселим приспівом. Він співав сороміцькі пісні та арії з опер, супроводжуючи спів деренчливими звуками гітари.

Бренькання Фріско на гітарі доводило Морріса до шаленства. Найбільше його дратувало, коли Фріско, розсівшись на землі, починав удавати з себе хлопця-друзяку і, торгаючи струни свого незграбного інструмента, хвальковито запевняв, що об’їздив з ним увесь білий світ.

— Але ж, Моррісе, — заперечувала Саллі, — послухати іноді музику біля табірного вогнища дуже приємно.

— Музику?! — гаркав Морріс. — Ти називаєш оте гидотне завивання музикою? Коли я його чую, мене тягне на вбивство.

— А людям подобається, — сміялася Саллі, — і мені теж.

Морріс ледве стримувався, слухаючи оглушливі дисонанси Фріско, коли той шарпав як попало струни і, майже до невпізнання спотворюючи відомі мелодії, ревів на всю горлянку. Та ще дужче гнівило Морріса те, що Саллі подобались Фріскові концерти, вона аплодувала йому, підспівувала сама й відповідала сміхом на кожен його жарт. Не схвалював Морріс і її манери, розмовляючи з чоловіками, звертатися до них на прізвисько, а також поблажливого ставлення до їхніх жартів. А вони теж не соромились її і починали розпускати язики, називаючи її «маленькою місіс» або «місіс Саллі».

— Ти не повинна лигатися з кожним тутешнім Томом, Діком чи Гаррі, — роздратовано вичитував він Саллі після одного з вечорів, коли вони співали хором біля вогнища.

— Лигатися? Саллі здивовано підвела брови. — Скажи, Моррісе, а що ти називаєш лиганням?

— Ну, — зам’явся Морріс, якому було досить важко дати врозумливу відповідь на це запитання. — Не треба так вільно поводитись.

Саллині очі спалахнули, вона пильно подивилась на свого чоловіка.

— Отже, я надто вільно поводжуся з ними?

— Ти звертаєшся до людей на прізвисько, — пробурмотів Морріс зніяковіло.

— Але ж я не знаю їхніх справжніх імен. Я знаю тільки ті, які чула від тебе, Моррісе. Наприклад, Піп Ярн, як його звати насправді?

— Я й сам не знаю, — неохоче признався Морріс. — Але непристойно, що ти ото співаєш, посміхаєшся і…

— Непристойно співати й посміхатися? — перепитала Саллі.

— Ну, бути такою веселою з чоловіками, — додав Морріс. — Адже тут золотий приїск. Так, так! Незчуєшся, як твоя репутація зійде нанівець.

— Моя репутація? — Очі Саллі блиснули гнівом, — Ти більше б дбав про свою репутацію, Моррісе.

— Саллі!—тільки й спромігся вигукнути Морріс. Вигляд у нього був ображений і розгублений.

— От що, любий, — Саллі посміхнулась своєю найчарівливішою посмішкою. — Ти пробач. Але не говори мені більше про якесь там лигання. Нам треба жити тут у згоді з людьми. Ставитись до них з тією ж добротою та прихильністю, що й вони до нас. А щодо поведінки, то, слово честі, Моррісе, не треба мене вчити, як себе поводити на людях.

РОЗДІЛ XIX

Навколо табору завжди вешталися тубільці, ледь прикриті лахміттям з чужого плеча, в подертих штанях та сорочках, у ветхих спідницях і старих повстяних капелюхах. Брудні, з запаленими очима, схожі на страхітливі опудала, вони сідали навпочіпки перед продовольчою крамничкою чи рундучком м’ясника, випрошували їжу та тютюн, виконували різну випадкову роботу або чекали, щоб якась партія старателів найняла їх за провідників. Морріс застерігав Саллі, щоб вона не привчала темношкірих ходити до неї по їжу та одяг.

— Якщо ти даси їм що-небудь хоч раз, то вже ніколи від них не відкараскаєшся, — сказав він і сердито проганяв тубільців геть, коли заставав їх біля свого намету.

Під кінець місяця з чагарникової хащі прийшло ціле плем’я. Чоловіки й жінки, всі голі, в самих лише волосяних або ж хутряних пов’язках на стегнах. Вони стояли маленькими купками, з цікавістю розглядаючи все довкола, або походжали по табору, мов справжні господарі цієї землі. Здивовано й глузливо вони стежили за тим, як білі люди метушаться на гірському кряжі, риючись у землі, мов величезні щури. Вони хихикали й перегукувались різкими пташиними голосами, а з заходом сонця подалися назад у чагарі й стали табором біля одного з солоних озер.

Того ж вечора Саллі почула веселий і співучий сміх дівчини-тубілки біля багаття Фріско й побачила тоненьку темну постать, що рухалась у світлі вогню.

Наступного ранку та сама дівчина купалась за його наметом. З природженою грацією і простодушністю дикунки вона, стояла на видноті й хлюпалась в одному з Фріскових тазів для промивання золота.

— Фріско дала пахуче мило. Сказала я треба митись, — радісно пояснила вона, вкриваючи білою піною тіло та волосся.

Ніколи ще Саллі не бачила такої привабливої тубільної дівчини. Струнке брунатне тіло з тугими гостренькими персами було схоже на бронзову статуетку. У дівчини були чудові карі очі, але дещо плескате і грубувате обличчя; рот тільки ледве окреслювався блякло-кораловими губами. Намилившись з ніг до голови, вона вилізла з таза, підняла його й вилила воду на себе.

В цей час, щось насвистуючи, з’явився Сем Маллет — він ішов на свою ділянку пізніше, ніж звичайно. Саллі відступила за намет. Але Сем лише мигцем глянув на дівчину, хоча й гукнув до неї жартівливо:

— Мийся, мийся як слід, Марітано!

— Мийся, мийся як слід, Марітано, — так само весело озвалася вона.

Дівчина струсила воду з волосся і стала походжати на осонні, щоб обсушитись. Потім шмигнула в намет і за кілька хвилин вийшла звідти в старій Фрісковій сорочці; навколо стану вона обгорнула шматок ситцю з червоними та жовтими візерунками, а на шию почепила кілька разків скляного намиста.

Застелюючи ліжка, Саллі побачила дівчину біля входу до свого намету. Босонога, з грайливими блискучими очима, вона цілком могла зійти за мексіканку або іспанку. Саллі привітно посміхнулась до неї, і цілий день дівчина з сором’язливою цікавістю крутилася біля намету та раз у раз здивовано вигукувала, спостерігаючи незрозумілі звичаї білої жінки і засипаючи Саллі запитаннями каліченою англійською мовою.

— Що то за дівчина в наметі Фріско? — спитала Саллі в Морріса, коли той увечері повернувся з роботи.

— Марітана, — пробурчав Морріс. — Він присягається, що вона метиска.

— Марітана? — Саллі посміхнулась. То он, виходить, чому містер Фріско Джо Мерфі співав з таким іронічним пафосом:

Марітано, лісова моя квітко,

Навіщо тобі твоє горде ім’я?

Посадили тебе в позолочену клітку

І зганьбили навіки, кохана моя.

— Звісно, це брехня, — сказав Морріс. — Одна з чергових його вигадок.

— Але вона не схожа на тутешніх жінок, — заперечила Саллі. — І шкіра в неї світліша, і вираз обличчя осмисленіший.

— Дурниці! — роздратовано вигукнув Морріс. — Марітана — звичайна тубілка, і даремно Фріско хоче когось переконати, що це не так. А дісталась вона йому теж звичайним шляхом.

— Тобто?

— Першої ночі, коли ми поставили намети під цією горою, неподалік було кочовище тубільців. Вони прислали до нас двох дівчаток. Фріско вирішив залишити в себе одне з них, а друге з плиткою тютюну та бляшанкою варення одіслав назад. Дівча, яке обрав Фріско, було дуже молоде і полохливе, воно почало кусатися й дряпатись, мов дика кішка, і зрештою втекло. Ось через що Фріско й назвав його Марітаною. Темношкірі присилали інших дівчат, але Фріско вони не сподобались. Старателі почали піддразнювати його цією маленькою темношкірою мегерою і, щоб позлити Фріско, назвали гору її ім’ям.

Через кілька тижнів Марітана прийшла знову. Очевидно, скоряючись волі та звичаям племені, її батько та майбутній чоловік мали розмову з Фріско. За право залишити її в себе Фріско подарував їм кілька пляшок вина та дві плитки тютюну. Але треба віддати йому належне, Фріско добре ставився до неї, годував її і одягав барвисто, немов циганку. Деякий час вона була нібито цілком задоволена, але потім знову втекла в чагарі, забруднила своє вбрання й роздарувала намисто. Тепер вона йде і повертається назад, коли їй заманеться. Але Фріско примушує її залишати свій одяг і всі оті брязкальця тут, поки вона гостює у своїх, а повертаючись, вона повинна викупатися й надіти все це на себе.

Та все-таки Морріс обурювався, що Фріско тримає Марітану в таборі, коли поруч живе місіс Гауг. Цей одвертий, безсоромний зв’язок з темношкірою, казав він, ображає гідність білої жінки, і Морріс забороняв Саллі мати будь-які стосунки з Марітаною.

— Ти повинна ігнорувати її… і Фріско теж, — сказав Морріс.

— Як же це зробити? — заперечила Саллі. — Дівчина ні в чому не винна. І я не можу поводитися з нею грубо, коли вона приходить до мене з чагарів, мов дике звірятко. А щодо містера Мерфі, то, певне, ми й досі ще не розплатилися з ним?

— Перестань мене гризти, — буркнув Морріс.

— Якщо це так, то ми не можемо його ігнорувати, — стояла на своєму Саллі. — Тільки, прошу, зрозумій мене правильно, Моррісе. Я не менше, ніж ти, осуджую такі зв’язки наших чоловіків з тубільними жінками.

— Оцього вже ти ніколи мені не закинеш, — запевнив її Морріс. — Тубілки брудні; від них погано тхне, хоч деякі замолоду й бувають досить привабні. Але вбий мене, не розумію, як може порядна людина мати з ними щось спільне. І найгірше те, що є негідники, які викрадають цих жінок і ґвалтують їх, а іншим доводиться розплачуватись за чужі гріхи.

Саллі це знала. Приємно було усвідомлювати, що Морріс ніколи не водився з тубільними жінками: вони викликали в нього відразу. Морріс і раніше розповідав їй, що сутички між старателями та кочівниками здебільшого виникали саме через те, що білі зазіхали на їхніх жінок.

Тубільці охоче позичали своїх дружин білим, але вважали, що білі за це повинні ділитися з ними всім, що в них є. Коли ж так не виходило, вони перед світанням вчиняли раптові наскоки на старательські табори і засипали їх хмарами списів, а білі відповідали стріляниною з рушниць, проливаючи кров тубільців. Починалась кривава ворожнеча. В свідомості тубільців всі білі належали до одного племені й були відповідальні за злочин кожного свого одноплемінника. Це був їхній закон — єдиний закон, який вони знали: око за око, зуб за зуб!

У тих місцевостях, де кочівники були настроєні вороже, вони іноді засилали своїх дівчат до табору білих як принаду. Деякі старателі не могли побороти спокуси, дивлячись на смуглянок, що вештались поміж наметами після заходу сонця. Інші були обачніші й більше боялися списів, вони спроваджували дівчат назад, добровільно обдарувавши їх кількома бляшанками варення, борошном або цукром. Нехай собі йдуть, був би тільки мир. Та у віддалених районах, за Лейк-Кері чи в напрямі Ерроу, старателі, що залишали в себе на ніч тубільних жінок, важили своїм життям.

У великих таборах, таких, як Хеннан, де кочівники жили, мов ворони на смітнику, парування з тубілками було досить поширеним явищем, хоч більшість золотошукачів соромилися своїх взаємин з темношкірими жінками. З почуття добропристойності кожен намагався якось це приховати. Але Фріско виставляв Марітану всім напоказ, вбирав її у строкатий ситець і так хизувався нею, ніби вона справді була коханкою, якою варто пишатись. І це страшенно дратувало Морріса.

Родичі Марітани обліпляли Фрісків намет, наче мухи. Вони сиділи в пилюці, чекаючи його з роботи, і як тільки він з’являвся, починали щось збуджено лопотіти. Фріско походжав серед них, посміхаючись і весело вітаючись з кожним. Він обділяв їх бляшанками з варенням, борошном та цукром, а іноді — старим одягом, плитками тютюну та клаптями барвистого ситцю. Для цього він мав спеціальний ящик, де, за його висловом, лежали «предмети товарообміну», і доводив Моррісу, що з «негритосами» треба жити в злагоді. Мовляв, на власному досвіді переконався в цьому, коли плавав матросом у південних морях.

Звісно, австралійські тубільці в багатьох відношеннях зовсім не те, погоджувався він. З ними не дуже поторгуєш. Та, власне, для обміну вони нічого й не мають, крім води, жінок, та ще знають оті закапелки, де можна знайти золото. З цілком зрозумілих причин вони сахалися чужинців, які загарбували їхню землю, але їжа білих людей, вино та тютюн зрештою брали гору над інстинктивною недовірою. Проте Фріско обстоював думку, що темношкірі можуть неабияк прислужитись тому, хто провадить розвідку в безводній країні: покажуть і воду, й золото, коли відчуватимуть до себе дружнню прихильність. І з ними зовсім не важко ладнати, якщо добре до них ставитись, давати їжу, вино та тютюн і взагалі поводитись пристойно.

Дорога витівка, казав Морріс. Щоправда, подеколи якийсь тубілець і приводив старателів до багатої жили або туди, де була вода, без якої білим загрожувала неминуча смерть; та загалом дикі племена оберігали в ті дні таємницю своїх водосховищ з лютою впертістю. Нічим неможливо було їх примусити показати схованку золота чи води. Вони надто добре знали, що золото накликало в їхні краї незліченні стовпища людей та тварин, які поглинали всі водні запаси й витоптували мисливські угіддя. Морріс запевняв, що Фріскова щедрість пояснюється тільки бажанням удержати біля себе Марітану.

РОЗДІЛ XX

Марітана ступала так тихо, що камінці ледь шурхотіли під її босими ногами. Лише побрязкування скляного намиста, подарованого Фріско, та приглушений дзюркотливий сміх сповіщав про її наближення. Ну як тут не посміхнутись до неї, не зрадіти її появі, коли вона стоїть отак перед тобою, легка, струнка та принадна, і боязко позирає на тебе з-під довгих вій, наче звірятко. Так подумала Саллі, коли Марітана завітала до неї одного ранку зразу ж після того, як Фріско й Морріс пішли на роботу.

Раз у раз захоплено вигукуючи, Марітана годинами стежила за тим, що робить Саллі, пильно вдивлялася в її обличчя, силкуючись прочитати думки білої жінки, як люди її племені читають сліди на піску. Вона була така чутлива, що одразу ж угадувала, коли Саллі бувала чимсь незадоволена чи просто стомлювалась від неї, і тоді тихенько й покірливо йшла собі геть.

Але наступного дня вона знову приходила з простодушним веселим сміхом та запитливими очима.

Саллі відчувала, що її теж вабить до цієї тубільної дівчини, як Марітану до неї. «Мірі», — казала на неї Саллі: так її звали одноплемінники. Вони пробували порозумітись між собою, користуючись жахливою мішаниною тубільних та англійських слів, і Марітана в простоті душевній пересипала свою мову добірною лайкою, яку постійно чула від золотошукачів.

— Не можна так говорити, Мірі! — казала їй Саллі. І Мірі зрозуміла, що є слова, заборонені для жінок.

Вона була дуже кмітлива і швидко переймала все, що говорила й робила «місіс Саллі». Зв’язала собі віник з гілок і почала мести та прибирати навколо Фріскового намету так само, як Саллі підмітала навколо свого. Потім перемила посуд, випрала Фріскову брудну білизну й розвішала її на кущах сохнути. Саллі навчила її куховарити й шити. Вони разом пошили для Марітани плаття з шматка ситцю з червоними та жовтими візерунками; досі вона просто обгортала ним стегна, а він завжди сповзав униз; тоді вона підхоплювала його і недбало перекидала через руку. Марітана дуже пишалася своїм новим платтям, точнісінько таким, які носять білі жінки, і вже збагнула, що його не можна скидати при всіх.

Вечорами до них іноді приходив Фріско і поводився, як завжди, з нахабною зухвалістю. Але вже не було співів біля вогнища Саллі. Фріско співав і бренькав на гітарі біля власного багаття, й чоловіки збирались тепер там. Більшість з них, бо дехто ще за звичкою заходив погомоніти до Морріса, поки Фріско не розпочав у себе гри в ту-ап. Але підкидання монет принадило навіть Морріса, і він став коротати вечори у Фріско при світлі багаття та гасового ліхтаря.

Саллі зосталася сама з собою біля свого багаття; щоправда, частенько з пітьми тихо виходила Марітана й сідала навпочіпки поруч неї; дівчина мовчки втуплювала очі в огонь, поки не починала куняти або поки Саллі не йшла спати. Хоч спати Саллі не могла. Шум та крики біля сусіднього багаття не змовкали до ранку. Охоплена ненавистю до Фріско Джо Мерфі, Саллі намагалась уявити, скільки Морріс виграв або програв, в однаковій мірі боячись і того, й другого: адже в ньому знову Могла прокинутись пристрасть до азартних ігор.

Останнім часом Морріс став дуже вередливий і незговірливий. Вони трохи не посварилися через те, що він майже кожного вечора грав у ту-ап. Були на це й інші причини, хоча б та сама Марітана. Саллі ніяк не могла збагнути, що найшло на Морріса. Він просто бачити не міг нещасної дівчини і ставився до неї з брутальною жорстокістю: лаяв і проганяв геть, коли заставав її біля Саллі.

Тепер Марітана вже не чекала, поки її проженуть. Угледівши Морріса, вона тікала сама. Саллі пробувала угомонити свого чоловіка, але той заявив, що її дружба з Марітаною, по суті, означає мовчазне схвалення Фріскового перелюбства з тубілкою. Це принижує в таборі Саллин престиж, а його, Морріса, ставить у дуже незручне становище.

— Я просто не можу тебе зрозуміти, Моррісе, — заперечила Саллі. — По-моєму, жодна жінка не відмовилася б допомогти такому юному створінню, а потім — мені подобається гуляти з нею в чагарях.

Фріско реготався, мов божевільний, коли Марітана почала нашивати нову синю латку на його робочі штани, хоч у цьому не було ніякої потреби, тільки тому, що бачила, як Саллі латає драні штани Морріса. Місіс Гауг виховує з його дикої кішечкя доброчесну стару діву, казав він; однак сама Марітана, здавалось, була дуже задоволена своїми досягненнями.

Проте вона нічого не забула і з того, що знала раніше. Саллі любила згадувати, що Марітана також навчила її багато чого. Гуляти з Марітаною було страшенно цікаво. Іноді вона знаходила маленький самородок і пояснювала Саллі, що шукати треба в тих місцях, де розсипана галька, серед вивітреного кварцу та уламків скель. Забавно було також спостерігати, як Марітана висліджує змію або гігантську ящірку, спритно вбиває її і несе в табір на кінці палиці.

Марітана пекла цих плазунів у приску й частувала їхнім білим м’ясом Фріско. Той запевняв, що воно дуже смачне, особливо з розтопленим маслом, — зовсім як риба. Але Саллі не могла примусити себе скуштувати цих делікатесів або, ще гірше, великих білих личинок, що їх Марітана видлубувала з-під кори старих дерев.

Одного разу, коли вони гуляли на південь від Маунт-Шарлотт, на очі їм трапилась дивна маленька потвора, що її місцеві жителі називають «гірським чортом». То був хамелеон; на сонці він ставав жовтим з коричневими цяточками, а коли повзав серед каміння, то набирав іншого захисного забарвлення — бурого й сірого. Створіння абсолютно безневинне, але жахливо потворне. Все його тіло було вкрите пухирчиками, банькаті очиці блищали, мов намистини. Ну чисто тобі маленький дракон, подумала Саллі, або якийсь перевертень із казки.

— Мінгарі! — тихо скрикнула Марітана, помітивши тварину. Вона сіла на землю трохи віддалік, щоб не сполохати хамелеона, який вигрівався на сонці. Але мінгарі зник так швидко й безшумно, що Саллі навіть не помітила, куди він подівся.

— Мабуть, вона робила кубу[14], — пояснила Марітана і, благоговійно притишивши голос, почала розповідати про те, що в давні-прадавні часи, коли сюди прийшли перші темношкірі, мінгарі були жінками, які цуралися чоловіків. Закон забороняв їм розмовляти чи свистіти, щоб їх не почули чоловіки, а коли мінгарі проходили місцями полювання, їх охороняли злі духи. Жінки-мінгарі повинні були народжувати дітей для всіх тубільних племен. І де б вони не сіли відпочити — біля водойми чи під великим каменем, — вони залишали там купу немовлят. Та одного разу, коли жінку-мінгарі схопив молодий воїн, вона закричала, й тоді злі духи обернули всіх її сестер на оцих маленьких тваринок, позбавивши їх голосу й усіявши тіла роговими наростами для захисту від ворогів.

— Але мінгарі й досі залишають дітей скрізь, де вони відпочивають, і якщо Марітана та й навіть сама Саллі посидять трохи на тому місці, де був хамелеон, у них неодмінно народиться дитинка, — з надією в голосі сказала Марітана.

— Тоді ходім звідси швидше! — вигукнула Саллі, удаючи, ніби вона дуже злякалася. — Я зовсім не хочу мати зараз дитину, Мірі.

Марітана засміялась своїм дзюркотливим сміхом, але поди вилась на білу жінку з подивом і недовірою.

— Як! Не хочеш кубу? — пробурмотіла вона.

Іншим разом під час прогулянки вони підійшли до солоного озера й побачили, що вся його поверхня аж рябіє дикими качками. Марітана побігла назад, щоб попередити Фріско. Наступного ранку, до сходу сонця, Морріс та Фріско подались до солоного озера. Вони перебрались через болото, забрели в озеро й, ховаючись під кущами, як це робили кочівники, почали стріляти птахів. Марітана пішла разом з ними й, скинувши з себе одяг, шубовснула в крижану воду: вона збирала забиту дичину.

Щаслива й радісна, вона повернулася в табір, несучи на плечі довгу палицю, унизану невеличкими чорними лискучими птахами. Цілий день вона поралась біля них, заліплюючи кожну качку з тельбухами й пір’ям у грязюку, а потім викопала яму в землі, щоб так їх і запекти, за звичаєм свого народу.

— Дика качка а-ля Марітана — смачнішого зроду не їв! — вихвалявся Фріско.

Але Морріс волів, щоб качку було обпатрано й вичищено, і Саллі засмажила його частку здобичі у великій закопченій макітрі, що правила їй за похідну піч. У них з Моррісом не; було гостей на обіді. Зате з десяток родичів Марітани раптом з’явились невідомо звідки, щоб взяти участь у бенкеті. Вони сіли півколом позад Фріскового вогнища, ніби мали незаперечне право на здобич чоловіка їхньої одноплемінниці.

Побачивши цю братію, Фріско розсміявся. Він сказав, що йому подобається роль знаменитого мисливця, і він роздавав шматки печеної качатини з добродушною щедрістю. Нарешті бенкет закінчився, й тубільці пішли. Та коли наступного вечора, Фріско повернувся з роботи, він знову застав їх біля свого намету: вони просили борошна, цукру, чаю та тютюну. Фріско розлютився й потурив їх геть, сиплючи брутальною лайкою та прокльонами їм услід, аж поки останній темношкірий зник з очей.

Марітана сприйняла його гнів’дуже спокійно, ніби так і повинно було бути. Вона, як і раніше, походжала по табору, заливаючись веселим дзюркотливим сміхом, і з захопленням робила все, чого навчилась від Саллі. Та через кілька днів вона зникла. Пішла до своїх, пояснив Фріско, і кочуватиме тепер з племенем доти, поки її чоловікові, старому Бардоку, не забажається вина та тютюну. Тоді він знову пошле Марітану у табір до білих.

РОЗДІЛ XXI

Швидко минали дні, насичені золотим сонячним світлом і такою ніжною, глибокою небесною блакиттю, що Саллі вона здавалася чарівнішою за все на світі, — наближалося літо.

Після дощів та в холодну погоду земля і небо милували око багатством та соковитістю барв. Теракотові дороги й пориті схили хребта; на узбіччях і поміж кущами — смарагдова трава. Ген на обрії бовваніє сапфірова вершина Маунт-Берджесу, а довкола в усі боки розляглося море чагарів, сизо-сіре, мов голубине крило, майже фіолетове в туманні вечори та в багрянці призахідного сонця.

Всю цю багатющу палітру, здавалось, тримали в собі дикі квіти. Жовті, ясно-червоні, блакитні й пурпурові, вони то звисали кетягами в колючих хащах, то гордовито здіймали голівки над низькорослим чагарником. Білосніжні безсмертники й рожеві нагідки шовковистим килимом стелились на багато миль по той бік солоного овера. Та під гарячим подихом літа все це поблякло, квіти зникли, озеро пересохло. Барви землі й неба вицвіли, потьмяніли, все розрідилося в сумній одноманітності куряви й спеки. Лише надвечір’я, як і раніше, були казково прекрасні, все небо палахкотіло золотисто-рожевим полум’ям над тємно-ліловою землею, та ночами місяць-чарівник сріблив своїм сріблястим сяйвом поруділу оголену землю навколо табору старателів.

Саллі часто милувалася заходом сонця та місячним сяйвом, і їх таємнича краса заспокоювала її й утішала в ті довгі вечори, коли Морріс ішов грати в ту-ап. Фрісків намет стояв зовсім поруч, і вона бачила гравців, що, товпились навколо багаття, чула гамір та вигуки.

— Я поставив!

— Іду на фунт!

— Ану, кидай!

— Сюди, до мене, мої миленькі!

— Так і є — орел!

— Хай йому дідько — знову орел!

— Ставлю долар!

— Десять шилінгів!

— Соверен!

— Катай!

— Крути, Янкі!

— Свята мадонна!

— Решка буде!

— А хай їй грець!

Вигуки, зойки, безтямне бурмотіння, пропозиції нових ставок — все це зливалось у монотонний гул, що плив крізь нічну тишу.

Саллі так часто бачила й чула, як грають в ту-ап у Південному Хресті та в Кулгарді, що розуміла значення кожного вигуку. Ця гра так міцно вкоренилася в життя приїсків, що найрізноманітніші спірні питання розв’язувались підкиданням монети. «Ану, кинемо», — казали чоловіки, з’ясовуючи, кому належить платити за вино чи йти по воду до опріснювача.

Щонеділі вони з ранку до вечора стояли або сиділи навпочіпки колом, в пилюці, під пекучим промінням сонця, пожадливими очима стежачи за тим, як перекидаються в повітрі дві монетки. Дебелі бородаті старателі, старі золотошукачі-одиночки, практичні й розсудливі рудокопи, наїжджі хижоокі шулери, жовтороті молодики — всі з диким азартом чекали, яким боком упадуть на землю ці монетки. Ввечері надворі, як правило, не грали: через непевне світло надто часто виникали суперечки. Та коли золото йшло погано й час тягся страшенно повільно, ті, що довіряли один одному, затівали гру навіть у темряві, як оце зараз біля намету Фріско, і тупцювались до півночі на піщаному майданчику, освітленому тьмяним гасовим ліхтарем.

І не можна винуватити людей, чиє життя таке суворе й безрадісне, за те, що вони шукають хоч якоїсь розваги, казала собі Саллі, ту-ап давав їм короткі хвилини забуття у тій жорстокій, тяжкій боротьбі за існування, яку вони повсякденно вели. Саллі дивувалась, як можуть дорослі, поважні люди отак захоплюватись дитячою грою, але Морріс пояснив їй, в чому тут справа.

— Ту-ап — азартна гра й до того ж чесна, — сказав він, — чесніша за всі інші азартні ігри. Вона дає і бідній людині шанси на виграш. В цьому її спокусливість.

Морріс сам, бувало, програвав до півсотні фунтів, а вигравав іноді й більше. Янкі Набрида, коли йому таланило, ставив на кін великі гроші. Саллі чула, як іноді з рук у руки переходило до сотні фунтів і чимало старателів швидко вилітали в трубу. Та це була не біда. Кожен міг позичити грошей на ставку, а крамарі давали продукти в борг.

Якщо гра йшла за всіма правилами й за банк відповідав добре відомий і грошовитий чоловік, ставки досягали великих сум; але з «чужаками» більшість старателів грала дуже обережно. Дехто з них уже попадався на гачок шахраїв, які пускали в хід монети, однакові з обох боків. Коли такого пройдисвіта ловили на гарячому, над ним вчиняли досить жорстоку розправу. В Курналпі одного з них трохи не забили до смерті, однак це не заважало іншим при нагоді показати спритність своїх рук.

Кожен гравець міг вийти на середину кола і заявити про своє бажання підкинути монети, їх клали «орлом» догори на «лопатку» — вузьку дерев’яну дощечку, — щоб кожен міг перевірити, чи не однакові вони з обох боків.

Ставки робились одразу після того, як гравець, що підкидав монети, вручав свою ставку «банкірові» або клав її на землю біля його ніг — це могло бути і п’ять чи десять шилінгів, і цілий фунт стерлінгів. Метальник ставив на «орла». «Банкір» оголошував умови і подавав команду.

Ті, що грали на «решку», клали свої ставки на землю перед собою, а ті, що на «орла», — кидали гроші в середину кола. Решта «примазувалась» на менші суми — шість пенсії або шилінг. Якщо монети падали на різні боки — «один на один», метальник мав право підкинути їх ще раз. При двох «решках» він втрачав свою ставку, передавав «лопатку» іншому й виходив з кола. При двох «орлах» він міг залишитись і подвоїти ставку, підкинути ті самі монети або ж замінити їх іншими. Після того як гравець тричі «крутнув на орла», він мусив заплатити «банкірові» п’ять шилінгів. Якщо ж він «зривав» великий «банк», то одразу ж розпозичував фунт або два іншим, і кидав десять шилінгів тому, хто підбирав монети.

Іноді удачливий гравець, поставивши спершу на «орла» й вигравши, ставив потім «проти себе» і теж вигравав. Це називалось «обдурити щастя». Але такі трюки дозволялись не більш одного-двох разів за вечір. «Банкір» міг також забракувати кидок на тій підставі, що монету було пущено «дзигою» або метальник торкнувся «лопатки» пальцями. Коли гра відбувалась на піщаному майданчику, монети можна було пускати «метеликом», але цей прийом заборонявся, якщо довкола було каміння і монетка могла підскочити й викликати суперечки.

Морріс запевняв, що не любить цієї гри. Для нього вона надто груба й галаслива. Він віддавав перевагу спокійному покеру або марамбіджі. Але ту-ап став національною грою, і недобре сахатися людей. Він грав тому, що хотів бути в дружніх відносинах з старателями і не хотів, щоб його вважали чваньком та скупирдягою. Тільки старі скнари, такі, як Елі Нанкерроу та Ун Трегурта, уникали гри в ту-ап. Та ще, звичайно, Піп Ярн, але всі розуміли, що сан зобов’язує його засуджувати гру в ту-ап, як пастку для заблудних душ.

В душі Саллі погоджувалась з ним. Але їй хотілось, щоб Морріс грав не так часто. Каменем гнітила думка, що він розтринькує гроші, коли треба розрахуватися з боргами та придбати будинок, їй остогидло вже позичати гроші і брати продукти в кредит. Невже Морріс не розуміє, що не можна без кінця жити так безладно, як вони живуть зараз?

Краще виконувати якусь чесну роботу, ніж давати таким людям, як матінка Баггінс, право глумитися з них. Саллі не бачила причин, чому б їй не заробляти свій хліб у Хеннані так само, як вона заробляла його в Південному Хресті та Кулгарді; а Морріс нехай працює з Фріско в шахті, яку вони копають, чи ходить на розвідки… Люк Джогеган спорудив готель поруч з своєю пивничкою «Чорний лебідь», яка містилася в наметі, йому потрібна куховарка. Чому б їй не найнятися на цю роботу? Та Морріс і слухати про це не хотів. І страшенно сердився, коли Саллі намагалася умовити його не грати в покер чи в ту-ап — адже вони не можуть дозволити собі «ризику програшу», казала вона.

— Я завжди залишаюсь у виграші, — нетерпляче огризався Морріс.

— Тоді, гадаю, ти повернув борг містеру Мерфі? — запитувала Саллі.

На це Морріс не давав певної відповіді і просив не втручатися в те, що її не стосується.

— Дуже навіть стосується, — не відступала Саллі.

— Я веду наші грошові справи, — починав дратуватися Морріс. — Згоден, був такий період, коли я ніби забув про це, але ж, здається, по дорозі сюди з Кулгарді ми порозумілися одне з одним і дійшли певної згоди.

— Це вірно, пробач. — Згадка про їхню домовленість примушувала її замовкати.

І все-таки її розмови, подумала Саллі, очевидно, вплинули на Морріса: він рідше став тікати вечорами, та й Фріско тепер влаштовував гру лише по суботах.

— Кажуть, Зеб Лейн спродав Великий Боулдер в Лондоні, — докинув якось увечері Фріско, підійшовши до Саллиного вогнища, біля якого Тупе Кайло та Сем Маллет балакали з Моррісом.

— Щастить же чортам, — озвався Тупе Кайло. — У них в кишенях гуляв вітер, коли Брукмен зробив заявку на двадцять акрів навколо Боулдера. Потім Сем Пірс трохи далі натрапив на жилу, і Брукмен подався в Кулгарді взяти дозвіл ще на два дцять акрів біля Лейк-В’ю. Сорок акрів — непоганий шматочок, є про що написати додому.

— Брукмен каже, остання проба з Лейк-В’ю була ще кращою за попередні, — з заздрістю сказав Фріско.

— А геологи та експерти, що побували тут недавно, вважають, що глибока розробка Великого Боулдера не виправдає себе, — зауважив Морріс.

— Теж мені — геологи, експерти! — зневажливо сплюнув Тупе Кайло. — Вони ганять ділянку Брукмена, кажуть, що це — кіт у мішку. А що вони торочили кілька років тому? «Ніколи в Західній Австралії не буде знайдено золота, вартого промислової розробки». А Бейлі, а Багатство Націй, а Карбін, не кажучи вже про Біле Перо та Курналпі? Прорахувалися, любі, і тепер хочуть довести, що Хеннан ніколи не дасть жильного золота, а розсипне, мовляв, уже вичерпується. Я думаю, вони знов помиляються.

— А к бісу їх! — весело вигукнув Фріско.

— Брукменів приїск, може, й не дасть того, що рудники Бейлі, — обережно зауважив Сем. — Але жильного золота там багато й на більшій площі. Принаймні ми з Тупим Кайлом будемо триматися своєї ділянки біля Боулдера.

— Ще б пак! — підтвердив Тупе Кайло.

— Поки не заявиться якийсь тип та не купить її у вас для англійського синдикату? — спитав Морріс. — Чи ви сподіваєтесь збути її в Аделаїді?

— Ну, знаєш, я не капіталіст і не можу вкладати гроші в розробку, — з деяким сумом у голосі відповів Сем. — А ділянка хороша, зручно розташована. Я так гадаю, що ми за неї візьмемо добрі гроші, коли тут почнеться бум.

— Почнеться! — впевнено сказав Тупе Кайло.

— От і я доводжу це Моррі, — з усмішкою пояснив Фріско. — А він хоче кинути ділянку й перекочувати в Біле Перо. Я ж запевняю, що дуже скоро на Хеннан, мов круки, налетять товстосуми.

— Ті, що покинули свої ділянки тут і повіялися в Мензіс[15], Біле Перо, Курналпі чи Дан, рватимуть на собі волосся, — спроквола й діловито промовив Сем, ніби в цьому не могло бути ніякого сумніву.

— Афера Зеба Лейна з Великим Боулдером — погана прикмета, — сухо зауважив Морріс. —Це удар по австралійських промисловцях. А що він одержав? Дулю готівкою й лише третину паїв в англійській компанії. Відколи стали відомі висновки експертів, лондонські пайовики бояться й починати розробку.

Фріско спалахнув:

— Якщо руда, яку показував мені Чарлі де Роз, не підніме акцій Лейк-В’ю та Східного Боулдера, коли почнеться розробка, я одразу виходжу з гри. А доти я скуповую їх на всі свої гроші.

— Акції Лейк-В’ю та Східного Боулдера? Брешеш, Фріско!

— Щоб мені луснути, не брешу. Купив — і притримую їх. Лише в старого Уїтфорда взяв дві тисячі по шилінгу за штуку.

— Цілком очевидно, — сказав Морріс, повертаючись до своєї думки, — що синдикату Брукмена дуже сутужно. Бракує грошей. Директорат в Аделаїді реорганізував його в компанію з обмеженою відповідальністю. Тепер він зветься «Кулгардійська золотопромислова компанія», і вони випустили сто тисяч акцій по номіналу.

— Хай йому чорт! — Фріско підвівся, позіхаючи й потягуючись. — Він ще себе покаже, наш Великий Боулдер, а якщо лусне, я підберу друзки.

Його веселий сміх розрядив атмосферу, хоч Морріс усе ще сидів нахмурений.

— Правильно, Фріско! — підхопив Сем. — Будемо триматися за Хеннан — і всі ми станемо мільйонерами.

— Може, це й добре для тих, хто ухопив собі перспективні ділянки чи має гроші, щоб спекулювати на акціях, — встряв у розмову Великий Джім. — Але старателям ні до чого ковтати пилюку в порожніх ямах. По-моєму, Морріс каже діло. Я сам уже не вірю в Хеннан. Ну то й що? Не тільки світу, що у вікні, місця ще вистачить і кожного дня можна надибати своє щастя.

Він та Клері Мак-Клерен повернулися з розробки Дана, нічого там не знайшовши. Клері затримався в Кулгарді, щоб позичити грошей, докупити кілька верблюдів і податись на тривалу розвідку на північний схід, а Джім завернув до гурту разом з Янкі та Тедом Доу по дорозі в пивницю.

— Ходімо вип’ємо! — весело гукнув Тед.

Цим на приїсках закінчувалось більшість суперечок. Всі повставали з землі, де лежали простягнувшись або сиділи навпочіпки.

Коли далеко за північ вони повертались до своїх наметів, всі були п’яні, сміялися й горлали пісні, й найголосніше за всіх — Тед та Фріско.

РОЗДІЛ XXII

Саллі з подивом відчувала, що скучає за Марітаною.

Вдома, на Південному Заході, вона звикла щодня стикатися з тубільцями, її батько, на відміну від багатьох піонерів, добре ставився до них. Темні, затуркані люди, казав він. Молоді тубільці пасли в нього худобу, розчищали землю від чагарів, а мати привчила жінок та дівчат допомагати їй у хаті, коли мала на своїх руках двоє-троє малих дітей. Коли народилася Саллі, її теж доглядала стара тубілка, бо взяти якусь іншу няньку було просто ніде. І все-таки кочівники залишалися чужими й незрозумілими істотами для їхньої родини.

Хоч Саллі завжди була в дружніх стосунках і з старою Поллі, і з молодими служницями, жартувала й сміялася з ними, вона не пригадувала, щоб колись у своєму житті відчувала справжню прихильність до тубільної жінки. Але Марітана дуже відрізнялася від тих тубілок, яких вона знала. Була кмітливіша й охочіше переймала звичаї білих людей.

Саллі мусила визнати, що знайомство з Марітаною принесло їй приємну розвагу. В її табірному хазяйстві робити було майже нічого, і нескінченно довго тяглися дні, поки Морріс працював на ділянці, та вечори, коли він ішов грати в ту-ап. Саллі часто здавалося, що Фріско, може, справді має рацію, запевняючи, що Марітана — метиска, її бронзова шкіра була світліша, ніж у інших тубілок, волосся м’якше, темно-каштанове, з світлим полиском, коли вона його вимиє.

Сем Маллет був згоден з Саллі.

— В усякому разі, метисок, старших за Марітану, я зустрічав чимало в цих краях, — казав він. — Очевидно, не всі піонери в експедиції Ханта були святі. Були серед них і солдати та каторжники, якийсь каторжник навіть втік і його не спіймали. Темношкірі запевняють, що коли їхня жінка походить в тіні білого чоловіка, вона народжує не таких темних дітей, як інші. Цим вони пояснюють світлошкірість Марітани. Калгурла, її мати, до смерті боїться білих чоловіків і десятою дорогою обходить їхні тіні. Вона ненавидить Фріско й завжди блукає навколо його табору, коли Марітана там. А коли дочка затримується в нього надто довго, вона кличе її з кущів, і Марітана миттю зникає, мов наполохана пташка.

Невдовзі після чергової втечі Марітани Фріско поїхав на кілька днів у Кулгарді. Він повернувся у візку, запряженому парою австралійських коней, — все це йому продав один старатель, що, розбагатівши, поїхав з приїсків. Та Фріско мав при собі ще й інше. Зіскочивши на землю й не розпрягаючи потомлених коней, він урочисто передав місіс Гауг два листи, а з-під сидіння витяг пляшку вина, яку послала їй місіс Фогарті.

Саллі радісно скрикнула й, зовсім забувши про те, що вона не схвалює поведінки містера Мерфі, палко подякувала йому, а потім сіла читати листи. Один був від Лори, другий від Марі. Лорин лист містив найдокладніший опис будинку, що його поставий для неї Олф поблизу рудника. Не дуже великий, але цілком комфортабельний, з гратчастою верандою і сіткою на вікнах від мух. Там була прохолодна комора, кухня з плитою, лінолеум на підлозі, білі мереживні завіси і справжня спальня з усім потрібним. Крім того, була ще ванна кімната й два великих баки для води, які зараз повнісінькі вщерть. Саллі обов’язково повинна приїхати до них у гості на кілька днів, писала Лора, хоча б заради того, щоб поніжитись у ванні.

Поки Саллі, примостившись на ящику, читала листи, Фріско розмовляв з Моррісом. Вона подивилась краєчком ока на його гінку молодецьку постать і прислухалась до його жвавої розповіді:

— Я збігав глянути на їхню «Леді Лору». А потім Олф повів мене додому перепустити чарчину. Ах, біс йому в ребра, ото утнув домок — є на що глянути, Моррі! А який сад — повсюди квіти, овочі! Олф каже, що на цій землі досить краплини води — і все буяє. А місіс Олф — ну просто лялечка! Коли сидиш у них у вітальні, забуваєш, що ти на приїсках. Тільки Дінні щось непокоїть «Леді Лора». Він вважає, що рудник вичерпався і що Олф надаремно вкладає в нього гроші. Дінні ходив на приїск Дана, приніс звідти триста сімдесят унцій і продав свою ділянку лорду Седлі. Дільце покропили у Фогарті.

Морріса більше цікавило нове родовище за дванадцять миль на північ від приїску Дана, про яке повідомили Джіммі Томпсон та Карбін Сміт.

Фріско зареготав, ніби то був веселий жарт.

— На приїску Дана було лише кілька пристойних ділянок — поруч з Багатством, — сказав він. — І будьте певні, одну з них Педді Пекар прибрав собі до рук. Він їздив у Мельбурн та Сідней розтринькувати золото, здобуте в Курналпі. Каже, повернувся голий мов бубон — один лише перстень вцілів на руці — і знову почав гребтися в землі. За три-чотири дні знайшов жменю самородків і продав ділянку за три тисячі. Та загалом земля там бідна, розповідають хлопці. Справжніх покладів золота немає. Багато старателів покидали свої ділянки і пішли звідти — серед них і Джіммі Томпсон та Карбін Сміт.

Фріско запалив товсту сигару — він дуже любив їх, але не часто міг дозволятй собі таку розкіш — і вів далі:

— Джіммі й Карбін подалися на північ, та от біда: чорношкірі пограбували їхній табір. Довелось повертатися в Кулгарді за харчами. Дорогою Джіммі не припиняв розвідки, цюкав по скелі то тут, то там. Знайшов невеличкий виступ породи, почав нишпорити довкола, коли бачить — вомбатова[16] нора під кущами. Нахилився, щоб подивитись, чи там малий халамидник, і трохи не впав непритомний: вірите — всі стіни тієї нори всуціль золоті! Певне, й звіряті подобалось, щоб все навколо нього сяяло. Воно гарненько почистило стіни й почувало себе чудово у золотій хатці.

Морріс жадливо слухав товариша; його очі волого блищали.

— Джіммі зойкнув, і його напарники кинулись до нього, — Фріско посміхався, смакуючи свою розповідь. — Вони нав’ючили верблюдів зразками — все кварц у золотих прожилках — і поїхали до контори інспектора. Продали ці зразки за десять тисяч фунтів. Слово честі, Моррі, не брешу: золота в зразках було більше, ніж породи, принаймні в деяких з них. Потім їх виставили в банку. Джіммі хизується, що з такими зразками й таким напарником він побив світовий рекорд. Отож він і назвав свою шахту «Карбін», але вона в бідній місцевості. Я так гадаю, що то просто один з випадкових покладів, як ото Лондондеррі чи Багатство.

— Господи, Фріско, — схвильовано вигукнув Морріс, — якого ж біса нам тут гибіти?! Хеннану капець — це ясно. А скрізь довкола раз по раз знаходять справжні скарби!

— Один знаходить, а тисяча ні, — спокійно і твердо сказав Фріско, хоч голос його все ще звучав безтурботно і весело. — Не варто ганятись за привидами, Моррі, у нас тут хороша ділянка, і треба триматись за неї. Ти й незчуєшся, як ми її продамо. Англійські вкладники — мов дурна риба, хапають усе, що трапиться під руку.

— Тільки не в Хеннані, — заперечив Морріс. — їм за грошики покажи землю, де блищить золото, а ми його зараз бачимо дуже не густо.

Він хлюпнув води з гасового бідона в старий таз для промивання і пішов за намет сполоснути обличчя та руки після цілоденної праці.

Фріско спроквола підійшов до Саллі, яка сиділа задумавшись над одержаними листами і водночас прислухалась до розмови між Фріско та чоловіком.

В листі Марі не було того захоплення, що в Лоринім. Нічим радісним вона не могла похвалитись. Від своєї ділянки, писала Марі, їм довелося відмовитись. Містер Белл тепер працює двірником у Фогарті, а Жан найнявся на рудник Бейлі. Марі холоне від жаху щораз, коли він спускається під землю, але він обіцяв їй, що недовго працюватиме рудокопом. Тільки поки зіб’є грошей, щоб знову піти на розвідку. А тоді, каже Жан, він гайне до Білого Пера або ж кудись за Хеннан. Коли це збудеться, вона, можливо, знову побачить свою кохану Саллі; та поки що все це непевно, а жити зараз в Кулгарді ой як невесело, хоч вона тепер і має біля рудника власний будиночок з гофрованого заліза. Жити там, звісно, приємніше, коли йдуть дощі, та дощу вже хтозна-відколи не було, а в спеку в цьому залізному ящику почуваєш, себе, мов у розжареній печі.

Саллі зітхнула: коли ж нарешті Морріс збудує ту хижку, що він їй обіцяв з дня її приїзду? А якщо він розчарований у Хеннані, то що він збирається робити далі? І куди вони подадуться?

— Якщо ви маєте бажання прокататися до місіс Брайрлі, мем, — сказав Фріско із звичною для нього глузливою галантністю, — моя карета й рисаки до ваших послуг.

— Дякую вам, містер Мерфі! — Саллі сміливо зустріла зухвалий виклик його пронизливих очей і враз відкинула всяку думку про поїздку до Лори. — Я не збираюся їхати.

— У мене й на думці не було, щоб така недостойна особа, як я, стала вам супровідником, — докинув Фріско, зухвало посміхаючись. — Може, ми умовимо вашого Моррі. А то, будь ласка, їдьте й самі.

Він крутнувся і пішов геть, але озирнувся ще раз. Піймавши погляд Саллі, спроквола промовив:

— До речі, вам низенько кланялася ще одна ваша приятелька — мадам Марсель.

Саллі спалахнула, очі її потемніли від гніву. Як він сміє їй таке говорити?! Як він сміє натякати на те, що…

Та Фріско, видно, лише потішало її замішання. Він пішов розпрягати й напувати своїх коней, усміхаючись, ніби почув дотепний жарт, що викликав у нього чудовий настрій.

РОЗДІЛ XXIII

Фріско ще раз прийшов того вечора — віддати Моррісу його частку грошей за золото, продане в Кулгарді. До них підсів Янкі Набрида, а згодом пришвендяли й Сем Маллет та Тупе Кайло послухати новини про старий табір. Не встигли вони зручно вмоститися, як вихором примчав Педді Кеван; очі в нього дико горіли, волосся стояло дибом.

— Гей, Фріско, — безладно заторохтів він, — а знаєте, що в Бардоці вбито людину? Хлопці розповідали в матінки Баггінс. Вони провадили розвідку вздовж дороги на Сор-Фут. Та бачать — діло пусте: поживитися зовсім нічим. Повернули назад і йдуть; вирішили пошукати в чагарях за вісім миль від Бардока і раптом бачать — якийсь тип прикипів до землі, мов божевільний. Вони подумали: мабуть, знайшов щось путяще, а другого ранку пішли подивитись. А там мертвяк, ще й засунутий головою у яму, яку він сам же й викопав!

Навколо вогнища загомоніли, почулася лайка. Правду сказав Педді Кеван чи збрехав? І скільки доплів від себе?

Досі ніхто ще не чув про вбивства на приїсках. Тому ця звістка всіх приголомшила й стривожила. Підривався неписаний закон, від дотримання якого залежало їхнє життя — вірність товаришева.

— Якщо не вірите мені, підіть спитайте тих хлопців, — ображено зарепетував Педді. — Вони зупинились біля опріснювача.

— А кого вбито?

— А вбивцю зловили?

Педді закидали десятками запитань. Та він нічого не знав, крім того, що труп було страшенно спотворено, його ніхто не зміг розпізнати і що старателі з Бардока розшукують чоловіка, якого вони підозрюють у злочині.

Сем і Тупе Кайло підвелися з своїх місць біля вогнища, попідсмикували штани й пішли самі побалакати з хлопцями, на яких посилався Педді! Фріско та Янкі подалися слідом за ними, а Педді, не перестаючи торохтіти, підтюпцем біг збоку.

Все правда, сказав Фріско наступного ранку Моррісу. Вперше в своєму житті Педді не збрехав. На пошуки вбивці вислано солдат. Вони прочісують околиці. Але Айк Магфорд запевняє, що нема ніякої можливості встановити ні особу забитого, ні того, хто вчинив цей злочин.

Кожного вечора Морріс ішов до опріснювача й разом із сотнями інших вистоював у черзі галон, а подеколи й півгалона води. Її мусило вистачити на все. Після тієї благословенної зливи, ще навесні, не випало більше жодної краплі дощу, і з настанням спеки кожного охоплював страх перед загрозою посухи.

З Кулгарді їздили по воду до опріснювачів на солоному озері біля Хеннана й везли її майже тридцять миль повозками та на верблюдах. У таборах ощадливо використовували кожну краплину: сполоснувши обличчя та руки, люди в тій самій воді мили посуд і прали білизну. Вода взагалі була розкішшю, а для більшості старателів, яких ледь годували їхні ділянки навколо Хеннана, — просто майже недоступною. Коли поширилась чутка, що власники опріснювачів збираються підвищити ціну на воду, це викликало загальне обурення.

Того вечора Морріс забарився й пізніше налагодився йти до опріснювача, коли Фріско раптом підійшов до його намету без звичайних своїх вихилясів та жартів.

— За воду заварюється каша, Моррі, — сказав він дуже серйозно. — Макдональд вже править не шість пенсів, а шилінг за галон. Хлопці не згодні. Будуть загальні збори.

— Давно б так, — сказав Морріс, підводячись. Він щойно закінчив вечеряти, і Саллі прибирала посуд. — Джеррі Моліф розказував мені днями, що він з напарником дві доби був без води, поки добувся до опріснювача на Пікс-Файнді. За ковток води для коней кожен з них заплатив по два фунти. А загалом це поїння обійшлося їм п’ятнадцять фунтів.

— Досить вже власникам опріснювачів тримати нас за горлянку, — гнівно сказав Фріско. — Пригадуєш наше перше літо тут, у Хеннані, — тоді платили п’ять шилінгів за галон. Тепер Макдональд пробурив свердловини до озера, качає солону воду й переганяє її по одинадцять тисяч галонів за день. В Кулгарді посуха — то він і старий табір постачає водою. Але хлопці вважають, що він досить наживається і при шести пенсах заі галон, а він ще підмовляє інших не продавати воду дешевшу шилінга.

Здалеку долинав передзвін бляшаних тазів.

Морріс і Фріско пішли й собі на загальні збори.

Коли пізньої ночі Морріс повернувся додому, він розповів, що зібралось понад тисячу чоловік. Всі невмивані, брудні, змарнілі, — давалася взнаки нестача води. Розсипне золото в Хеннані вичерпалось, і старателі перебивалися сяк-так, вперто тримаючись за свої ділянки і сподіваючись спродати їх, коли промисловці нарешті звернуть увагу на цей район.

Рудокопи й старателі прийшли на збори, розгнівані тим, що власники опріснювачів користуються з посухи, щоб утиснути їх ще дужче. Вода належить народу, казали вони, а власники опріснювачів і так мають добрі прибутки за своє обладнання та працю, навіть продаючи її по звичайній ціні.

Власники дрібніших опріснювачів відступилися під тиском зборів і погодились не підтримувати Макдональда. Проте впертий і зажерливий Макдональд, найбагатший і найвпливовіший серед усіх володарів води, наполягав на шилінгу за галон і не хотів рахуватися з думкою зборів.

Наступного дня старателі зробили опудало, написали на ньому «Макдональд» і пронесли по головній вулиці Хеннана та довколишніх таборах, а потім спалили під зневажливі вигуки та прокльони натовпу. Це ще більше розпалило людей.; Було скликано другі збори, на які прийшло понад півтори тисячі чоловік. Вирішили всім гуртом піти на озеро й самим побалакати з негідником, що хоче спекулювати водою і наживатися на горі старателів.

Макдональд держав крамницю у брезентовому наметі біля озера, від якого залишилось тільки пересохле дно, що виблискувало під палючим промінням сонця товстою кіркою солі. Поруч крамниці стояли опріснювач та баки з водою.

Більшість старателів, розповідав Морріс, сподівались на те, що відверта розмова та енергійно продемонстрована рішучість не платити по шилінгу за галон приведуть до тями старого шкуродера. Але по дорозі до озера кілька ошаленілих ірландців та п’яних гульвіс, у яких чесалися руки затіяти бійку, почали підбурювати натовп, спрямовуючи людський гнів у дуже небезпечне русло. Уже йшли розмови про те, щоб полічити Макдональду ребра й спалити його крамницю.

Сем Маллет, Тупе Кайло, Елі Нанкерроу, Фріско та ще кілька чоловік, які скликали загальні збори, тепер боялись, що не зможуть стримати натовп, якщо Макдональд не послухається розуму.

Коли старателі прийшли на озеро, виявилось, що Макдональд втік у Кулгарді. Прикажчик, залишений стерегти крамницю, страшенно розгубився й не знав, як йому бути. Фріско, Сем та інші зрозуміли: треба негайно щось зробити, аби не допустити згубного самочинства старателів. Деякі навіжені уже замірялись підпалити крамницю й розбити перегінний куб.

Фріско проштовхався наперед, зайшов у крамницю й засунув двері. В задній кімнаті він побачив дружину Макдональда та двоє дітей; всі троє спали. Він спровадив їх через чорний хід у чагарі, а слідом за ними й прикажчика. Коли він знову вийшов з крамниці, на вулиці уже точився справжній бій: розлютований натовп поривався підпалити крамницю й розбити опріснювач, а купка старателів твердо поклали собі не допустити безглуздого знищення продовольства й води.

— Сем та Фріско похрипли від крику, силкуючись утихомирити натовп, — розповідав Морріс своїй дружині, повернувшися з озера. — Нарешті їм пощастило сяк-так угомонити більшість старателів. Але якийсь шмаркач здуру загатив кайлом у бак, що вміщав одинадцять тисяч галонів, і вода, за яку ми ладні були віддати життя, потекла на землю. Тупе Кайло зірвав з себе сорочку й заткнув нею дірку, а я накинув свою куртку на вогонь, бо крамниця вже зайнялась. І тільки тоді, коли все кінчилось, ми дізналися, що нас спіткало б, якби ми не загасили пожежі: в крамниці було десять ящиків динаміту й три тисячі детонаторів.

Рішучий протест старателів все ж таки зробив своє: Макдональд особисто з’явився на наступні загальні збори і пояснив, чому він хотів підвищити ціну на воду. Головним його доказом було те, що надто дорого коштує корм для коней та завіз дров для опріснювача. Збори відрядили чотирьох делегатів, які, ознайомившись з витратами Макдональда, доповіли, що навіть при шести пенсах за галон той має чималий зиск. Тоді старателі дали собі слово ні в якому разі не купувати в нього воду по вищій ціні.

Знайшлися люди, які встановили нові опріснювачі. Спроба Макдональда організувати кругову змову провалилась. Вода подешевшала до одного фунта за сто галонів.

Тупе Кайло тріумфував.

— Все вийшло так, як казав Дінні, — сміявся він. — Якщо робітники тримаються один одного і діють гуртом, вони можуть домогтися всього. А коли б знавіснілий натовп кинувся тоді за Біллі Королем і спалив крамницю, нас би всіх порозривало на шмаття.

РОЗДІЛ XXIV

День був звичайний — спека та курява. Надвечір, коли старателі вже повертались до своїх наметів після роботи на схилах кряжа та на ділянках біля підніжжя Марітани, а Саллі акуратно нашивала латку на сіру фланелеву сорочку Морріса, вона, підвівши голову, раптом побачила, що до неї наближається Дінні Квін.

Але таким вона його ще ніколи не бачила. На Дінні був новенький фабричний костюм, біла сорочка, комірець з краваткою, крислатий фетровий капелюх. В одній руці він стискав пучечок квітів, а другою притримував перекинутий через плече мішок. Саллі, мабуть, і не пізнала б його, коли б не крива нога та звернена до неї з-під капелюха сором’язлива посмішка на худорлявому змарнілому обличчі.

— Дінні! — вигукнула вона, здивована й зраділа. І вперше усвідомила, що почуває до цієї людини глибоку прихильність.

Дінні зрозумів, що вона рада його бачити. Він передав їй букетик — нагідки, герань та сокирки, — а мішок поклав на землю.

— Це вам від місіс Лори, — зніяковіло пояснив він, скидаючи капелюх і витираючи спітніле чоло. — Я щойно приїхав диліжансом. Цілу дорогу віз їх у газеті, та вони все одно зів’яли. Тут, у мішку, трохи фруктів і овочів. В старому таборі тепер шик, пташиного молока хіба що не можна купити. Десять трактирів майже не зачиняються навіть вночі, а крамниці забиті продуктами та різним убранням.

— Апельсини, лимони… і головка капусти! — вигукнула Саллі, розв’язавши мішок і зазираючи в нього. — Як люб’язно, що ви все це привезли, містер Квін!

Пам’ятаючи настанови Морріса, вона намагалась не допускати фамільярного тону й не називала Дінні на ім’я.

Дінні зашарівся, немов школяр. Його чисте, старанно поголене обличчя здавалося зовсім юним, ясні блакитні очі сяяли радістю.

— Ну, а як же тут ви? — зніяковіло спитав він. — Ми дуже непокоїлись за вас — і я, і місіс Фогарті, і Олф з дружиною. Фріско нам сказав, що ви живете в наметі разом з Моррі. А мені ще не доводилось бувати в Хеннані, от я й надумався приїхати, подивитись, як тут ви…

— Я? Та добре, — сказала Саллі, — мені подобається. Краще жити в наметі, ніж так, як я жила сама в Південному Хресті. Але, я бачу, вам пощастило, містер Квін! Дуже, дуже рада.

— Клянусь Єгосафатом, це ж Дінні!

Білл наближався до намету разом з Моррісом та Фріско. Одним стрибком він опинився біля Дінні й міцно схопив його руку. Морріс та Фріско підскочили слідом за ним і з не меншою радістю привітали гостя. Поки вони говорили всі разом, піддразнюючи Дінні, що він вирядився в такий шикарний костюм, Саллі поставила квіти у воду, підкинула хмизу в багаття й повісила над ним котелок. За кілька хвилин вона подала на стіл кварти з чорним чаєм і шматочки прісного коржа, спеченого нею вранці.

Чоловіки посідали — хто на ящик, а хто просто на землю, як кому було зручніше, і приготувалися слухати новини, що їх привіз Дінні.

Інші старателі, проходячи мимо, теж зупинялися й віталися з Дінні. Тут був і Сем, і Тупе Кайло, і Джон Крупинка, й Елі Нанкерроу. Саллі сполоснула кварти, ще налила чаю і порізала решту коржа, хоч на всіх все одно не могло вистачити. Дінні розпитував, як ідуть справи в Хеннані, в Широкій Стрілі, в Курналпі та Кеноуні — так тепер називалося Біле Перо. Сам він поділився новинами про Кулгарді та довколишні табори.

— Поміж Френком Воспером та лордом Персі Дугласом розігрався страшенний скандал, — розповідав він, сміючись. — Лорд Персі щойно повернувся з Лондона, а Воспер взяв та й пощипав його в «Кулгардійському гірнику», обізвав пройдисвітом і шахраєм. Френк пише, що тепер вигадали слово для благородних лордів, які стають членами різних правлінь, ні біса там не роблять, а грошики смокчуть, та ще й не малі, їх називають «морськими свинками». Мовляв, не для того виходить «Гірник», щоб потурати різним паразитам та плазувати перед аристократами і товстосумами.

— Ах, чортяка! Вірно сказав! — вигукнув своїм рипучим голосом Тупе Кайло. — Скільки вже разів той лорд Персі випускав дуті акції, ганьблячи добре ім’я приїсків!

— Молодчага цей Воспі! — підтримав його Білл.

— Воспер усім своїм нутром за рудокопів, хоч сам більше схожий на поета або на якогось дивака сектанта, — вів далі Дінні. — Під час великих страйків овечих стригалів у Квінленді захищав страйкарів і за це потрапив за грати. Лорд Персі хотів побитися з ним, але Воспер — зовсім не вояка. І все ж таки лорд наскочив на нього й почав молотити, поки наші хлопці не відтягли його. Трохи не забив Френка до смерті!

Фріско глузливо чмихнув:

— Так йому й треба. Нічого відпускати попівські патли й отак боятися бійки, якщо ти проповідуєш такі погляди.

— Кулаками нічого не доведеш, — зауважив Сем, як завжди задумливо і серйозно.

— От і Воспер те саме’каже, — підхопив Дінні. — Він вважає, що людина повинна боротися перш за все своїм розумом. Тільки в кого дурна макітра або переконливих доказів зовсім немає, той і пускає в хід свої кулаки. Скажу тобі, Фріско, хлопці в старому таборі дуже поважають Френка Воспера. Він не з полохливих. Завжди захищає старателів та гірників від власників рудників та спекулянтів-перекупників. Він член комітету боротьби проти забруднення водойм і разом з нами протестує проти розбійницького загарбання чужих ділянок. — А хазяї, так ті ладні просто живцем його з’їсти. Кожен з них хоче одного: якнайменше платити робітникам і прибрати до своїх рук півкраїни.

Всі палко висловлювали своє обурення незаконною конфіскацією та загарбанням старательських ділянок, коли підійшли Хейлс Зубоскал та Янкі Набрида. Хейлс приїхав з Курналпі напередодні ввечері, і Янкі водив його подивитись на відкриті розробки в Марітані та на свою ділянку поблизу Браун-Хіллу. Хейлсу хотілось, щоб його вважали старателем, а журналістом він ставав, тільки коли йому було сутужно. Його веселі дотепи мандрували по всіх приїсках, а сам він був бажаним гостем у кожному таборі. Вони привіталися з Дінні, мов рідні брати після довгої розлуки, і Зубоскал, з люлькою в зубах, теж сів на землю, щоб послухати розповіді Дінні про загарбання ділянок у Північному Лондондеррі та Південних Масивах.

— Це якийсь мерзенний трюк! В чому тут заковика, Дінні? — спитав Хейлс. — Ми в Курналпі добре знаємо, що робити з пацюком, коли він забирається на ділянку чесного трудяги старателя і в потемках ставить свої кілки. Але виходить, що тепер власті самі держать професійних загарбників, які працюють на них в інтересах могутніх синдикатів.

— Отож-бо й є, — відповів Дінні. — Вони кружляють довкола, немов ворони, й тільки очікують, коли старатель порушить якесь правило, щоб налетіти на нього й забрати ділянку для котрогось із товстосумів.

— Людина, яка живе з того, що загарбує чужі ділянки, — найостанніша падлюка! — вигукнув Фріско.

— Не знаю, чому б нам не посвятити в ангели першого ж такого грабіжника, який потрапить до наших рук, — зауважив Хейлс. — Навіть якщо доведеться заради цього спершу попсувати йому шкуру.

Вибухнув дружний регіт.

— Щодо мене, — спокійно вів далі Хейлс, — то я б ні миті не вагався і щедро, по-християнськи почастував би такого гостя добрячим дрюком, якби застукав його біля своєї ділянки.

— Я теж, Зубоскале, — жваво підхопив Фріско.

— Для таких паразитів є лише один закон…— Хейлс зробив паузу, — закон старателів. Кайло в міцній руці розгніваного старателя — переконливіший доказ, ніж будь-який офіційний документ.

— Виходить, так, — сказав Дінні. — Взяти хоча б історію з ділянками в Південних Масивах. Шахрайство від початку до кінця! Почалося з того, що інспектор Фіннерті пропонує провести конфіскацію і відмовляється передати справу на судовий розгляд. Тоді Хекслі та Міллз звертаються до уряду зі скаргою, пишуть, що вони мають дозвіл на свої ділянки, а в загарбників дозволу нема. На скаргу уряд не відповідає. Виконавча рада рекомендує урядові затвердити конфіскацію ділянок, і уряд вносить законопроект, що підтримує домагання загарбників. А потім виявляється, що все це — сімейна справа, загарбники працювали на синдикат, а в синдикаті всі дружки або ж родичі членів ради.

Чоловіки сердито загомоніли, не в силі стримати свого обурення.

— Це ж треба дійти до такої підлоти! — сказав Морріс.

— Джордж Лекі звинуватив сера Джона Форреста в грубому порушенні права і справедливості, — закінчив Дінні. — Але загарбникам все-таки перепав ласий шматок.

— Хай мене дідько візьме, коли я розумію, чого ми тут сидимо склавши руки! — гнівно вигукнув Тупе Кайло. — Адже це б’є по всіх старателях на приїсках. Якщо Джек Міллз та його товариші будуть боротися, наш обов’язок — підтримати їх.

— Їм тепер не до боротьби, — сказав Дінні. — Вони набрали досить золота в Лондондеррі і сидітимуть тихенько-смирвенько.

Він підвівся. Інші теж повставали, потягаючись та обтрушуючи з одягу порох. Вони очікувально дивилися на Дінні. Адже йому поталанило — тепео слово за ним! Але погляд Дінні був звернений туди, де на саморобному триніжку сиділа місіс Гауг, все ще латаючи Моррісову сорочку.

— Ходімте вип’ємо! — сказав Фріско те, чого чекали від Дінні.

— Я частую, — квапливо підхопив Дінні. — Пообідаємо в трактирі.

Фріско простежив очима за поглядом Дінні, звернутим на місіс Гауг.

— Як кепсько, що ви не можете піти з нами, мем! — вигукнув він, підступно розкривши таємну надію Дінні на те, що може, Саллі пообідає з ними.

— А чому й ні? — Хейлс був людина цілком світська і неабиякий дамський догідник. — Якщо місіс Гауг зробить намчесть і пообідає з нами в «Клаб-готелі», ми її спершу проведемо додому, а вже потім перейдемо до розваг, які для нас приберігає Дінні.

Саллі перехопила погляд Морріса і прочитала в ньому сувору заборону.

— Щиро вам дякую, — відповіла вона. — Але я тільки обтяжила б вас. Дінні ще завітає до мене перед від’їздом у Кулгарді. Правда ж, містер Квін?

Саллі обдарувала Дінні своєю найчарівнішою посмішкою. Вона не дозволить містеру Франсіско Джо Мерфі збиткуватися з неї і примушувати червоніти Дінні, який заради неї одяг новий костюм та цей крислатий капелюх. Він її гість, і нехай кожному стане ясно, що він їй друг і що вона дуже рада його бачити в себе.

— Неодмінно, місіс Гауг! — Дінні почервонів по самі вуха від посмішки Саллі. — У мене для вас ціла купа новин від місіс Фогарті та Олфової дружини. Може, зайти завтра вдень?

— Я вас чекатиму, — сказала Саллі.

Старателі обступили Дінні з усіх боків і потягли його в трактир.

Проте минуло кілька днів, перш ніж Саллі знову побачила Дінні, але й тоді він тільки почервонів від сорому й квапливо пошкутильгав геть, ніби боявся, що вона його зупинить і заговорить до нього. Від того першого частування в день свого приїзду Дінні пиячив майже тиждень, і вигляд у нього був відповідний. Без комірця, неголений, з почервонілими, запухлими очима, у зашмарованому й пом’ятому новому костюмі, він шаснув назад у трактир, як тільки помітив, що місіс Гауг наближається до нього.

РОЗДІЛ XXV

«Повний бідон золота!»

«Новий приїск південніше старого табору!»

Саллі чула гомін чоловічих голосів, збуджені вигуки, нетерплячі запитання. Вийшовши того задушного ранку з тіні піддашка, вона побачила Клері Мак-Клерена на рослому гнідому коні: він щойно примчав з Кулгарді. Змилений кінь важко відсапувався, а обличчя Мак-Клерена пашіло вогнем. Він привіз з собою газету.

З десяток чоловіків уже товклося навколо нього, нишпорячи очима по друкованих шпальтах. З усіх кінців збиралися люди: одні бігли з підскоком, інші трюхали підтюпцем, треті йшли перевальцем, так ніби жодні новини в світі не могли примусити їх хоч трохи поквапитись.

Морріс та Фріско прилучилися до тих, що читали газету. Саллі чула, як Клері розповідав старателям, що в одній з ранкових газет з’явилось повідомлення про сенсаційну знахідку.

«Нещодавно до Кулгарді було привезено гасовий бідон, ущерть наповнений золотом, — писалося в замітці, — отже, є всі підстави гадати, що відкрито нове надзвичайно багате родовище». Місто немов збожеволіло від цих вістей і гарячково почало готуватися до грандіозного походу. Подробиць поки що ніхто не знає, але Клері примчав оце попередити Великого Джіма, забрати свій інструмент та продукти, і негайно подасться назад, щоб з першою ж партією рушити на південь, у безводний край кам’янистих хребтів.

Клері забрав свою газету й поїхав далі, залишивши позаду себе неймовірне сум’яття. Старателі, що віяли золото на майже виснажених розсипищах біля підніжжя Марітани та Кассіді, вже складали свої немудрі пожитки. Власники пластових ділянок і ті, що розробляли вздовж кряжа руду шахтним способом, домовлялися, кого б залишити поки що замість себе, й чимдуж бігли до міста купувати продукти, роздобути коня з візком або верблюда. Фріско подався в чагарі ловити своїх коней, а Морріс заходився збирати кайла, лопати, згортати ковдри й табірне манаття. І все це мовчки, не змовляючись. Морріс від хвилювання був червоний мов рак, очі його гарячкове блищали.

— Саллі, давай сюди всі консерви, які в тебе є, — сказав він нетерпляче. — Клади оту літрову кварту, залізну миску, ніж, виделку. Ага, не забудь про чай та цукор! Я візьму один котелок, оцей міх для води й маленький бачок.

Саллі метушилася біля чоловіка, допомагаючи йому зібратися в дорогу. В кожному наметі вздовж шляху йшли зараз такі самі приготування.

Фріско привів коней, запріг їх у свій візок і поїхав купувати продукти. Як тільки він повернувся, Морріс повантажив речі, а Фріско пішов до їхньої штольні.

Йому треба було знайти людей, які б продовжували там працювати, поки він та Морріс будуть відсутні. Фріско сподівався умовити на це кількох дідів, що порпалися на покинутих ділянках, і одного багатодітного шахтаря. Моррісу він сказав, що їде ненадовго — тільки погляне на те нове родовище, — і залишиться лише в тому разі, коли там справді багато золота. Морріс і сам упорається з ділянкою, яку пощастить закілкувати, й допильнує, щоб вони нічого не прогавили. Хоч особисто він, Фріско, зовсім не схильний ганятися за привидами: краще синиця в жмені, ніж журавель у небі.

За кілька хвилин Фріскове майно також було спаковано й повантажено на візок. Уже перед самим від’їздом Морріс сказав, ніби це йому щойно спало на думку:

— А ти, Саллі, побудеш тут, поки я не сповіщу про себе. Якщо за кілька днів не матимеш ніякої звістки, їдь до Олфа та Лори.

— Ти за мене не турбуйся, Моррісе, — весело відповіла Саллі, чудово знаючи, що він навіть і не подумав про. те, як вона житиме тут сама. — Нічого зі мною не станеться.

— А ви молодчина, мем, — засміявся Фріско.

Морріс повагався, потім таки зважився поцілувати Саллі.

— Авжеж, молодчина, — сказав він. —: Коли б я не був цього певний…

— Бажаю щастя! — гукнула вслід йому Саллі. — І привези повен бідон золота!

Візок огорнувся хмарою рудої куряви і влився в загальний потік, що посувався в напрямі Кулгарді.

Чутка про нову знахідку блискавично облетіла увесь Хеннан, і старателі з усіх кінців потяглися на Кулгардійський тракт. В’ючні верблюди, важко навантажені підводи, легкі візки й бідки, запряжені старими шкапинами, незграбними ломовиками, витривалими австралійськими кониками та віслюками, — все це плавом пливло до старого табору. Люди верхи на конях і верблюдах, люди на велосипедах і просто піші, серед яких одні штовхали перед себе тачки, а інші тягли на плечах свій інструмент та манаття, — до пізнього вечора з довколишніх таборів прибували старателі, все більше поповнюючи широкий потік, що котився до невідомих золотоносних полів.

Коли вже зовсім споночіло, на Хеннан спала незвична тиша. Немов під дією якихось чарів, все його гамірне, неспокійне життя завмерло. З майданчика, де грали в ту-ап, уже не долинали вигуки гравців, а з трактирів — розгульні співи.. Лише де-не-де в темряві червоніли багаття. Саллі залишилася майже в самотині серед спустілих ділянок, розкиданих біля підніжжя темніючого кряжа.

Вона надто добре знала те божевілля, яке гнало людей у походи за золотом, і вже не дивувалась йому. Коли їх охоплювала золота гарячка, вони ні про що інше не могли думати, а Морріс був сприйнятливіший до цієї хвороби навіть більше за інших. Самотність не лякала Саллі, хоч зараз Саллі й жалкувала, що не здогадалась попросити Морріса підвезти її до Кулгарді, де вона могла б провідати Марі та Лору.

День у день Саллі чула розмови про новий похід — у крамниці, від Елі та Попа Ярна, що були задоволені своєю ділянкою і вирішили сидіти на місці. Юрми рудокопів та старателів посунули до Кулгарді навіть з таких віддалених місць, як Курналпі, Ревучий Бурав та Фініш. Проте й досі ще ніхто до пуття не знав, де саме знайдено те «надзвичайно багате родовище».

Закон вимагав, щоб кожен старатель протягом десяти днів повідомляв про знайдене ним золото і показував місце, де він його знайшов. Однак минуло вже стільки часу, а жоден золотошукач не зробив заявки на якусь знахідку і навіть не бачив нічого такого, на що її варто було б робити. Сотні розгніваних людей вимагали пояснення від редакції газети «Золотий вік», де було вміщено повідомлення про «гасовий бідон, ущерть наповнений золотом».

Через тиждень Фріско повернувся, щоб подивитись, як працюють на його землі залишені ним люди. Він сказав, що учасники походу збираються розгромити редакцію газети і зчиниться казна-що — хай тільки газета нічим не підтвердить свого повідомлення. Коли нарешті з’ясувалось, що про золото наплів старатель, на ім’я Мак-Кен, який нібито справді знає, звідки привезено той бідон, Фріско знову подався в Кулгарді. Але докладно всю цю історію Саллі почула вже аж тоді, як повернувся з походу Морріс.

Як і всі інші старателі, що зірвалися з місця й тепер ні з чим поверталися в Хеннан, Морріс страшенно обурювався обманом і звинувачував газети в тому, що вони беруть на віру патякання всякого п’яного ідіота. А Мак-Кен, на загальну думку, виявився просто негідником: наполягав на своїй побрехеньці, хоч знав, що люди йдуть за сотні миль по безводній пустелі й можуть померти від спраги та голоду, шукаючи родовище, якого не існує на світі.

Тільки Джону Маршаллу, почесному секретареві Асоціації старателів, пощастило відвернути трагічні наслідки цього походу, казав Морріс. Маршалл докопався, звідки прийшла в газети ця байка; він розумів, що почнеться страшне безладдя, коли тисячі старателів, які зібралися в Кулгарді для нового походу, дізнаються, що їх пошили в дурні.

Коли Маршалл побачив, що розлючений натовп вже ось-ось кинеться на Мак-Кена, він пробився наперед, став поруч Мак-Кена і закричав:

— Послухайте, хлопці, ви мене знаєте. Настав час покінчити з ідіотською непевністю і з’ясувати цю справу. Газетні повідомлення, очевидно, не мають під собою грунту. Я вирішив поки що припинити наш похід і перевірити, правду сказав Мак-Кен чи ні.

Гамір трохи вщух. Під свист та лайки на адресу Мак-Кена, заохочуваний схвальними вигуками, Маршалл вів далі:

— Від імені Асоціації я сьогодні ж о третій дня скликаю загальні збори. Отам Мак-Кен виступить і розповість нам усе, що знає, а потім можна буде виділити групу, яка піде разом з ним перевірити — існує те родовище чи це пуста вигадка. Мак-Кена полиште на мене: я сам подбаю, щоб він з’явився на збори.

Оповісник обійшов усе місто, й через кілька годин величезний натовп зібрався навколо фургона біля приміщення Асоціації старателів. Мак-Кен — високий на зріст, плечистий, з чорними обвислими вусами — говорив з фургона; мертвотно-блідий і з глибоко запалими очима після затяжного перепою, він стояв лице в лице перед сотнями старателів, що нахвалялися віддати йому по заслузі, якщо він їх обдурив. Збори зустріли його свистом, гнівними вигуками та глузливими аплодисментами. Але Мак-Кен тримався так добре, що багато людей повірило в правдивість його слів.

Мак-Кен признався: він був добряче напідпитку. Що саме витягли з нього, п’яного, газетярі, він, слово честі, не знає. Не можна ж судити людину за кожну дурницю, яку вона ляпне з п’яних очей. І не він, а газети винні в цьому поході, хоча… Надії старателів знову воскресли, коли Мак-Кен раптом запропонував повести виділених зборами люДей у таке місце, де нещодавно справді знайдено багаті розсипища.

Оголосили грошову підписку на спорудження експедиції, і четверо старателів, обраних зборами, вирушили на двох легких візках з міста. Все це були витривалі й досвідчені золотошукачі, до того ж добре озброєні, бо лунали погрози порішити Мак-Кена, якщо його привселюдна заява виявиться брехнею. Поліція та інспектор попередили супровідників Мак-Кена, що вони особисто відповідають за його життя. Старателі поклялися привезти його цілим назад, щоб він міг стати перед судом усієї громади.

Звістки про тих, що вирушили в перші дні походу й тепер застряли без їжі та води серед пустельних кряжів між Кулгарді та Віджімултою, розпалювали загальне обурення й гнів. Уже організовувалась їм допомога, коли раптом пройшла грозова злива. Це багатьом врятувало життя. Коли учасники походу повернулися й розповіли, що вони тільки натерпілись нелюдських страждань, а ніде не знайшли жодних стежок чи будь-яких слідів нових розробок, всі ще більше підупали духом.

В конторі Асоціації старателів вивішувались повідомлення про шлях просування вирядженої зборами розвідувальної експедиції. Старателі юрмилися перед папірцями, читаючи й обговорюючи їх. Та не давали ті повідомлення ані найменшої надії, що Мак-Кен дотримає своєї обіцянки. Почалися розмови про те, щоб перейняти експедицію, коли вона повертатиметься в Кулгарді, й застрелити або повісити Мак-Кена на місці. Тоді Дінні та ще кілька літніх, розсудливіших старателів організували цілодобове вартування на тій дорозі, якою мала їхати назад експедиція.

Вона прибула невдовзі, в один з недільних вечорів. Старателі, що супроводили Мак-Кена, одвели його в дім Маршалла й доповіли, що він весь час водив їх околясом та напускав туману: він так і не зміг показати їм хоча б поганенької золотоносної ділянки, не кажучи вже про свіжі розробки якихось там багатих розсипищ. Маршалл задвірками, щоб непомітніше й швидше, побіг у поліцейську дільницю, і Мак-Кена, заради його ж власної безпеки, було спроваджено під замок. А хлопець він був з характером, казав Маршалл: попри все хотів стати перед старателями, і його насилу умовили не робити цього. Морріс був певен, що коли б Мак-Кена не втримали, йому б не жити. Перед дверима Джона Маршалла галасував розлютований натовп. Джона зустріли вигуками:

— Де Мак-Кен?

— Повісити його!

— Шкуру спустити з падлюки!

— Пристрелити!

— Кулі на нього жалко!

— Вішати — велика честь!

— Розтрощити йому макітру!

— Роздерти на шмаття!

Це було страшне видовище, розповідав Морріс. Він би ніколи не повірив, що люди можуть дійти до такої нестями. Вони навіть ладні були зігнати свій гнів на Джону Маршаллі. Звинувачували його, що він ховає Мак-Кена, й погрожували розметати його дім. Але кожен, хто зберіг хоч трішечки глузду, розумів, як мудро і мужньо вчинив Маршалл, відмовившись віддати Мак-Кена до рук знавіснілого натовпу.

Старателі, з тих, що вже чимало пожили на світі й навчилися тверезо дивитись на речі, оточили Маршалла кільцем, готові захищати його ціною власного життя. Скочивши на ящик біля будинку, Маршалл звернувся до натовпу.

Він стояв, немов на трибуні, мужній, вродливий і — всі це знали — чесний та чистий, як скельце. Благородство його постави й безстрашність, з якою він виступив проти безумства, що охопило сотні людей, безперечно, вплинули на юрбу. Йому пощастило зробити те, чого б не зробив ніхто інший: угамувати бурю. Озвірілі горлодери, що вимагали крові Мак-Кена, й ті вмить замовкли, щоб послухати Джона Маршалла. І Маршалл заговорив з такою переконливістю та простотою, що всі порядні люди схаменулись.

Спокійно й чітко виклав він обставини, що спричинили цей похід, і закликав старателів, незважаючи на їхнє цілком природне обурення й гнів, не йти на поводі в надто гарячих чи просто злостивих людей, які підбурюють натовп до необачних вчинків. Джон Маршалл пояснив, що поліція та інспектор поклали відповідальність за безпеку Мак-Кена на нього й тих, хто супроводив цього чоловіка під час експедиції, і що в інтересах самих старателів він попросив поліцію посадити Мак-Кена під замок. В дорозі Мак-Кен весь час благав своїх охоронців дати йому револьвер — він пустить собі кулю в лоб. Кілька разів експедицію затримували старателі, які хотіли помститися над Мак-Кеном.

Маршалл закінчив проханням помилувати нещасного п’яного дурня, який став жертвою гонитви газетярів за сенсаціями. Мак-Кен сам намагався знайти вихід з цього жахливого становища і глибоко усвідомив свою провину.

— Цю людину вже й так жорстоко покарано тим страхом і горем, які вона пережила, — сказав Джон Маршалл. — Одразу ж по приїзді Мак-Кен готовий був віддати себе в руки старателів, аби покласти всьому край. Та якщо над ним учинять фізичну розправу, дуже багатьом старателям доведеться розплачуватись за це. І, звичайно, жодна розумна людина не за хоче, щоб цей злощасний похід мав ще трагічніші наслідки.

Маршалл запропонував натовпові розійтись, а більш розсудливих старателів попросив допомогти йому не допустити безладдя, яке тільки затягне всю цю трагікомедію з походом, що за неї головну відповідальність несуть газети, надрукувавши неперевірену інформацію.

І от знавіснілий, засліплений люттю натовп несподівано швидко відгукнувся на його заклик. Люди повірили Джону Маршаллу й почали розходитись. Це врятувало багатьох від участі в самовільній розправі над Мак-Кеном і, можливо, від нападу на самого Маршалла, який захищав Мак-Кена.

Щоправда, в декого ще вихоплювались гнівні вигуки та погрози, але вони вже адресувалися редакції газети, куди й ринув натовп. Проте поліція підоспіла туди раніше, і, крім побитих вікон, особливої шкоди завдано не було.

Наступного ранку вдосвіта Мак-Кен нишком виїхав з міста.

Морріс не повертався до Хеннана, аж поки не побачив заключного акту цієї трагікомедії. Остання партія старателів, повертаючись з марної розвідки на Південних Масивах, вступила в Кулгарді з опудалом Мак-Кена, повішеним на шибениці.

Старателі, які й досі тинялися по місту, швидко приєднались до прибулих, і процесія знову рушила до редакції газети, що спровокувала цей похід. Опудало облили гасом і підпалили. Воно яскраво горіло, а юрми старателів проклинали і лаяли на всі заставки газету і всіх газетярів взагалі. Потому палаюче опудало жбурнули в легку дерев’яну будівлю.

Так закінчився «похід Мак-Кена». Безліч старателів покидали свої ділянки й пішли за сотні миль від насиджених місць, змарнувавши і гроші, й час, і ледь не загинули від голоду та спраги, обнишпорюючи невідомі краї. І причиною всьому була якась п’яна байка про таємницю багатющого родовища, якого ніколи й не існувало.

— Тож хіба дивно, що старателі ладні вбити кожного, хто винен у брехні? — похмуро сказав Морріс. — Трапляється й так, що крамарі та трактирники навмисне поширюють такі чутки, бо кожен похід сприяє їхній торгівлі. Але я сподіваюсь, Саллі, що більше ніколи не потраплю до натовпу обдурених старателів. Я теж тоді озвірів разом з ними.

РОЗДІЛ XXVI

Спливали місяці — в сухій, нестерпній спеці, під сірим металічним небом, в потоках яскравого білого світла, з пиловими бурями й задушливими ночами.

Цілий день табір лелів у сліпучому мареві: розжарене повітря тремтіло над залізними дахами та побіленими халупами селища. Руда пилюка куріла на шляхах, де повільно тяглись каравани верблюдів. Фургони раз у раз зупинялись: могутні вікторійські ломовики ледь не падали від утоми після довгої дороги з Південного Хреста. Місцеві конячки легше справлялися з своїм вантажем, а ослячі запряжки, розтягнувшись валками по п’ятдесят голів, уперто проповзали сотні миль до найдальших таборів.

Хмари рудої куряви висіли над ділянками, де поодинокі старателі все ще віяли сухий пісок. 3 ранку до пізнього вечора з гнітючою одноманітністю гуркотіло й бряжчало на розробках вздовж кряжа, хоч через нестачу води було зроблено деякі послаблення в правилах, і багато власників ділянок — рудокопів та розвідників — виїхало на узбережжя. Лише ті, хто вже звик до спеки і не мав змоги перебратись на південь, залишались на своїх ділянках і працювали, зціпивши зуби, обливаючись потом та проклинаючи нещадне сонце.

Куди ж подінешся, треба терпіти цю спеку й не вішати носа, казали вони, і Саллі розуміла, що їй теж не залишається нічого іншого. Вона не сумнівалася в своїй витривалості. Якщо Морріс, працюючи на ділянці, може витримувати оте пекло, то вона й поготів. Зрештою, казала собі Саллі, вона ж корінна жителька, тут народилася й виросла, як і ті місцеві конячки, що зросли в чагарях: Джек Баламут клявся, що краще за них ніхто не біжить по дорозі у літню спеку.

І Саллі робила своє діло, удаючи, ніби вона така ж весела і вдоволена, як і раніше, твердо поклавши підтримувати самовладання й бадьорість не тільки в собі, а й у чоловіків, коли вони приходили до її вогнища, хоч нерідко життя у цей час зводилось до пекучої туги за ковтком свіжого повітря та тривог про запаси харчів і води; всі жили тільки сьогоднішнім днем, намагаючись не заглядати в майбутнє, у спеці й сліпучому світлі, що, здавалось, випалювало все всередині, але не розлучалися з посмішкою й жартом, щоб показати одне одному свою мужність та витримку.

Нестача води та свіжих продуктів викликала безліч захворювань. Місцева хвороба барку спотворювала людям руки і ноги гнійними болячками. Очі, запорошувані піском, червоніли і запухали. Лютував тиф. Щодня тільки й чути було, що такий-то марить у гарячці в своєму наметі, а такий-то й такий-то помер у зліпленій нашвидкуруч з мішковини та жерсті халупі, яку тут гучно називали лікарнею.

Не кращі справи були і в Кулгарді, в казенній лікарні, хоч там і працювали дві професіональні сиділки. Але лікарня ще й досі містилася в кількох полотняних наметах, крізь стіни яких просякала пилюка і де над хворими дзижчали рої мух. Кожного дня когось ховали, і кладовище було в жахливому стані: похапцем закидані могили раз у раз провалювались, трупний запах отруював повітря.

З чагарів несло смородом нечистот людей і тварин. Мухи хмарами летіли звідти, заражаючи їжу та воду. В епідемії звинувачували афганців і верблюдів, мух і бруд. Кожен тремтів від страху, що може захворіти. Було зроблено спробу очистити місцевість навколо таборів, поліпшити умови в лікарні, навести порядок на кладовищі.

В Хеннані дорога до кладовища петляла поміж чагарів, і люди похмуро жартували, що небіжчик може там заблукати. Коні ледве пересували ноги і часто по кілька годин вистоювали на сонці, поки старателі копали могилу для свого товариша.

— А ви чули історію про мерця, що раптом зник? — якось увечері спитав сміхотливо Дінні.

— Облиш, Дінні, то, мабуть, чергова Зубоскалова вигадка, — озвався Тупе Кайло.

— Може бути, — погодився Дінні. — Але я чув її від знайомого, він запевняв, що напарник його брата розповів Зубоскалові про те, як хлопці ховали старого Боббі Мофліна. Діло, мабуть, було так: хлопцям здалося, що їхній дружок Боббі віддав богові душу; отож вони виправили свідоцтво про смерть і роздобули труну. Але вони були новачками в цій справі і через те погано прибили віко. По дорозі на кладовище трапилась їм пивничка, хлопці й вирішили, що скляночка вина їм не зашкодить. Ну, вихилили вони не по одній, а коли повернулись до тачки, на якій під палючим сонцем залишили труну, то виявилось, що мрець кудись зник. У них волосся встало Дибом!

Вони ніяк не могли вирішити, чи то нечистий потяг до себе Боббі, а чи трунар, якому він не встиг заплатити за свою домовину. Але вони зовсім не повідомляли в поліцію, як запевняє Зубоскал, і не давали в «Гірник» оголошення: «Загублено, вкрадено або втік труп людини, охлялий на вигляд і більш-менш мертвий». Просто вони знайшли Боббі в наметі біля пивниці, і в ньому виявилось достатньо життя, щоб випити разом з ними. «За упокій душі Роберта Мофліна, — сказав він. — Прости йому господи, і земля йому пером».

Після цього він знову ліг і помер уже вдруге. Товариші відклали його похорон до наступного дня. Але цього разу вони заплатили трунареві й примусили його добре забити труну, перш ніж везти її на кладовище.

Табір охочіше сприйняв версію Дінні, а не Зубоскалову, бо негоже збиткуватися з людей, що віддають останню шану своєму старому товаришеві.

Та, незважаючи на задушливу спеку, пилові бурі, дорожнечу продуктів, гостру нестачу води і лютування тифу, жадоба золота не покидала людей. Спрагу вони гамували в трактирах, коли надвечір поверталися з роботи: пива завжди бувало вдосталь навіть при найсуворіших обмеженнях на воду. Золота мрія допомагала людям забувати про випалену сонцем землю навколо них, про їх одчайдушну боротьбу за життя, вона зміцнювала почуття товариськості між ними, давала сили зберігати бадьорість за будь-яких обставин.

Чутки про нові знахідки та сенсаційні відкриття на далеких приїсках передавалися з уст в уста. Дік Ідес привіз дві тисячі унцій з ділянки, яку облюбував собі західніше Блискучого Призу і яку назвав «Світанням». Одразу ж там було закілковано ділянки на північ, південь, захід та схід. Буллі Хейс та його напарники показували чудові зразки з «Удачі» й «Міс Майн», що лежали за двадцять миль на південь від Білого Пера. Великі Фінгалові Брили в Еджудіні було продано англійському синдикатові за сто сімдесят тисяч фунтів. Шарп закілкував сорок два акри на північний схід від Мензіса.

Тихими задушними вечорами старателі, простягшись на землі, балакали й палили, а Саллі лежала горілиць і дивилась на зорі, що туманіли в паркому серпанку. Темрява і тьмяне сріблясте сяйво були цілющим бальзамом після сліпучого сонця й нестерпної спеки, що, здавалось, висушувала з тіла геть усю вологу. Але навіть цей короткий спочинок порушувався голосним ревом та форканням, що долинали із смердючих верблюдячих загонів Файзи і Таг Магомета.

Після роботи Морріс, як правило, завертав разом з Фріско в найближчу пивницю. Там нестача води зовсім не відчувалась, пиво лилося рікою, і коли Морріс повертався додому п’яний, Саллі навіть не могла дорікати йому: нехай потішиться, якщо це хоч трохи допоможе йому пройти крізь ці пекельні дні.

В усіх таборах тільки й було розмов, що про гори золота, знайдені в Маунт-Кетрін, та криваву розправу над тубільцями біля Піндінні.

Після «походу Мак-Кена» Дінні повернувся в Хеннан і тепер жив у наметі біля Браун-Хіллу з одним своїм давнім товаришем. За його словами, це Мік Джеральд привіз оті самі зразки, що породили легенду про гори золота. Мік пішов на розвідку з братами Перрі та невеликою партією інших старателів до Маунт-Маргарет, розповідав сам Мік. Там партія розкололась: він з Біллом та Сідом Перрі знайшли великий кварцовий валун, розбили його, взяли чимало крупнистого золота й назвали це місце Маунт-Кетрін. Розсипного там не було, але трохи далі вони натрапили на один пласт, який вирішили зареєструвати під назвою «Дезі-Белл».

Поки вони провадили розвідку, тубільці вчинили напад на табір і покололи списами в’ючних коней. Потерпілі кинулись доганяти кочівників і дорогою зустріли Неда Робінса, який, виявляється, намацав дальній кінець пласта Дезі-Белл і закілкував там ділянку. Нед подався разом із ними, щоб провчити тубільців.

Не гаючи марно часу, Мік Джеральд та Сід Перрі поїхали в Хеннан, щоб зробити заявку на Маунт-Кетрін. Робінс поскакав слідом за ними. Тоді Джеральд та Сід завернули до Кулгарді. Робіне наздогнав їх, і відбувся великий скандал. Джеральд побожився, що не робив заявки на Дезі-Белл, і Робінс повернувся диліжансом в Хеннан, щоб зробити заявку самому. Але Білл Перрі, який залишався в Хеннані, скочив на коня й раніше за нього примчав до контори інспектора. Коли прибув Робінс, все вже було оформлено — він запізнився. Більшість старателів гадали, що Джеральду й братам Перрі так і минеться нечесний трюк, яким вони позбавили Неда Робінса права на Дезі-Белл, але Робіне поклявся відплатити їм тим же.

Він пішов у поліцію і розповів про розправу над темношкірими. Джеральда й Білла Перрі було арештовано. Сід, почувши про це, сам віддав себе в руки властей.

В «Кулгардійському гірнику» з’явилась стаття, що закликала звернути увагу на звіряче поводження деяких безвідповідальних старателів з тубільцями.

«Над темношкірими було вчинено страшну різанину, — писала газета. — Не щадили ні стариків, ні жінок. Дітей видирали з рук матерів і розтрощували їм голови об каміння. Жінок піддавали варварським насильствам та гвалтуванню, і нещасних дикунів було безжально винищено майже до ноги».

Що можна було сказати? Кожен мешканець золотих приїсків знав, які знущання терплять темношкірі від деяких старателів. І нікому не треба було пояснювати, чому племена Піндінні вважаються особливо жорстокими та непокірними. Вони одчайдушне боролись за своє життя. Чужі люди й тварини — верблюди та коні — спустошували їхні криниці й мочарі, дичина гинула без їжі та води. Кочівники пускали в хід списи, щоб захистити свої права. А білі за це стріляли й убивали їх. Та якщо білі крали в тубільців їжу і воду, кочівники також вважали, що мають право красти у білого їжу. Відбувалися люті сутички, і кожен, хто в ті часи йшов на розвідку в глиб країни, знав, що він важить своєю головою.

Джонс Крупинка та Білл Єгосафат казали, що вони ніколи не мали клопоту з темношкірими, бо завжди ділилися з ними їжею і не чіпали їхніх жінок. Але там, де кочівники були настроєні особливо вороже, друзі теж не ловили гав і весь час були насторожі: спали на чималій відстані від табірних багать і пускали пастися коней так, щоб вони завжди були під рукою.

Довготелесий Джім та Клері Мак-Клерен були згодні, що краще дати кочівникам відступного й розійтися мирно. Та коли над кимсь із тубільців було вчинено насильство, плем’я вважає своїм обов’язком помститися за нього. І тоді для них існує лише один закон: око за око, зуб-за зуб; і їм байдуже, чиє то око чи зуб, — помста лягає на будь-кого з білих. Отож білому хоч-не-хоч, а доводиться стріляти, щоб захистити себе.

Але оточити ціле кочовище й вибити всіх чоловіків, жінок та дітей — такої звірячої розправи не схвалював майже ніхто. Більшість старателів були глибоко обурені й різко засуджували це варварство, доводячи, що за нього поплатиться багато невинних.

Тільки Фріско та ще кілька чоловік стали на захист Міка Джеральда й братів Перрі.

— Клятих негритосів тільки так і треба вчити, — заявив Фріско. — Якщо вони візьмуть гору, тоді нам хоч тікай звідси. А то, бач, забрали собі в голову, що їм дозволено безкарно вдиратися в будь-який табір і залишати людину без крихти їжі за сотні миль від усього живого.

Ніхто не мав сумніву, що Нед Робінc сказав правду, але ніхто не міг йому також пробачити розголошення цієї правди. Як же — пішов, бачте, ляпати в поліцію! Авжеж, він зробив це заради особистої помсти. Звичайно, воно боляче й кривдно, що його ото так обкрутили з заявкою на Дезі-Белл; та зрештою хто ж йому винен? Не будь роззявою! Міг здогадатися, що Мік Джеральд спробує встругнути такого коника. Одна справа розізлитись на когось і мати проти нього зуб, і зовсім інша — посадити на лаву підсудних три чоловіки за вбивство кількох темношкірих. Всі добре знали, що жоден суд на приїсках не покарає за це арештованих. А от Нед Робінc ще пожалкує за свій донос. Така палиця завжди з двома кінцями. І, звісно, товщий прийшовся по Неду.

Справу розглядав інспектор Фіннерті. Міка Джеральда та братів Перрі було звинувачено у вбивстві «з вогнепальної зброї багатьох аборигенів».

Підсудні заявили, що вважають себе невинними. Нед Робінc, головний свідок обвинувачення, розповів, як почалась стрілянина і як було вбито кілька темношкірих. Але його свідчення прозвучали непереконливо, та й давав він їх неохоче. Тубільний слуга Робінса Бен сказав, що чув постріли й бачив забитих темношкірих. Сержант Стокс потвердив, що він та один солдат знайшли поміж скель труп тубільця, а ще кілька трупів лежало поблизу. Мік Джеральд та брати Перрі призналися, що справді стріляли, але стояли на тому, що змушені були робити це з метою самооборони.

«За недостатністю доказів» інспектор припинив справу і звільнив арештованих. Зате Неда Робінса взяли під варту «за співучасть у злочині». Його випустили лише через кілька днів.

Інспектор Фіннерті чинив суд швидко й рішуче, як і вимагалось від нього, до того ж з почуттям похмурого гумору. Хіба ж не здорово вийшло — Нед Робіне, донощик, сам себе посадив під замок, а ті, кого він звинувачував, гуляли на волі! Старателям припав до смаку вирок Фіннерті, і вони скрізь у таборах та пивницях глузували з Робінса.

З донощиками так тільки й треба робити, казали вони. Робіне хотів, щоб трьох людей повісили тільки за те, що він має зло проти них.

А йому потрібні ті чорношкірі, як і Міку Джеральду. Ніхто не перечить, Робінса гарненько нагріли — вихопили з-під носа цінну ділянку, яку він уже закілкував; але ж май клепку в своїй макітрі й роби заявку вчасно, як тільки поставив кілки, бо інакше вхопиш патоки шилом.

— Старатель повинен знати закони приїсків і вміти користуватися ними, якщо він хоче вдержати ласий шматочок, — сказав Дінні. — Закон мов дишло. Пригадуєте, як Карр-Бойд та Білл Адамс потурили Спікмена та Райєна з Двадцять П’ятої Милі?

Деякі старателі посміхнулися, інші похмуро лайнулись.

— То був наймерзенніший грабіж, про який я будь-коли чув, — рішуче сказав Сем Маллет.

— Але Карр-Бойд все ж таки залишився, — гмукнув Тупе Кайло.

— То ти правду сказав, Сем, — задумливо покурюючи, відгукнувся Дінні.

— Спікмен, Райєн та ще один хлопець — Еріксон — виступили на розвідку з Південного Хреста. Це було в дев’яносто другому році, ще до відкриття приїсків Бейлі. Вони знайшли золото в Улларінзі, а потім і далі, на Двадцять П’ятій Милі. Та перш ніж робити заявку, надумались обстежити довколишню місцевість. І от одного ранку помітили верблюда з якимсь вантажем на спині. Навели на нього бінокля — коли то не вантаж,, а людина. Наздогнали верблюда і бачать: з горба на мотуззі звисає доктор Шнейдер. Чоловік уже хтозна-відколи не пив, не їв, і йому, щиро кажучи, залишалося три чисниці до смерті. Але Спікмен з товаришами відходили його, і Шнейдер розповів їм про похід на ділянку Бейлі.

Він сам, Адамс та Карр-Бойд були на Мерчісоні, коли прийшла звістка про похід; вирішили негайно їхати в Кулгарді. Але виникла маленька сварка, і Адамс та Карр-Бойд поїхали вдвох, без Шнейдера. Шнейдер рушив услід на верблюді, проте невдовзі загубив їхні сліди.

Коли Спікмен та Райєн подалися в Південний Хрест робити заявку, Еріксон і доктор Шнейдер вирішили пристати до партії старателів, що прибула з Кулгарді. Їм теж закортіло глянути на ділянку Бейлі. І на кого ж там напоровся Шнейдер? На Карр-Бойда та Адамса! Він почав вихвалятися перед ними, що знайшов золото, що Спікмен та Райєн їдуть зараз у Південний Хрест зареєструвати чудову знахідку на Двадцять П’ятій Милі.

Карр-Бойд моргнув Адамсу, і, поки він сам забивав баки Шнейдеру, Адамс дав дьору на верховому верблюді, обскакав Спікмена та Райєна й зробив заявку на їхню ділянку раніше, ніж ті встигли дістатись до Південного Хреста. Цю справу розглядав інспектор Фіннерті і, згідно закону, мусив вирішити її на користь Адамса. Та коли Карр-Бойд зажадав свою частку, Адамс послав його під три чорти.

— Живуть же такі падлюки, — буркнув Сем.

— Чудеса — рота роззявиш, — підтакнув Тупе Кайло.

— А я б такого розумаку на лопату та живцем у вогонь — і квит, — докинув Педді Доу.

— Чого ви розходились? — засміявся Фріско. — Всі засоби добрі, коли людина шукає золото, аби не чіплявся закон.

РОЗДІЛ XXVII

В ці пекельні літні місяці, коли повсюди лютував тиф і люди гинули без води, обурення проти афганців дедалі зростало. У безводному краї, де життя людей і тварин залежало від нечисленних озерець та мочарів, забруднювати воду було злочином. Однак, просуваючись глухими путівцями, афганські погоничі верблюдів ставали на ночівлю біля водойм, і кожна пилова буря змітала у воду купи покидьків з їхнього табору. Та й не тільки це: було відомо, що афганці купаються і миють ноги в тій воді, яку змушені пити старателі.

Дінні з гнівом розповідав про це, коли повернувся з походу на Дев’яносту Милю.

— Поки дороги не захарастили афганці з верблюдами, можна було йти куди завгодно і бути спокійним, що вода, яку ти п’єш, чиста й здорова, навіть коли її небагато. Тепер же це часто-густо просто рідкий гній. А пити її доводиться — іншої нема. Афганці кажуть: воду дає аллах, — і вони використовують її для обмивання, як того вимагає їхня релігія, їм зовсім байдуже, коли після них залишається загиджена вода і її потім питиме якийсь християнський собака, хоч самі вони нізащо не стануть ні пити, ні їсти того, до чого ми торкнулися пальцем.

— Треба з цим якось покінчити, — погодився Морріс. — Джім Шеррі розповідав мені днями, що коли він добувся до скель, приблизно за шістдесят миль від Мензіса, де, він знав, була вода, то побачив там трьох афганців, які прали білизну в найкращій водоймі. Він почав умовляти їх, намагаючись пояснити, що вони ж можуть набрати води в якусь посудину і прати собі скільки завгодно десь збоку, а не в самій ковбані. Але ті підступили до нього всім гуртом і одвели його до іншої ковбаньки, де було так мало води, що не вистачило б навіть напоїти коня. При ньому не було зброї, а то б він не скорився. А потім вони поставали неподалік і почали вимахувати револьверами та жбурляти в нього каміняччям. Довелося йому тікати. Він подався в Мензіс, гукнув кількох хлопців і повернувся з ними назад. Та афганців уже й слід прохолов.

Фріско сердито вилаявся.

— Хотів би я бачити, як би клятий афганець відігнав од ковбані мене або надумався мити ноги в тій воді, що мені пити! — сказав він.

— Пару тижнів тому один фургонник приїхав із Джеральдтона, — докинув Сем, пихкаючи люлькою. — Теж каже, що вода в загаті між Джеральдтоном та Муллева ні к бісу тепер не годиться. Афганці купали в ній своїх верблюдів, а в тих спини геть-чисто в лишаях та коростяних болячках. Така смердота довкола — підступитися гидко.

—— Ми з Семом якось спробували наставити їм носа, — встряв у розмову Тупе Кайло. — Стояли тоді табором миль за п’ятдесят від Фініша, але там була непогана ковбаня. Коли бачимо, якийсь афганець полоще в ній свого паршивого верблюда, їй-бо, пристрелили б його, та ні з чого, не мали при собі ніякої зброї. Тоді ми шмат солоної свинини на палицю та й підвісили її над ковбанею, — афганцям і зась до води, бо їхня релігія забороняє їм брати в рот те, чого торкалася свиня. Але афганців було мало не з десяток, а нас тільки двоє. Вони погрожували, що зв’яжуть і застрелять кожного старателя, якого заскочать на такій капості.

— Господи! — вигукнув Фріско. — Невже, ми будемо все це терпіти?

— Афганці страшенно знахабніли, — забуркотів Янкі Набрида. — Додумались ще до такого штукарства — красти верблюдів. Скажімо, пропав у когось верблюд — заявляється афганець і враз: «Давай гроші, знайду твого верблюда». — «Гаразд, — каже ста’ратель, — знайдеш верблюда — матимеш два фунти». — «То віддай поки що гроші крамареві, — торочить афганець, — а я піду шукати». Він іде й за кілька годин приводить верблюда, бо сам же його прив’язав десь у чагарях.

— Щира правда, — сказав Дінні. — 3 недавнього часу наче пошесть яка пішла — всі верблюди навколо Кулгарді один за одним почали щезати. І афганці за кожного вимагають винагороду. Старателі, які поверталися з чагарів, казали, що бачили там багато прив’язаних верблюдів, і це їх страшенно дивувало.

— Гаррі Вернон зупинився з своїми верблюдами на Третій Милі. Наступного дня два з них мов провалились крізь землю. Він обнишпорив усю місцевість на тридцять миль довкола. А потім у солончакових заростях біля Маунт-Берджесу зустрів старателя, і той сказав, що бачив, як афганець вів двох верблюдів у напрямку водопою Кетл-Свомп, Гаррі подався їхніми слідами і знайшов своїх худобин: вони були живі-здорові й стояли прив’язані в таборі афганців. Ті відмовились повернути верблюдів: мовляв, один з них покусав їхнє верблюденя.

Афганці зажадали відшкодування. З войовничими криками обступили Гаррі, але покусаного верблюденяти йому не показали. Гаррі був без зброї. Афганці недвозначно дали зрозуміти, що вони з ним зроблять, якщо він їм не заплатить; вони й справді могли його порішити, і жодна душа про те не дізналася б. Гаррі віддав їм ті кілька соверенів, що були при ньому, й вони його відпустили. Повернули також і верблюдів, але Гаррі каже, що це востаннє він ходив у табір афганців без зброї, — більше такого з ним не повториться.

— То що ж ми робитимем? — спитав Фріско. — Чи нехай афганці отак і хазяйнують на приїсках?

— В старому таборі ми створили Антиафганський комітет, — сказав Дінні. — І він візьметься за цю справу, щоб покласти край усім неподобствам. Звісно, крамарі з піною проти, бо афганські погоничі верблюдів дешевші, ніж білі. А фургонники за нас. Вони кажуть, що афганці витісняють їх з доріг. Ми, трударі, мусимо покінчити з засиллям афганців. Великі тузи, як от Файза, Таг Магомет, мають власність на землю. Вони прибирають до своїх рук права на воду, і їхні раби дістають роботу, а наші товариші помирають з голоду. Ну як же не обурюватись! Афганці копають колодязі, афганці лагодять дороги, афганці служать у поліції! До їхніх хазяїв пливуть усі підряди, бо ті правлять найменшу ціну. Адже вони платять копійки за працю своїм нещасним рабам.

— Капітан Саундерс, управляючий на руднику султана Раджа Магомета, доводить, нібито продукти й вода подешевшали завдяки афганцям, — пробурмотів Морріс.

— Брехня! — палко заперечив Дінні. — Коли білі погоничі ділом показали, що вони можуть поратись біля верблюдів не гірше за будь-якого афганця, отоді вже афганцям і довелося знизити ціни. В Курналпі саме завдяки білим погоничам було знижено ціни на продукти. Афганці, навпаки, завжди наганяли ціни, як тільки могли.

— Скрізь, де є рабовласники, з’являється і «біла шушваль», — подав голос Янкі Набрида. — Точнісінько так було і в Америці. Афганці навезли рабів, а це — найдешевша робоча сила. Скоро й рудокопи на приїсках стануть «білою шушваллю», якщо ми не здихаємось клятих афганців.

— Здихаємось, — сказав Дінні.

— Викуримо їх, правда, Дінні? — засміявся Фріско.

— Один з власників шахт у Кулгарді, — вів далі Дінні, — якось днями признався, що рудокопи на наших приїсках заробляють, звичайно, не дуже багато. «Але можу запевнити вас, — сказав він, — що афганські та китайські робітники обходяться значно дешевше…»

— Ну, їм не вдасться позбавити наших рудокопів законних прав, хоч би як вони гналися за дешевизною робочої сили, — заявив Тупе Кайло, — ми цього не дозволимо.

— Правильно, друже, — погодився Дінні. — Взагалі я нічого не маю проти афганців, але не можна допустити, щоб вони наклали свою лапу на всі водойми і задушили нас дешевою робочою силою.

Коли Тедді Ноулса було заарештовано і звинувачено в убивстві афганця на одній з південних доріг, кожен старатель готовий був стати на захист Ноулса. Це був тихий і славний чоловічок, якого всі знали й любили на приїсках. Дінні поїхав у Кулгарді й допитався про всі подробиці в Антиафганському комітеті, що саме займався цією справою.

— Тедді Ноулс та його напарник Хетфілд їхали у фургоні, запряженому волами, дорогою на Есперанс, — розповідав він Моррісу, Фріско та іншим старателям, що зійшлися до його намету, як тільки Дінні повернувся. — Вони їхали з Уднадатти й зупинилися біля водойми, щось миль за п’ятнадцять на північний захід від Понтон-Стейшн. В чагарниках стояв великий афганський табір з десятками верблюдів, і десь годині о четвертій дня, коли афганці вже набрали води, скільки їм було треба, під’їхав Тедді з наміром взяти води й собі. Коли бачить — якийсь афганець миє ноги в водоймі. Тедді гукнув, щоб він припинив неподобство.

— І не подумаю, — відповів афганець.

Тоді Тедді звернувся до афганців, що купкою стояли поруч: мовляв, скажіть же йому, нехай візьме таз і миється на здоров’я, бо ж воду мають пити й білі. Але ті лише гигикали та перезиралися між собою.

—— Звідки тобі це відомо, Дінні? — спитав Морріс.

—— Тедді про все це сам написав у листі до комітету, — відповів Дінні й вів далі: — Тедді підійшов до афганця і спробував відтягти його від води, але тут враз набігли інші афганці і давай жбурляти камінням, вимахувати киями та вогнепальною зброєю. Одна каменюка вдарила Тедді в обличчя, він вихопив револьвер і вистрелив у афганця, що знов цілився в нього каменем. Куля поранила афганця в плече, і натовп кинувся на Тедді. Коли він одбивався, його револьвер вистрелив ще раз, і куля влучила іншому афганцеві в живіт. Афганці видерли в Тедді револьвер і почали бити й топтати хлопця ногами. В цей час підбігли Хетфілд та ще один старатель з рушницею, що завжди лежала заряджена в їхньому фургоні.

Афганці скрутили і цих, потім одвезли всіх трьох у свій табір і там поприв’язували до дерев. Хвилин через сорок хазяїн-афганець наблизився до Хетфілда й кілька разів шмагонув його батогом. Він нахвалявся, що спалить всіх трьох живцем на вогні, якщо Нур Магомет помре.

На Тедді так позатягали вузли, що він задихнувся б, якби один хлопець, Томас Бутчер, що їхав разом з афганцями, не вговорив їх попустити мотузку. Отак, прикручені до дерев, Тедді та його товариші й стояли аж до третьої години наступного дня, коли із станції приїхали Понтон та Коулмен і вблагали афганців звільнити їх. Тедді подався в Ізраеліт-Бей і повідомив про все поліцію.

Слухачі бурхливо висловили своє глибоке обурення і протест.

— Хетфілд посвідчив, — додав Дінні, — що спершу на Тедді напало восьмеро афганців, а старатель, який намагався визволити Тедді, доводить, що в таборі афганців було щонайменше сто вісім верблюдів і при кожному, звісно, погонич.

Старателі на всіх приїсках з глибоким зацікавленням стежили за справою Ноулса, що розглядалася в Олбані. Кожен міг легко уявити себе на місці Тедді. Адже вони також страждали від того, що афганці забруднюють воду і чинять насильство над беззбройними золотошукачами, які подорожують одинцем або парами в глухих місцевостях країни.

Виправдання Тедді Ноулса старателі зустріли бурхливою радістю. Цей випадок ще більше загострив ворожнечу між афганцями й білими. Та коли власникам великих верблюдячих караванів Файзі та Тагу Магомету пригрозили забороною робити перевозки, вони наказали своїм погоничам на всіх шляхах країни поважати місцеві закони й не чинити перешкод іншим подорожнім в користуванні убогими запасами води.

РОЗДІЛ XXVIII

Того задушливого ранку Саллі щойно впоралась з своїм немудрим господарством і тільки розігнула спину, як побачила, що до неї з зарослів наближається Марітана. Марітана була зовсім гола, і її струнке смагляве тіло чітко вимальовувалось у яскравому світлі.

— Господи, це ти, Марітано! — вигукнула Саллі, щиро зрадівши появі дівчини.

— Егем, — протуркотіла Марітана, посміхаючись.

— Чого ти тоді втекла? — спитала Саллі.

Марітана задзюркотіла тихесеньким сміхом і похитала головою, ніби причини її втеч та появ були таємницею для неї самої.

Саллі раптом згадалось крихітне кенгуреня, що вона його викохувала в Південному Хресті. Кенгуреня приніс їй Дінні. Його пес накинувся на матір-кенгуру й загриз її, і Дінні витяг маля з материнської сумки. То був гірський кенгуру, симпатичне маленьке створіння, карооке, з довгими віями і м’яким сіро-коричневим хутром. Саллі вигодувала його соскою, і воно почало стрибати навколо неї, гризло травинки та гичку з її рук і бігало слідком, немов цуценя.

Дінні відгородив куточок у дворі, і Саллі тримала його там. Але одного разу на подвір’я вдерлися бродячі собаки. Вони пошматували кенгуреня у неї на очах. Саллі ніколи не забуде того страшного видовища, того жаху та гніву, що охопили її. Вона била собак і несамовито кричала, аж поки Морріс вискочив з хати. Та кенгуреня було вже мертве.

Яка жорстока доля спіткала це смирне, безпорадне звірятко! Саллі гірко ридала, впавши Моррісу на груди. Морріс запевняє, що вона ніколи не плакала з таким глибоким розпачем. Минуло багато часу, перш ніж цей трагічний випадок почав стиратися в пам’яті Саллі. Карі оченята й тоненькі безпомічні лапки кенгуреняти ще довго переслідували її.

І тепер Марітанині очі та руки нагадали їй те звіря. Дівчина рухалась з тією ж дикою і настороженою грацією, як і маленьке гірське кенгуреня, і в Саллиній уяві знову постала жахлива картина його загибелі. Саллі намагалась відігнати цей спогад. Марітана не така, як інші тубілки. Ось вона стоїть, простодушна і беззахисна, яскраве сонце осяває її струнке оголене тіло. Саллі здригнулась, знову згадавши, як пси шматували кенгуреня, її охопив панічний страх за Марітану, хоч вона розуміла безглузду недоречність цього почуття.

Марітана збагнула, що місіс Саллі чимось стривожена. Але її привітний жест та посмішка показали, що все вже минулось. Саллі сподівалась, що ніхто з чоловіків не проходитиме мимо, поки Марітана зодягнеться. І Марітана вмить здогадалась, про що думає Саллі, коли та кинула погляд на дорогу.

Їй не довелось говорити — піди одягнися. Марітана сама пурхнула геть і за хвилину вже виконувала свій обряд обмивання. Мабуть, Фріско дуже розсердиться, коли побачить, скільки води вона перевела, подумала Саллі. Але вона не змогла зупинити Марітану, яка з радісним сміхом намилювалась та обливала себе водою.

Її волосся було ще мокре і звисало довгими лискучими пасмами, коли вона знову прийшла до Саллі, що сиділа в своєму саморобному триногому кріслі: обрубок корча, обтягнутий шматком мішковини. Марітана вирядилась у те плаття, яке допомогла їй пошити Саллі. Побризкуючи намистом, з сяючими очима, вона чекала, щоб місіс Саллі її похвалила.

— Отак буде краще, — сказала з посмішкою Саллі. Марітана відповіла їй своїм дзюркотливим сміхом — їй здавалось, що вона розгадала причину хвилювання білої жінки.

Гостя присіла навпочіпки і по-дитячому наївно сказала:

— Все йшла, йшла. Сонце вгору, сонце вниз, я іду, іду… Дуже хочу їсти.

«Здалеку, видно, притьопала, охляла, бідолаха», — подумала Саллі.

— Еге, розумію, — сказала вона квапливо. — Зараз ти вип’єш чаю і чогось поїси, Марітано.

Поки Марітана уминала товсті кусні хліба з варенням, Саллі підгорнула жар і повісила над багаттям котелок з водою. Понад усе на світі Марітана любила випити чаю з Саллі, як з подругою і рівнею. А зараз вона до того ж була ще й страшенно голодна. Гостя не промовила більше жодного слова, поки не з’їла всього, що їй було дано, й не випила кілька кварт чаю.

Після цього обличчя Марітани знову заясніло, і вона була готова продовжувати бесіду.

— Маєш кубу? — спитала вона весело.

— Боронь боже! — Саллі вражено звела очі на Марітану. — Ні! Чого ти мене про це питаєш?

— А я маю, — пояснила Марітана. — Мінгарі залишив дитинку на камінцях, а ми там сиділи, пам’ятаєш? Бардок сказав — іди в табір, там є багато їсти. У чорних — нічого. Їсти? Нема. Вода? Нема.

— Он воно що! — Саллі з жахом, дивилась на свою гостю. Отже, її родичі через те і прислали Марітану до Фріско, що в них скрутно з водою та їжею! Але як сприйме Фріско звістку про дитину від мінгарі? І хто батько дитини? Фріско чи Бардок?

Саллі знала, що Марітана стежить за нею. Вона силкувалась приховати почуття тривоги й відрази, що охопило всю істоту. Та Марітана миттю побачила зміну в настрої місіс Саллі. Вона посмутніла й насупилась. Потому різко звелася на ноги й пішла геть.

Того вечора в таборі Фріско було дуже гамірно. Під кінець дня він повернувся з роботи, привівши з собою кількох своїх приятелів. Побачивши Марітану, Фріско бурхливо привітав її, але одразу ж почалапав у трактир і заявився додому аж після заходу сонця. Разом з ним прийшли і його приятелі; коли зовсім споночіло, вони засвітили ліхтар.

Саллі бачила, як червонясте світло вихоплювало з пітьми легку химерну постать Марітани; чоловіки чіплялися до неї з жартами, а вона відповідала, пересипаючи свою мову непристойною лайкою, що викликало добродушний регіт. Фріско, наспівуючи, бренькав на гітарі.

Потім чоловіки сіли кружка й почалася гра: вгору злітали монети, лунали збуджені вигуки. Надійшло ще двоє старателів, які недавно приїхали на приїск. З кишень штанів у них визирали пляшки: хлопці знайшли самородок на тридцять унцій і вирішили покропити свою першу удачу в Хеннані.

Але один з них був такий п’яний, що всім заважав, і його виштовхали з кола. Заточуючись, він поплівся до багаття, де сиділа Марітана, щось стиха мугикаючи собі під ніс та граючись з собаками, які привели своїх господарів на ту-ап. П’яний сів поруч неї. Марітана миттю схопилась на ноги і шаснула геть, але він схопив її і почав тягнути в кущі.

Марітана заверещала, собаки кинулись на її кривдника. Здійнявся страшенний ґвалт — сердиті крики та лайка чоловіків, верещання Марітани, собачий гавкіт і репетування п’яного: «Вона сама до мене причепилась! Теж мені, за якусь чорнопику суку отакий лемент!»

Фріско одним ударом звалив його з ніг і накинувся на Марітану. Він тряс її за грудки, бив по голові та обличчю, аж поки Марітана нарешті не вирвалась та не зникла в пітьмі. Саллі чула, як вона схлипує десь у кущах. Фріско, відстоявши свою честь, повернувся у коло гравців, де його зустріли гучним реготом. Гра не припинялась майже до півночі.

Вранці, вийшовши з намету, Саллі побачила Марітану, що спала біля її вогнища.

— Юккі![17] — скрикнула гостя, схоплюючись на ноги і мружачись від сонця. — Довго були закриті мої очі!

Вона уважно стежила, як Саллі розгортає попіл і кладе на жарини сухий хмиз, наповнює водою котелок і вішає його на гачок над вогнем.

— Інкі схопив мене, — пояснила вона, лякливо озирнувшись на Фрісків намет. — Фріско злий, бив мене.

— Я знаю, — відповіла Саллі. — І я дуже сердита за це на Фріско.

— Правда? — здивувалась Марітана.

Вона метнулась до Фріскового намету й так само, як Саллі, розворушила жар, розпалила багаття, налила в закопчений котелок води й повісила його над вогнем. Потім сполоснула обличчя та руки, як робила місіс Саллі, й поставила чашки та блюдця на стіл під повіткою біля намету. Вона вже навчилась варити вівсяну кашу та смажити яєчню з салом і тепер куховарила, готуючи сніданок Фріско.

Звечора Морріс теж ходив грати до Фріско, але повернувся рано й ліг спати. Саллі й собі зібралася була лягати, але трохи засиділась, втішаючись свіжістю зоряної ночі. Отак вона й стала свідком того, що спіткало бідолашну Марітану. А Морріс тільки чув крики та злився, що йому не дають заснути.

— Треба перебратися звідси, — сказав він Саллі за сніданком. — Я більше не можу терпіти Фріскового сусідства.

— Якби ми жили далі від дороги, — гаряче підхопила Саллі, — було б зручніше, й не стільки над тобою очей. А вчора ввечері — то просто жах, я навіть хотіла заступитись за Марітану, тільки…

— Ще чого! — сердито крикнув Морріс. — Не наше то діло, і не можна в нього встрявати! Такі скандали виникають завжди, коли в таборі заведеться тубілка.

— Але ж, любий, — запротестувала Саллі, — Марітана нічим не завинила, а Фріско її так жорстоко побив!

— Не твій це клопіт! — Морріс терпіти не міг, коли йому перечили. — Фріско винуватий, що держить у себе Марітану. Він знає, чим це кінчиться. Але я не дозволю тобі втручатися в такі справи, бути заступницею якоїсь тубілки.

— Ах, Моррісе!

З одного боку Саллі не хотіла сваритися з чоловіком, а з другого — вона не могла не дорікнути йому в душі за те, що він не вважає за потрібне захистити Марітану від побоїв. І Саллі дуже потерпала, відчуваючи, що їй не легко буде примиритися з цим, хоча вже й починала розуміти, в яке незручне становище вона може поставити саму себе, втручаючись у долю Марітани. Як, наприклад, владнається справа з дитиною Марітани?

Наступного ранку Марітана знову сиділа навпочіпки біля Саллиного вогнища. Вигляд у неї був розгублений і нещасний — наче собака, яку побив той, хто завжди її годував і пестив.

— Фріско каже — йди геть, каже — к бісу, — промовила вона, дивлячись на Саллі так, ніби чекала від неї пояснення цих слів — Не хоче мене. Не хоче, щоб темна приносила йому в табір кубу.

Саллі спалахнула. Вона просто не тямила себе від болю й образи за Марітану. Фріскова брутальність і безстидство обурювали її до глибини душі. Вона не знала, що сказати Марітані. Але раптом їй спало из думку.

— А Бардок хоче кубу? — спитала Саллі.

— Егем! — обличчя Марітани просяяло. — Він хоче. Багато сміявся і стрибав. Стара жінка давно не приносила кубу.

— То йди до Бардока, Мірі! — сказала Саллі. — Дитині буде краще з твоїми родичами.

— Ні, — рішуче сказала Марітана. — Дощу — нема. У чорних їсти — нема. Фріско дає їсти.

Саллі зітхнула: так і є, родичі послали Марітану до Фріско, щоб одержати від нього частку його запасів. Вона нагодувала дівчину добрим сніданком, і та зникла в чагарниках ще до того, як Морріс прокинувся.

Наступного дня до Фріско прийшли Бардок, його брат та один з найстаріших чоловіків племені. Фріско кричав і лаявся й відмовився дати їм подарунки, якими звичайно наділяв своїх темношкірих гостей. Потім Морріс розповідав Саллі, що Фріско намагався втовкмачити тубільцям своє категоричне небажання нести будь-яку відповідальність за дитину Марітани.

А Бардоку здалося, ніби Фріско хоче забрати дитину собі, і зчинилась страшна буча. Але Бардоків брат, який не раз водив на розвідки партії старателів і розумів мову білих краще за своїх одноплемінників, сяк-так з’ясував непорозуміння. Він пояснив, що Марітана — Бардокова дружина, і той може позичити білому саму її, а не дитину, якою її нагородив мінгарі, бо в дитині живе дух одного з предків племені. Через те дитина належить племені і Бардокові, бо він є її племінним батьком.

Коли Фріско збагнув, що Бардок не пов’язує вагітність Марітани ні з собою, ні з ним і щиросерде вірить байці про мінгарі, він аж покотився від реготу. Насміявшись, Фріско щедро обдарував тубільців харчами, додавши до всього, як завжди, пляшку вина та плитку тютюну.

— Очевидно, вони вважають, що в кожної тубілки відбувається непорочне зачаття! — жартівливо вигукнув він, радіючи, що уник неприємних обов’язків. — Вона може підхопити дитину від будь-якої каменюки чи ковбані з водою, де живуть духи предків, а мінгарі, певне, — один з них.

Але Саллі не могла так легко зняти з Фріско всяку відповідальність. І кожного разу, коли Фріско наближався до табору Гаугів, він наштовхувався на її спину. Місіс Гауг демонстративно не бажала ні дивитися в його бік, ні розмовляти з ним. Морріс казав, що вона поводить себе просто безглуздо. Адже Фріско нічого іншого й не міг зробити.

— Принаймні він міг потурбуватись, щоб Марітана не ходила голодна, виношуючи його дитя, — гнівно заперечила Саллі.

Марітанине плем’я ще деякий час стояло табором біля пересохлого озера; кочівників часто бачили в місті. Води й дичини було тепер так мало в глибині країни, казав Дінні, що тубільці змушені жебрати їжу в білих.

Якось Марітана привела своїх родичів до місіс Саллі, цілком переконана в тому, що та буде з ними така ж добра й ласкава, як і з нею самою. І Саллі відчула, що під поглядом сміхотливих очей Марітани незрівнянно важче відмовити старій тубілці й не дати їй кілька жмень борошна чи цукру, ніж раніше, коли вона казала кочівникам, що приходили старцювати до її намету: «Нема, нема нічого! Ідіть собі геть…»

Марітана трохи побоювалась своїх родичів: покірливо мовчала в присутності чоловіків і виявляла належну шану старим жінкам. Зате Саллі траплялося бачити, як вона весело хизувалася серед дівчат та дітей у своєму колись гарному барвистому платті, тепер пом’ятому і брудному. Вона до сліз смішила своїх подруг, величаво ступаючи по нерівній кам’янистій землі, підібравши спідницю, удаючи з себе місіс Саллі, або показувала, як матінка Баггінс поспішає до опріснювача, вихляючи гладкими стегнами, і верещить на Педді Кевана за те, що він допомагає фургоннику розпрягати коні, замість того щоб нести до неї додому два важчезні гасові бідони з водою.

Саллі швидко переконалась, що Марітана не дуже побивається за Фріско. Вона була весела й безтурботна, як і раніше, перекочовувала з своїм племенем з місця на місце, завжди голодна і майже гола, хоч на ній ще й лишалося намисто та клапті від колишнього плаття.

Морріс відмовився від наміру перенести свій табір далі від Фріско.

Чи варто? — сказав він. — Можливо, ми скоро взагалі переїдемо в Мензіс або Кеноуну.

Від’їзди старателів, зневірених у багатстві Хеннана, сіяли загальну невпевненість і тривогу. Морріс також вважав, що вони з Фріско мають з своєї ділянки надто мало. Людей дедалі більше приваблювали Мензіс та Кеноуна. Розвідники й фінансисти уже сперечались, який з цих приїсків може стати центром золотодобування.

Крах рудників лорда Фінгала в Лондондеррі викликав паніку. Коли шахта, заморожена до початку розробок у великих масштабах, нарешті стала до ладу, раптом виявилось, що багаті руди в ній уже вибрані. Нова штольня та поперечний шурф дали майже пусту породу під верхнім золотоносним шаром. Акції катастрофічне знецінились, і хоч правління компанії намагалось відшкодувати збитки, багато вкладників розорилось. Золоті приїски Західної Австралії стали неходовим товаром на європейському ринку.

Крамниці й трактири в Хеннані позакривались. Лише кілька літніх старателів ще віяли пісок у виярку між Марітаною та Кассіді. Але Фріско все-таки вірив, що недаремно Брукмен, Чарлі де Роз та Зеб Лейн так міцно тримаються за свої розробки на Великому Боулдері. Вони запевняли, що «незабаром ці рудники справдять найбільші надії і слава Хеннана підніметься до небес».

РОЗДІЛ XXIX

Морріс виявляв все більшу нетерплячість і невдоволення ділянкою, на якій вони працювали з Фріско. Він остаточно втратив віру в Хеннан, і його дратували розмови про те, що на інших приїсках люди лопатами гребуть золото, тоді як він марнує час, очікуючи того, чого, може, не варто й чекати.

В штольні, яку вони з Фріско пробили на ділянці на південний захід від Кассіді, золото вичерпалось. Уже багато тижнів підряд вони його навіть у вічі не бачили. Але ділянка була зручно розташована, і Фріско упирався, сподіваючись все ж таки спродати її англійським перекупникам. А ті, налякані торговим застоєм, не поспішали купувати ділянки, які не обіцяли негайного багатого виробітку. Скидалось на те, що не скоро заявляться покупці на південний захід від Кассіді.

У Морріса в кишенях гуляв вітер. Як Фріско примудрявся завжди мати гроші, цього Морріс не міг збагнути. Щоправда, одного разу Фріско поталанило: він збив кілька тисяч під час буму в Кулгарді, хоч більша частина цих грошей пішла в нього на розвідки та спекуляцію акціями. Але все-таки він якось тримався, скуповуючи та перепродуючи золото, беручи комісійні за різні послуги, верховодячи в грі в ту-ап. Саллі знала, що Морріс по вуха в боргах у крамарів та трактирників. Отож не дивно, що він так рветься, щоб десь роздобути грошей.

Коли Кон Магаффі вернувся з Кеноуни з новинами про похід на південний схід, Морріс вирішив їхати разом з ним. Кон був уже старий чоловік, але добрий розвідник. Його напарник щойно помер у лікарні після страшного перепою, і Морріс легко умовив Кона взяти з собою його.

Фріско не став умовляти й затримувати свого напарника і заплатив йому двісті фунтів відступного за його частку; Морріс вважав, що це дуже благородно з боку Фріско, а надто як взяти до уваги, що він, Морріс, мав намір просто кинути їхню розробку і що ділянки в Хеннані зовсім знецінились.

До Кеноуни було якихось дванадцять миль. Та коли Саллі йшла поруч бідки під палючим промінням сонця, їй здавалось, що вона ніколи ще не долала такої далекої і втомливої дороги. Морріс купив цього візка, а до нього стару білу кобилу, щоб перевезти їхнє майно. От воно й їхало, навалене горою, не залишивши на біді анітрішечки вільного місця: намет, ковдри, невеличкий опріснювач, грохот, кайла, лопати, бачок для води, харчі, бляшаний сундучок Саллі та Моррісів чемодан.

— Якщо втомишся, ти зможеш примоститися збоку, на крилі, — сказав Морріс, коли вони вдосвіта вирушали в дорогу. Він уже не був ні похмурий, ні пригнічений, а навпаки — веселий і сповнений енергії, хоч було понад сто градусів у холодку і сонце нещадно палило дорогу, що змією звивалася поміж чагарів. Кон їхав попереду на кудлатій австралійській конячці, а слідом за ним ішов нав’ючений кінь. Курява огортала і старого верхівця, і Моррісового візка.

Кон був похмурий дідуган, кошлатий, мов дикий цап, та й тхнуло від нього теж цапом. Йому не сподобалось, що його напарник тягне з собою жінку, і він вирішив не помічати її. Проте звернув з головної дороги, поораної колесами фургонів, і поїхав обіч, верблюжою стежкою, щоб курява не летіла Саллі в обличчя; і він же опівдні запропонував зробити привал. Морріс ще не встиг зупинити коня, що спітнів і запарився на важкій піщаній дорозі, а Кон уже розпалив багаття і повісив котелок з водою.

— Можна трохи й підобідати, — пробурчав він. — Нема чого надривати пупи.

— Вірно сказано, Коне, — засміявся Морріс, витираючи спітніле чоло синім носовиком.

Обличчя його було багрово-червоне від сонця та рудої пилюки, та, видно, ніщо не могло зіпсувати йому доброго настрою. Саллі стягла з біди мішок з харчами, відкрила консерви й почала нарізати хліб та солонину.

— Бачу, місіс, вам невдивовижу похідне життя, — пробурчав Кон. — Тільки ріжте мені потовще.

— І мені теж, — усміхнувся Морріс. — Тут твої делікатні скибочки ні до чого, Саллі. Ми любимо, щоб вони були товсті й великі.

Кон озброївся ножем.

— Кусень хліба та шмат м’яса. Придержуйте м’ясо вели ким пальцем, ось так. А потім запити все квартою чаю. Як на мене, то кращої їжі й на світі немає.

Він узяв собі м’яса та хліба і почав їсти. Морріс не відставав. Саллі теж поклала шмат м’яса на товсту скибку хліба.

— А смачно, — погодилась вона, насилу запихаючи все це до рота.

Кон заварив чай, наповнив великі кварти гарячою чорною рідиною й відрізав собі ще хліба та м’яса.

— Чудово! — сказав він нарешті, підводячись на ноги й потягаючись. — Оце, можна сказати, підхарчувались. М’ясце на славу, а головне — хліб справжній. А там, куди ми їдемо, місіс, будуть лише прісняки та консерви. Найближча крамничка за десять миль, хоч ви, звичайно, на своїй біді можете їздити за покупками в Кеноуну.

Це, певне, був жарт. Саллі з чемності засміялась.

— Шикарний табір ця Кеноуна, — вів далі Кон. — Парочка вулиць та півдесятка трактирів. Грошима всі так і сиплють, одне слово, веселе містечко, нерівня Хеннану.

Морріс охоче здрімнув би часинку. Хоч сонце немилосердно розжарювало руду землю, присадкуваті дерева подекуди відкидали на неї латки чорної тіні. Але Кон хотів завидна дістатися до Кеноуни.

Поки люди закусували, коні трохи перепочили у холодку. Кон уже засідлав свого й готовий був рушати, а Морріс все ще позіхав та потягався. Саллі поскладала харчі у мішки й почала запрягати Квіні. Кон підійшов до неї допомогти.

— От тобі й маєш, — засміявся він. — А я, грішним ділом, подумав, що ви з білоручок. Бачу, місіс, не вперше ви в таких мандрах.

— Я народилася й виросла в тутешніх чагарниках, — сказала Саллі. — І коней знаю краще, ніж Морріс. Я б йому нізащо не дозволила купити цю шкапу, якби він зі мною порадився.

— Що й казати, конячка нікудишня, — погодився Кон.

— Пузо обвисле, ноги не пружинять. І, здається, вже кульгає, — сердито мовила Саллі.

— Щастя, що нам недалеко, — занепокоєно буркнув Кон. — Ви вже постарайтеся, щоб вона не звалилась на півдорозі.

Вони рушили далі, але невдовзі Квіні почала сильно накульгувати й ледве повзла по сипучому глибокому піску. Морріс зрозумів, якого він дав маху, купивши її разом з бідою в одного старателя, що повернувся з Курналпі. Він уже вирішив, що нічого не залишається, як дати старій шкапині відпочити — нагодувати її, покинути на деякий час при дорозі візок, а самим пішки добиратися до Кеноуни. Але Саллі здогадувалась, що таке порушення планів викличе незадоволення старого Кона, і, взявши віжки в свої руки, примусила конячку йти, ласкаво умовляючи її, вйокаючи та підбадьорюючи на підйомах, обираючи рівнішу дорогу, співаючи пісні, а подекуди й стьобаючи кобилу по жижках.

В таку спеку, під палючим промінням сонця це було неймовірно важко. Час від часу Кон оглядався на місіс Гауг, яка невтомно йшла курною дорогою і мало не тягла кобилу на собі, коли та застрявала в піску, а Морріс підштовхував возика ззаду.

— Добре, місіс, добре, — гукав він, — підганяйте її, лишилось не більше двох миль.

Але ці останні дві милі були просто жахливі. Кобила йшла тільки завдяки об’єднаним зусиллям Саллі, що її тягла, та Морріса, який без упину шмагав її гілкою. Саллі знала: якщо зараз дати кобилі зупинитися — все пропало. Ніщо в світі тоді вже не зрушить її з місця. Треба будь-що й будь-як примусити злощасну Квіні повзти хоча б тією повільною, майже автоматичною ходою, якою вона зрештою і дотяглась до Кеноуни.

РОЗДІЛ XXX

Кеноуна розкинулась на рівнині, покопирсаній ямами і всіяній купами жовтуватого відвалу, червонястої та бурої глини. Сірі, як море, чагарникові хащі тут відступали далеко до обрію, мінячись темно-бузковим та густо-синім полиском, коли призахідне сонце розливало над ними золоті й малинові заграви, що поступово танули в неосяжності неба.

Тоді в халупах та будках, що вишикувались обабіч широкого шляху, спалахували вогники. Тутешні будівлі були такі ж старі та жалюгідні, як і в Хеннані чи на пагорбі в Кулгарді, хоч подекуди між ними й виділялись то готель з каменю-пісковина, то крамниця з гофрованого заліза, синьо-сіра або побілена крейдою. Надвечір, коли головну вулицю заповнювали старателі, містечко здавалося сповненим діловитого й привільного життя. Люди, повертаючись партіями з своїх ділянок, юрмились перед відчиненими закусочними та крамницями, розплачуючись за напої та продукти золотом.

То був грубий і буйний натовп, грубіший і багатший, ніж будь-коли були золотошукачі в Хеннані, запевняв Морріс. Золоті розсипища тяглися вздовж широкого закруту підземної річки, і майже всі, хто робив розвідку по її руслу, знаходили золото. Земля була обкілкована на десятки миль в усі боки, і хоч окремі золотоносні пласти й могли спокусити багаті синдикати, Кеноуна в основному вважалася приїском старательської дрібноти. Високопробне золото, що містилося в масній сірій глині, яка залягала на дуже великій глибині, обіцяло багатство тому, хто знайшов би вигідний спосіб його добування.

Трактир Тома Дойла був найбільшим і найрозкішнішим — з широкою верандою на дерев’яних палях. Але Кон чомусь не захотів там пити. Він зупинився далі, біля трактиру Джіотті, і Саллі довелося чекати в їдальні, поки вони з Моррісом напували та годували коней, а потім почвалали в бар, щоб і самим вгамувати спрагу.

Та Морріс невдовзі повернувся до неї і запитав, чи не хоче вона скляночку портвейну. Слідом за ним, уже похитуючись, підійшов Кон і став наполягати, щоб «місіс Моррі» неодмінно випила з ним.

— Гей, Вайолет, — обернувшись, гукнув він у бар, — принеси пляшку шампанського для дружини мого товариша!

— Але, містер Магаффі…— почала була Саллі.

У неї нестерпно боліла голова. Пройшовши цілий день пішки під палючим сонцем та ще без упину підганяючи кобилу, Саллі почувала себе вкрай знесиленою. Понад усе на світі їй хотілося зараз помитись і випити склянку води. Та, певне, про це тут годі було мріяти. А от шампанське — будь ласка! Саллі ледве стримала в собі нервовий смішок. Морріс пересторожливо нахмурився. І вона зрозуміла, що не можна відмовлятися випити з Коном. Адже він — Моррісів напарник. Дуже багато залежатиме від того, чи ладнатимуть вони, коли підуть в чагарникові хащі на розвідку, а Кон може образитись, як вона знехтує його частуванням.

—…з великою приємністю, — покірно закінчила Саллі.

Над столом висіла саморобна люстра: зв’язані в трикутник соснові палиці з лойовими свічками по кінцях. Лій капав на стіл, і миготливі язички полум’я тьмяно освітлювали незатишну кімнату. В сутінках Саллі розгляділа долівку й запорошені стіни з гофрованого заліза, засиджений мухами календар на стіні й вазу з рожевими паперовими квітами на протилежному кінці столу. За лави правили колоди, покладені на вкопані в землю стовпці.

— Фургони запізнюються, а в них вийшов весь гас, — сказав Кон і залився деренчливим смішком. — Та це не біда, поки е випивка й золото. Ну, скоро ти там з шампанським, Вайолет?

— Несу, — спокійно відповіла дівчина.

За мить вона вже поставила на стіл склянки та пляшку. Це було зовсім юне створіння, з чорним, неначе смола, волоссям та синіми очима на блідому серйозному личку. І тут, в оцій прокопченій, задушній кімнаті, дівчина здавалася такою ж недоречною, як і шампанське.

— Скажи хазяїну, нехай запише на мене, — недбало кинув Кон.

— Гаразд, містер Магаффі, — відповіла дівчина й вийшла.

— Хто це? — спитала Саллі.

— Це Вайолет. Вайолет О’Брайєн. У неї просто ангельський голос. Працює офіціанткою в барі, — буркотливе пояснював Кон, відкорковуючи шампанське. — Славне дівча. Кілька місяців тому приїхало з Кулгарді. Я знав її батька. Більше року, як пішов на розвідку й наче у воду впав. Залишив жінку з купою дітей. Вайолет найстарша.

Його майже не було чути через гомін, що долинав з бару; крики грубих, хрипких голосів, вибухи сміху та веселі п’яні розмови. Крізь розчинені двері Саллі бачила дівчинку в білому платті: Вайолет стояла біля огрядного смаглявого італійця.і подавала клієнтам вино.

Кон наповнив високі склянки шампанським. Одну поставив перед Саллі, другу простягнув через стіл Моррісу.

— Ну що ж, місіс, вип’ємо — нехай нам поталанить.

— Аякже, звісно! — Саллі примусила себе здаватись веселою. — Щоб ви знайшли багато золота та якнайшвидше!

Кон коротко зареготав і одним духом вихилив іскристий напій.

— Чим швидше, тим краще, га, Коне? — Морріс так само спорожнив свою склянку.

Це було справжнє вино. Дуже смачне, тільки теплувате, через що воно швидко втрачало свою шипучість. Саллі сьорбала його маленькими ковтками. Спочатку її занудило, а потім головний біль став проходити, тіло перестало нити. Саллі відчула приємне тепло і раз по раз безпричинно сміялась.

— Наливай ще! — вигукнув Кон. — Сьогодні ми з Моррі гуляємо! Гей, Вайолет, ще пляшку!

— Ні, ні! — заблагала Саллі. — Я не звикла стільки пити, містер Магаффі.

— Тепер я плачу, — Морріс підхопився й намірився йти замовляти шампанське.

— Сідай, хлопче! — зупинив його Кон; він уже добре захмелів, і в ньому заговорила амбіція. — Останнього разу, коли ми з напарником гуляли отут, у Джіотті, — з журбою в голосі почав згадувати він, — ми були ого-го: щойно повернулися з розвідки і привезли чотириста п’ятдесят унцій… А спрага була така — здавалось, ціле море випили б… Боже милостивий, ми трохи не залишили Джіотті без товару! А Барні, той просто з глузду з’їхав, почав відстрелювати головки в пляшках. По всій підлозі так і лилося вино, пиво та віскі. Хлопці хапали пляшки й пили нахильці — порізали губи до крові. Тоді офіціанткою була тут така собі товстуха, дівка з розумом. «Нехай казяться, — каже вона Джіотті, — все одно за все заплатять». А що, й заплатили. Поклали двісті п’ятдесят фунтів — і було за що! Бідолашний старий Барні не зміг витримати такої гулянки. Звалився в гарячці й дав дуба раніше, ніж ми встигли розрахуватися з хазяїном. А добрий був товариш цей Барні. Такого я ніколи не мав і вже не матиму.

Рясні сльози набігали на почервонілі очі Кона й повільно скочувались по зморшкуватому обличчю, в яке глибоко в’їлась пилюка. Саллі з полегкістю зітхнула, коли до нього підійшла Вайолет з другою пляшкою шампанського.

— Треба уважити старого, Саллі, — пошепки сказав Морріс, — а потім я спроваджу його в бар.

Склянки знову було наповнено. Саллі тільки вдавала, що п’є: кімната й без того крутилась у золотавому тумані. Голоси в барі зливалися в далекий невиразний гомін. Вона чула лише свій власний голос, який щось говорив — захоплено й весело. Їй хотілося сміятись і співати. Все тепер мало зовсім інший вигляд. Вона вже не відчувала ні втоми, ані нудьги й була задоволена всім і всіма, їй подобалась і ця брудна кумедна пивничка, і старий Кон, такий щедрий та добродушний, хоча й трішечки п’яний; а втім, вона, й сама, здається, тепленька.

Та хіба це біда? Очевидно, в таборі старателів треба вміти і пити, й веселитися разом з усіма. Саллі цілком покладалась на Морріса: авжеж, він помітить, що вино вдарило їй у голову, й догляне її. Та Морріс, як видно, сп’янів не менше за Кона. Хоча, подумала Саллі, ні, бо все ж таки він спромігся умовити старого повернутися знову в бар. Вона сміялась до сліз, дивлячись, як вони йдуть, плутаючи ногами, сперечаючись та обнімаючи один одного, — Морріс і цей кудлатий смердючий стариган.

Потім її стало хилити на сон. Отак би де впала, там би й заснула. Вона підвелася, щоб знайти кого-небудь, хто показав би їй, де можна лягти, але кімната закрутилась у неї перед очима. Нараз Саллі з жахом помітила, що не тримається на ногах. Вона безсило опустилась на стілець і тужно заплакала. Веселого настрою мов і не було. Вона відчула, що так само видихалась і втратила силу, як рештки шампанського у товстостінних склянках, забутих на столі. Чаділа, розпливаючись, остання лойова свічка.

В барі все ще стояв гамір. Та раптом буйні вигуки, громові розкоти сміху, гелготіння хрипких голосів урвались, і в тиші залунав жіночий голос. В пам’яті Саллі, немов з туману, спливли Конові слова: «Це Вайолет. У неї просто ангельський голос».

Крізь запаморочення та задушливу темряву Саллі чула чисті переливи молодого голосу, що огортав її чарами. Потім настало забуття: Саллі задрімала й прокинулась тільки тоді, коли дівчина стала термосити її, нетерпляче говорячи:

— Ну ходімте вже. Місіс Джіотті сказала, що ви спатимете в моїй кімнаті.

— Ой господи! — в голові й досі наморочилось, і Саллі через силу намагалася звестись на ноги. — Пробачте, Вайолет, я… я зайве випила.

— Еге, ви добре нагазувались, — погодилась дівчина. — Держіться за мене, я проведу вас до ліжка.

— Та я… сама…— Саллі підхопилась, їй стало соромно, Що з нею морочиться оце мале дівча. Але вона одразу ж похитнулась, і Вайолет, підхопивши її під лікоть, одвела через темне подвір’я до якогось сарая.

Там стояла лише одна розкладушка, а кілька ящиків з-під цукру, поставлених один на один, правили за туалетний столик. Вайолет засвітила недогарок свічки й засунула двері. Саллі впала на ліжко.

Вайолет почала роздягатись.

Саллі безтямно дивилась на неї.

— Вам теж краще скинути сукню й корсет, — порадила Вайолет. — А спатимете в нижній спідниці.

Вона вже встигла натягти міткалеву нічну сорочку; дві довгі тоненькі й тугі кіски робили її схожою на маленьку дівчинку.

— Давайте я розшнурую вам черевики.

— Ні, ні, не треба, — почала відмовлятись Саллі, та Вайолет уже розв’язувала шнурки.

— Добре, що ви не товста, — сказала Вайолет. — До того, як мені прибудували оцю кімнату, я спала разом з місіс Джіотті, й було страшенно тісно. А в офіціантки, що працювала до мене, стояв власний намет на подвір’ї. Вона вийшла за Боба Пірса, коли він продав свою ділянку. Та ви це знаєте.

Саллі не знала, але балачки Вайолет дали їй змогу розстебнути ліфчик і розшнурувати корсет. Як зразу полегшало, коли вона їх скинула разом із сукнею і навіть нижньою спідницею! Саллі хотіла показати Вайолет, що не зовсім безпорадна; вона вирішила спати в самій комбінації та панталонах.

Простирадл на ліжкові не було. Вайолет пояснила, що спить на старому рядні,.а коли холодно, вкривається іншим.

«Яка насолода лягти й поринути в солодку дрімоту», — подумала Саллі. Вона була глибоко вдячна Вайолет і хотіла пояснити їй, що не звикла пити так багато вина. Взагалі вона вперше в своєму житті отак напилася, хоча в вечір їхнього весілля Морріс і замовив пляшку шампанського. То був казковий напій, крижаний і іскристий, мов зріджене проміння сонця. Вони були такі закохані й такі безмірно щасливі, що Саллі навіть не знала, від чого вона п’яна — од вина чи від кохання.

Але сьогодні вона пила жадібно, безрозсудно, щоб побороти втому й не образити старого Кона, який хотів показати себе галантним кавалером. А тепле вино, та ще натщесерце, хоч кого, мабуть, звалить з ніг. До того ж вона страшенно вимучилась за день. От через все це і маєш — «нагазувалась», як сказала Вайолет, і тепер хоч крізь землю провалися від сорому. Оце познущався б з неї містер Фріско Джо Мерфі, якби знав. Та Саллі сподівалась, що він ніколи не дізнається про її гріхопадіння.

А що скаже Морріс? Що про неї думає оце дівча?-І як вона зможе знову дивитися людям у вічі? Та скоро сон поглинув і всі Саллині страхи, і розтривожене сумління, що вона поводила себе непристойно.

Вранці, коли Саллі прокинулась від тупого болю в голові й нестерпної нудоти, вчорашнє повернулось до неї. Вона встала, вийшла на подвір’я, і там її вирвало. Саллі ледве допленталась назад до ліжка й лягла, почуваючи себе зовсім хворою.

— Тепер усе пройде, — запевнила її Вайолет, встаючи й собі.

Дівчина акуратно одяглась під нічною сорочкою, вийшла на подвір’я і принесла таз, в якому було трохи води.

— Місіс Джіотті сказала, що це на двох, — з жалем промовила вона. Відливши половину води у кварту, вона другою половиною сполоснула обличчя та руки.

Потім розплела коси, розчесала чорне густе волосся й закрутила його вузлом на маківці. Посвіжіла, мов квітка, й дуже приваблива в голубому ситцевому платтячку, Вайолет уважно подивилась на Саллі.

— Вам треба похмелитись, — діловито сказала вона. — Я попрошу чого-небудь у містера Джіотті. І на вашому місці я б не лежала. Коли ви вмиєтесь, вам одразу полегшає. Сьогодні трохи прохолодніше, й чоловіки вже запрягають, їм краще не знати, що ви вчора перепили, правда?

— Атож. — Саллі звелася на лікті й сіла, їй було млосно. Але вона не могла навіть припустити, щоб Морріс чи хтось інший здогадався, як подіяло на неї шампанське.

Вайолет вийшла з кімнати й за мить повернулася з чаркою віскі. Саллі випила, їй трохи полегшало. Вона вмилась над тазом і, намочивши ганчірку в тій же воді, розтерла все тіло. Глянувши в тріснуте люстерко Вайолет, побачила змарніле, з жовтизною обличчя, але все ж не таке, як буває у жінки, що напередодні перепилась і не може оговтатись. Саллі змочила волосся, й воно розсипалось по плечах шовковистою хвилею, її очі лукаво блиснули в дзеркальці. Тепер їй здавалось уже безглуздим, що вона так картала себе за вчорашнє.

— Це просто нещасний випадок, Вайолет, — прощебетала вона повеселілим голосом, — але в майбутньому, коли доведеться пити, я буду обережніша.

— Всі так кажуть, — відповіла Вайолет. — Тут дуже мало жінок, і коли мужчина при золоті, він нічого для неї не пошкодує. Отож і мусиш пити з ним, а то він образиться.

— Отож-бо й є, — посміхнулася Саллі, — через те я…

— Мама говорить, що коли без цього ніяк не можна, то краще пити віскі, — повчально зауважила Вайолет. — Та містер Джіотті поки що зовсім не дозволя мені пити. Він дуже суворий зі мною, але це від доброти. Чарлі каже, що я тут живу як у монастирі. Але ж це не одне й те саме, правда?

І вона посміхнулась своєю млявою сумовитою посмішкою.

— Це жахливо, що така дівчина, як ви…— нерішуче почала Саллі. Вона хотіла сказати «змушена працювати в пивниці».

Та Вайолет розгадала її думки.

— Це щастя, що я знайшла тут роботу, — сказала вона трішечки винуватим голосом, ніби захищаючись. — Мамі зараз дуже скрутно з грошима А коли повернеться тато, мені не треба буде тут працювати. Може, він розбагатіє, і ми поїдемо звідси. Тоді я зможу вчитися й стану співачкою.

— А скільки вам років, Вайолет?

В синіх очах Вайолет майнула легенька усмішка.

— Вважається, всі вісімнадцять, та це неправда. Мені сповнилось тільки чотирнадцять. Але ви нікому про це не кажіть, гаразд? Навіть Чарлі цього не знає.

— А хто такий Чарлі?

— Чарлі? Та Чарлі Лей! — Дівчину явно здивувало, що хтось може не знати Чарлі. — Це мій хлопець, тобто був би моїм, та де там: містер Джіотті не дозволяє мені з ним навіть розмовляти. Каже, що Чарлі — страшенний ледацюга, весь час байдикує в барі і п’є забагато. А мені Чарлі подобається, і він хоче зі мною одружитись.

РОЗДІЛ XXXI

Кон та Морріс налаштувалися їхати рано. Вони вирішили не чекати сніданку, бажаючи швидше дістатись до місця. А підтягне живіт, то й у дорозі можна закип’ятити котелок і попоїсти.

Саллі мала підозру що чоловіки теж уже встигли похмелитись. Обличчя в Морріса було брезкле, очі посоловілі, а блакитні очиці Кона й досі блищали від добрячої порції віскі. Обидва були не в гуморі і уникали говорити між собою.

Місіс Джіотті та Вайолет вийшли на подвір’я, щоб попрощатися з місіс Гауг. Місіс Джіотті лаяла чоловіків за те, що вони спішать мов напожежу, але до Саллі виявила максимум привітності та дружніх почуттів: запрошувала погостювати в них, коли Саллі відчує себе самотньою або нещасною з цими нестерпними чоловіками.

Джіотті не показувався. Рахунок, поданий ним, виявився більшим, ніж Морріс міг чекати. Кон, як видно, був тут своєю людиною і пив у борг, а чужакові доводилось платити готівкою. І Морріс розкошелився, щоб заручитися довірою на майбутнє.

Свою досаду він вилив потім, розповідаючи про це Саллі, коли вони знову, слідом за Коном, міряли поруч біди курний путівець, що вів то на південь, то на схід по випаленій сонцем глинистій рівнині; а ген попереду, на самому обрії, тремтів міраж, ваблячи зір гладенькими розливами води в облямівці тінистих гаїв.

— А знаєш, чому золотошукачі так ненавидять оці міражі? — похмуро спитав Морріс. — Бо вони занапастили безліч змучених спрагою людей.

Справді, важко було повірити, що це чудесне видиво води та дерев — лише обман зору. І Саллі добре розуміла, як воно повинно діяти на людину, що помирає від спраги серед гарячої безводної пустелі. Там, де кінчався міраж, на схід тяглося пасмо блакитних гір, до яких і поспішав Кон. Кобила й зараз дуже кульгала, але все ж таки вперто тяглася вперед. Тепер можна не підганяти її, сказав Морріс. По твердій дорозі, де глина спеклася в суцільну кору, йти зовсім не важко, та й до місця вже близько. Кон вважав, що від Кеноуни до лощовини в горах, де вони з Барні Мелоном кілька місяців тому натрапили на багату місцинку, всього десять миль.

Кон передумав, що варто пошукати щастя біля ділянки Тома Дойла та Біссенберджера. Надто багато людей туди позбігалось, і всі знаходять просто дрібницю, так сказав йому сам Візі Баггер.

Сонце підбивалося вгору, і спека на глинистій рівнині дедалі посилювалась. Вона душила Морріса й Саллі, що пішки брели через голу, відкриту місцевість, над якою, мов розжарений до білого метал, нависло небо; вона здіймалась від землі, обпікаючи ноги крізь черевики й висотуючи з тіла всі сили; невдовзі Морріс та Саллі ледве плентались за Коном та його кіньми. Вчора було сто десять градусів у затінку, але зараз довкола не було навіть натяку на будь-який затінок. Ніщо не захищало Морріса та Саллі від вогняного проміння, яким щедро плюскало сонце, ніщо, крім одягу, який, здавалось, тлів на їхніх плечах.

І яке вони відчули полегшення, коли доповзли до кам’янистого кряжа, де поодинокі дерева відкидали на землю мереживні тіні, й нарешті зупинилися в лощовині, де й досі стояв зроблений з гілок Конів курінь. Кон поскидав на землю в’юки та сідла й пустив своїх коней пастися, почепивши одному з них на шию дзвіночок.

Моррісова кобила стояла, де її зупинили, понуривши голову й ледве дихаючи. Саллі розв’язала посторонки й вивела її з голобель, поки Морріс відміряв коняці її частку води. Кон збирався встановити опріснювач на солоному озері, що було на рівнині приблизно за милю від кряжа. Щоправда, зараз озеро пересохло, але на глибині кількох футів ще можна було добути якусь каламуть. Перш ніж вони почали видиратись на кряж, Кон оглянув яму, викопану ним та Барні край озера, й пересвідчився, що вода потроху натікає.

Але користуватися нею поки що треба дуже ощадливо. Опріснювач даватиме питну воду, тільки спершу слід наготувати для нього дров та викопати ще один колодязь на той випадок, якщо в старий упаде якась тварина й загидить воду. Кип’ятильники, щоб вони не ржавіли, раз по раз доводиться — очищати від солі та інших мінеральних осадків, так що вода вимагає багато часу й праці. І разом з тим вона становить основу основ життя у цій напівпустелі.

Навіть не розпакувавши речей і не поставивши наметів, Кон та Морріс пішли обстежити місцевість. Саллі здалеку бачила, як вони присідають навпочіпки, згрібають руками землю і розтирають її на долоні.

— Ну як, годиться, га? Кажу ж тобі, я носом чую золото,—І долинув до неї Конів голос. — Завтра я піду дзьобати вздовж кряжа, а ти, Морр.ісе, поставиш грохот на краю лощовини і будеш сіяти-віяти.

Саллі почала збирати каміння, щоб скласти огнище. Коли чоловіки повернулись, в котелках уже кипіла вода й обід був готовий. Вони усмак попоїли, якусь часинку смоктали люльки, а потім неквапно, як належить справжнім старателям, взялися ставити намети. Коли вони впорались, майже споночіло, і в сутінках забіліли, немов дві мушлі, запилені, латані-перелатані й брудні парусинові хатки, поставлені за кілька кроків одна від одної на кряжі над мертвим солоним озером та широкою глинистою пустелею.

Ніколи Саллі не спала так солодко, як тієї ночі, казала вона. Спочатку, коли вона тільки лягла, у неї боліла кожна кісточка, кожен нерв сіпався і тремтів. Та скоро вона провалилася в блаженне небуття і всі болі як рукою зняло; ранок, як завжди, приніс їй бадьорість. Переїзд був не дуже далекий, Морріс захопив із собою їхні матраци. А тепер він обіцяв сьогодні ж нарубати жердин і зробити тапчани, так що вони матимуть зовсім шикарні постелі.

Морріс підхопився вдосвіта й подався вивчати грунти в лощовині. Кон грів воду в котелку і підсміювався з його нет’ерп-лячки.

— Встигнемо, — сказав він, — золото нікуди не втече.

Але Морріс похапцем проковтнув свій сніданок і знову пішов. Він поставив грохот і цілий день копав та просіював землю.

Кон відмовився від допомоги Морріса і сам пішов на розшуки слідів золота вздовж кряжа. З «дзьобання», як називав він це заняття, Кон повернувся надвечір і приніс у торбинках зразки, які треба було потовкти у ступці й промити, щоб дізнатися, чи є в них золото.

Завтра вони збиралися піти до озера копати колодязь та ставити опріснювач і тому вирішили, що можна витратити трохи води на промивання. Про всяк випадок вони зливали використану воду в бідон з-під гасу, щоб знову пустити її в хід, коли вона відстоїться. А може, сліди золота знайдуться й у воді.

Моррісу поталанило більше, ніж Кону. Після того, як він промив пісок з нижнього листа грохота й обережно злив воду, він побачив на дні таза широку смужку золотого зерна. Таз мінився всіма кольорами веселки, і золото яскраво виблискувало. Дивлячись на нього, Морріс усім тілом тремтів від хвилювання. Обличчя його сяяло радістю.

— Здається, ми його знайдемо тут, чуєш, Коне! — тріумфуюче вигукнув він. — Треба негайно закілкувати ділянку!

— Ми можемо відгородити на чотирьох, — у тон йому сказав Кон і хитро підморгнув оком. — Нас тут уже троє, а коли треба буде, візьмемо й четвертого.

— Принаймні я запаслася правами, — сказала Саллі. — Містер Квін говорить, що кожна жінка на приїсках повинна мати свідоцтво. Диви, та й пригодиться.

— Чудово зробили, місіс, — заквоктав Кон і пішов слідом за Моррісом до грохота. Морріс уже приготував кілки з своїм прізвищем та номером свідоцтва на розробку. Вони точно відповідали встановленому розміру. Але Кон вдовольнився старими кілочками, які вже не раз служили йому за подібних обставин.

— Був час, — з обуренням заговорив він після того, як вони з Моррісом закілкували ділянки й сіли вечеряти, — коли чоловікові не треба було отак турбуватися про свої кілки. Покладеш кілька гілок чи купку каміння, та й годі, а якщо старатель залишав на ділянці кайло або лопату, він міг бути спокійний — ніхто не загарбає цієї ділянки: значить, хазяїн хворий чи пішов за ділом. А тепер тут вештається стільки шахраїв та злодюг, що тільки дивись та дивись, інакше з-під самого носа видеруть у тебе ділянку, і якщо ти хоч трішечки порушив правила, суд буде на їхньому боці.

Морріс працював на грохоті під палючим сонцем увесь наступний день, а потім ще кілька днів, і кожного вечора на дні його промивочного таза залишалась лише тоненька смужечка золотих блискіток. Від роботи він одривався тільки для того, щоб допомогти Конові встановити опріснювач та привезти води. Тим часом Кон обнишпорив весь кряж, але жили ніде не знайшов, і тепер наперемінку з Моррісом він теж копав землю й тряс грохот.

Морріс перший вигукнув: «Є!» І в його голосі прозвучала така радість, що Саллі прожогом збігла до нього в лощовину, а Кон кинув лопату й за мить був уже поруч. Покритий шаром рудого пилу самородок, що його тримав у руці Морріс, був невеликий. Кон вважав, що в ньому не більше двадцяти унцій. Але Морріс, сяючи від гордості та щастя, побився на десять шилінгів об заклад, що в його знахідці не менше тридцяти унцій. Він поплював на золото, витер його об штани і з захопленням почав розглядати.

— Ручаюсь, він тут не сиротинка! — хихотів Кон. Потім вони піднялись до намету, і Морріс дістав терези, він вийняв тендітний, чутливий інструмент з обклеєного оксамитом футляра й установив на ящику. Вагу золота треба було визначити з найбільшою точністю, і самородок довго погойдувався перед їхніми очима. Та ось Кон залився дрібним смішком — він виграв десять шилінгів. У самородкові було двадцять унцій сто сорок чотири грани. Але це не зменшило Моррісової радості, і Кон теж був вдоволений.

Протягом кількох наступних днів вони майже щодня знімали з верхньої сітки грохота два-три чималих самородки, а з нижніх листів — кілька «маленьких красенів».

— Певне, ми напали на їхнє гніздечко, — сказав Кон.

Він радів і хизувався ще більше, ніж Морріс після своєї першої знахідки, коли за кілька кроків од свого намету, просто з землі, підібрав «татуся» всіх попередніх самородків. То був якийсь поморщений кавалок золота, ніби виплавлений в доісторичному горні й кинутий тут для охолодження. Зате важив він цілих шістдесят унцій, а тільки це й цікавило обох старателів.

Вони продовжували шукати інших «родичів», але найближчі дні успіху не принесли. Тим часом харчі закінчувались. Треба було комусь їхати в Кеноуну по борошно та консерви.

— Та й на золото теж уже час зробити заявку, — сказав Морріс.

— Зажди трохи, — Кон хитро примружився. — Поки се та те, ми можемо взяти права на двадцять чотири акри під розробку руди. Хоч, бачиш сам, ми ще не знайшли тієї жили, де ховаються всі оці красені. Але мені здається, що там, де ми з Барні копнули золотця, варто ще подовбтися. І якщо ми зробимо таку заявку, то матимемо більше землі, щоб зібрати розсипне, поки ніхто не пронюхав, в чім справа.

— Якщо ми заявимо про наші самородки, натовп сюди посуне негайно, і його нічим не зупиниш, — сказав Морріс.

— Щира правдонька, — усміхнувся Кон, — але ми поки що не будемо про них заявляти.

— Щоб у нас конфіскували ділянку? — пробурчав Морріс.

— А ти за це не турбуйся, — заспокоїв його Кон і заквоктав, мов півник. — Хлопці в Лондондеррі те саме робили. Треба бути дурнем, щоб не приховати трохи розсипного, коли випадає нагода.

Ці докази не дуже задовольнили Морріса, та зрештою він пристав на Конів задум. Він допоміг старому прокопати траншею й добутися до основної породи. На свою радість, потовкши цілий мішок каміння, вони висіяли трохи золота — цілком достатньо для того, щоб справдити їхні сподівання. Кон вирішив їхати в Кеноуну по харчі, зробити заявку на ділянку, яку вони з Моррісом закілкували, а щодо найкрупніших самородків поки що тримати язика за зубами.

— Ніякого лиха не станеться, коли ми витрусимо їм дрібноту, — сказав він. — Можеш мені повірити, я знаю, як треба розмовляти з хлопцями. У мене комар носа не підточить: нікому й на думку не спаде, що ми натрапили на щось путнє.

Саллі теж навчилась працювати на грохоті. Тепер і вона щодня йшла туди, де просіювали землю Кон та Морріс. Трясти грохот, тримаючись за його ручку, було неважко; але попервах вона не вміла відрізнити золота, що довше затримувалось на місці, від камінців та шматочків породи, які танцювали й підскакували на сітці. З дитячим захопленням Кон раз у раз хапав руді від пилу дрібненькі самородки, яких вона не помітила. Але невдовзі вона збагнула закони руху легких камінців і значно важчого золота, яке застрявало у верхній сітці або, провіяне від пилу та дрібного піску, падало на нижній лист.

Стоя’ти годинами під палючим сонцем, дихати пилюкою, робити одноманітні механічні рухи й стежити за нескінченним танком бурих та червонястих камінчиків було нудно і стомливо. Саллі дивом дивувалась, як працює Морріс — настирливо, нестримно, ніби все його життя залежало від того, скільки він навигрібає з землі отих вивертливих золотих зерняток. Вони з Коном розбивали кайлом твердий грунт або згрібали у відвал гальку й час від часу припиняли роботу, щоб підсипати породи в грохот та поглянути, як Саллі управляється і ним. Чоловіки з ніг до голови були вкриті гарячою рудою пилюкою. Обличчя та руки здавались від неї зовсім червоними, і піт, стікаючи струмками, прокладав у цьому гримі різкі борозни.

Саллі залюбки накрилася б тонкою вуаллю, яку вона в курні гарячі дні накидала на свій капелюшок, але тоді гірше було б видно, що робиться на сітці грохота. До того ж вуаль не могла захистити її від пилюки, що проникала навіть крізь : одяг. В очах, вухах, ніздрях і роті — скрізь було повно цієї тонкої рудуватої пудри, що здіймалась під ударами кайл та лопат, огортала грохот, хмарою висіла в повітрі.

Але раз чоловіки працюють так наполегливо, вона теж не може сидіти без діла, казала собі Саллі. Морріс і Кон запевняли, що й вона вже захворіла на золоту гарячку і через те не розгинає в роботі спини. Саллі не перечила їм, не говорила, що, на її думку, золото не варте того, щоб заради нього отак оце мучитись. І все-таки нудне вистоювання біля грохота до певної міри винагороджувалось, коли Саллі могла крикнути: «Є!» — а потім дивитись, як Морріс та Кон кидають свої лопати чи кайла і чимдуж мчать до неї.

Поки Кон їздив у Кеноуну, Саллі витрясла найбільший: самородок з усіх, які вони тут знайшли. Морріс так зрадів, що кинувся цілувати її, і цілував доти, поки піт і пилюка змішались на їхніх обличчях. Потім вони, радіючи, мов діти, побігли в табір, щоб зважити самородок. Коли з’ясувалось, що в ньому вісімдесят п’ять унцій, Морріс оголосив: на сьогодні годі працювати, треба відсвяткувати подію — помитись, а потім вилежуватись у холодку до кінця дня.

Кон повернувся надвечір. Але він був не сам. Слідом за ним тяглася нескінченна валка верблюдів, вершників, возів та піших старателів з Кеноуни. Побачивши це, Морріс почав сердито лаятись. Ховаючи очі, Кон одразу ж покаявся, що він напився й виляпав геть усе чисто, і тепер сюди хмарою посунули люди.

Не треба було пояснювати, чим це загрожує. Скоро землю буде закілковано в усіх напрямках, і Кон та Морріс уже не зможуть добувати розсипне золото, як збирались, перш ніж узяти право на розробку руди. Щоправда, перед від’їздом з Кеноуни Кон побував у конторі інспектора і зробив заявку на ділянку, яку вони вже закілкували, але було мало надії на те, що їм дозволять користуватися цією ділянкою, поки старателі не перетрусять усі розсипища.

РОЗДІЛ XXXII

Між Коном та старателями, яких він привів, одразу почалися непорозуміння. Не минуло й кількох днів, як учасники цього походу прислали делегата, і той звинуватив Кона та Морріса в тому, що вони захопили більше землі, ніж дозволено, і приховали розсипне золото, не зробивши на нього заявки. Після цього старателі повалили валом на ділянку й закілкували її аж до самої траншеї, де, за твердженням Кона, починалась знайдена ним жила.

В нестямі Кон схопив рушницю й погрожував застрелити кожного, хто тільки спробує шукати розсипище на його землі. Морріс ледве угомонив старого. Було послано по інспектора. В неділю зранку відбулися бурхливі загальні збори, на яких інспектор виніс рішення на користь старателів.

Це означало, що заявки на розсипища можна робити вздовж усієї лощовини, а також на прилеглій до неї низині. Кон та Морріс зберегли за собою лише нерозроблену ділянку кряжа і втратили багатообіцяючі розсипища біля його підніжжя.

Кон не міг примиритися з тим, що в нього відібрали цю землю. Він злостився на старателів і всіляко їм мстив; нікому не дозволяв користуватися своїм опріснювачем, посилаючись на те, що, мовляв, апарат дуже малий і води вистачає тільки для нього самого з напарником та їхніх коней. Це була правда, але відмова ще більше настроїла всіх проти Кона. Один із старателів поставив свій опріснювач на березі озера й почав продавати воду в Коновій Лощовині, як вони назвали це місце.

Морріс продовжував працювати на ділянках з розсипним золотом, залишених йому та Кону, і на ділянці, яку вони закілкували для Саллі; але Кон вештався без діла, накидаючись з лайкою на кожного, хто траплявся йому під руку. Він ніяк не міг заспокоїтись і побороти в собі ворожість до людей, які захопили розвідану ним землю. Спершу декому щастило: вони знаходили самородки вагою від десяти до сімдесяти унцій. Але більшість старателів невдовзі повитягали свої кілки й пішли в інші місця, вирішивши, що в Коновій Лощовині золота майже немає і лише два-три чоловіки зможуть добути щось путнє біля старого річища.

Коли в них знов кінчалися харчі, в Кеноуну поїхала Саллі. Морріс боявся залишати Кона самого, щоб той тут ще чогось не накоїв. Він прикинув,, що Саллі встигне повернутись до вечора, якщо виїде удосвіта.

Було дуже заманливо і приємно вибратися з табору, де не припинялися сварки між Коном та старателями через оті злощасні розсипища. Морріс показав себе молодцем, думала Саллі: весь час наглядав за Коном і не давав йому встряти у бійку з старателями, коли ті знаходили золото.

Морріс зумів побороти свою вдачу. Він залишався спокійним і бадьорим, незважаючи на загальну недоброзичливість до нього та Кона. Він не звертав уваги ні на похмурі погляди, ні на образливі репліки. Зате Кон без угаву кричав: «Грабіжники, злодії, мерзотники!» — коли Сем Мак-Гін чи якийсь інший удачливий старатель проходив мимо. Якось увечері Мак-Гін зі своїми дружками заявився до Кона, і старому було б непереливки, якби Моррісу не пощастило втихомирити гостей.

— Це в нього від сонця, хлопці, — сказав Морріс. — Він просто не при собі. Не тямить, що ляпає. Тож не станете ви бити хворого старигана!

— Все це дуже добре, — пробурчав Мак-Гін. — Але ми не дозволимо йому обзивати нас. Ви обидва хотіли обдурити старателів, приховати розсипища. Ми діємо по праву. І ви це знаєте. Якщо він не заткне пельки, ми його потуримо з табору, аж загуде.

Після цього Кон прикусив язика й став поводитися тихше, обачніше. Він розумів, що старателі справедливо обурюються з його словоблудства. Вони могли пробачити йому спробу обійти закон, але не його злість на товаришів, коли ця спроба провалилась. Кон був сам собі винен, що все розляпав і привів їх у лощовину, і саме це йому найбільше й пекло. Морріс казав, що тепер пізно плакати та махати руками, все одно нічого не вернеш. Коли розсипне вичерпається і вони з Коном дістануть право на розробку руди, можна буде продати ділянку хоча б за кількасот фунтів.

Саллі, не поспішаючи, їхала майже непомітним слідом, залишеним колесами на глинистій землі, і з насолодою вдихала ранкову прохолоду. Вона не боялась збитися з дороги, хоч придорожніх стовпів не видно було протягом багатьох миль у цій випаленій сонцем пустелі. Морріс попереджав, що коли їй дорогою зустрінуться афганці або тубільці, нехай вона спокійно їде далі, не звертаючи уваги на те, що вони казатимуть чи робитимуть. Тубільців Саллі не боялась, зате в душі молила, аби не зіткнутись віч-на-віч з караваном верблюдів та їх смуглявими погоничами.

Але за цілий ранок вона не побачила жодної живої істоти, окрім ворон, що кружляли високо в блакитному небі. Й лише коли вола вже наближалась до міста, її обігнало кілька старателів, які на велосипедах поспішали до Кеноуни. Вони здивовано подивились на жінку, що самотньо сиділа на біді, поганяючи закурену білу шкапину, шанобливо кинули їй: «Доброго ранку, місіс» — і покотили своєю дорогою.

Трохи згодом вона наздогнала старого чоловіка, що ледве плентався по дорозі з важким клунком на спині, з ніг до голови обвішаний старательським спорядженням; Саллі зупинила кобилу й запропонувала підвезти його.

— Чи не ангела мені бог послав? — посміхнувся старий. Він поклав на біду свій вантаж і заліз сам.

Він іде на північ, розповідав старий, примостившись біля Саллі на дошці, яку Морріс прилаштував для неї замість сидіння. Почався великий похід до Лейк-Дарлота. Там у нього є давній товариш, і цей товариш переказав, що не можна гаяти часу. Як його звати? Та чи не все одно! А втім, може, леді й чула щось про Гаррі Лободу? Так його прозвано відтоді, як він трохи не дав дуба і примудрився втримати душу в тілі тільки завдяки тому, що жував лободу. До табору приповз увесь заляпаний зеленою жуйкою. За це хлопці отак його й охрестили, а він благословляє той бур’янець, що врятував йому життя. Якщо поталанить забагатіти в Дарлоті, додав старий, він ніколи не забуде дня, коли, смертельно стомлений, з розтертими ногами, пішки тягся до Кеноуни, а місіс Гауг люб’язно його підвезла.

Вони попрощались біля крамниці, де Саллі зупинилась, щоб зробити покупки. В крамниці роєм гули старателі, а на головній вулиці було більше людей, коней та верблюдів, ніж звичайно в таку ранню годину.

— Схоже, що чутки про Дарлот дійшли вже й сюди, — засміявся Гаррі Лобода. — Бачите, місіс, далі я піду не один.

Саллі довелося чекати. Торговець з ніг збився, обслуговуючи зразу стільки покупців… Всі тільки й говорили, що про похід на Лейк-Дарлот. Якийсь Девід Карнегі приїхав звідти в Кулгарді й привіз добрячу торбу розсипного. А Джіммі Росс, один з перших золотошукачів на Лейк-Кері та Маунт-Маргарет, запевняє, що на Лейк-Дарлоті та в Боуден-Рейнджі багатющі золотоносні пласти, яких немає більше ніде, бо ж хто краще за нього знає місцевість від Холл-Кріка до Віджімулти. Кетморс за кілька днів набрав не менш як сто унцій. Деякі проби, очевидно, дадуть тисячу унцій на тонну. Джіммі вважає, що там можна запросто набрати й понад тонну багатої руди.

Нещодавно пройшли грозові зливи. Але треба запастися добрим струментом, щоб вести там розвідку, і мати на увазі, що більшу частину року воду доведеться возити за десять, а то й двадцять миль. Лейк-Дарлот лежить за триста миль на північ від Хеннана, і кочівники навколо Піндінні та Маунт-Кетрін люті й ненавидять білих.

Нарешті надійшла черга Саллі. Купивши, що треба, й наповнивши бачок свіжою водою, вона під’їхала до трактиру Джіотті провідати Вайолет. Як давно вона не бувала в гостях! Саллі прикинула, що її Квіні встигне ще схрумати торбу вівса, а сама вона випити чашку чаю, перш ніж треба буде рушати назад.

Містер Джіотті сам одвів кобилу до стайні — це була звичайна повітка з гілля на чотирьох нетесаних підпорах — і засипав їй корму, а Вайолет та місіс Джіотті зустріли Саллі так, ніби вона була їм найближча подруга.

— Ласкаво просимо! Заходьте! Зараз будемо пити чай, — щиро припрошувала місіс Джіотті. — А ми з Віолеттою згадували вас: як там живе бідолашна місіс Гауг? Адже в таборі немає жінок, тільки ви? Ох-хо-хо! Я знаю, що то за життя і як приємно буває зустрітися з друзями.

Весело щебечучи, пересипаючи англійську мову італійськими слівцями і без угаву сміючись, місіс Джіотті повела Саллі в маленьку кухню, де стояли пахощі часнику та солонини, що її готували на обід, дзижчали мухи й палило сонце. Пересуваючи каструлі на плиті, вона не переставала говорити про те, як важко жити в цій клятій пустелі, й висловлювала співчуття місіс Гауг, якій доводиться бідувати й терпіти всілякі незручності в старательському таборі.

Місіс Джіотті, крихкотіла добродушна жінка, зберегла свою привабливість, незважаючи на повноту. Чорне, як воронове крило, волосся було високо збите над повним обличчям, що пашіло від спеки та надмірного вживання вина. У неї були чудові очі й блискучі білопінні зуби. Колись вона співала в опері. Але не зажила такої слави, як її Альберто. Той навіть цілий сезон співав Ріголетто в Ла-Скала, хоч у маленьких ролях Біанка також мала незаперечний успіх. Авжеж. Поки не пішли діти. А як можна, перекочовуючи з місця на місце, виховувати дітей?

Вона навчилась куховарити, й Альберто каже, що куховарка з неї краща, ніж співачка. Це їй стало дуже в пригоді, коли він втратив голос через хворобу горла, і їй довелось відкрити маленький «рісторанте». Та, мабуть, за їхні гріхи пречиста мати послала їх до Австралії, де Альбертів брат заробив купу грошей на приїсках. Жити в оцій Кеноуні — то справжня мука, але грошей тут можна заробити більше, ніж виступаючи в Ла-Скала чи в «рісторанте». Колись вони всією сім’єю — вона, Альберто й діти — повернуться на батьківщину і заживуть там без біди, без горя.

Поки місіс Джіотті балакала, Вайолет приготувала чай. Вона не промовила жодного слова, але Саллі не раз перехоплювала її серйозний, задумливий погляд і посміхалася їй, аби дати Вайолет зрозуміти, що вона завітала до Джіотті заради неї.

Коли дівчину покликали в бар, місіс Джіотті сказала, що дуже непокоїться за неї.

— Я люблю Віолетту. Вона хороша дівчина, має чудовий голос! — Місіс Джіотті перейшла на таємниче шепотіння. — І буде до смерті жалко, якщо вона занапастить себе заради такого пройдисвіта, як Чарлі Лей.

Але зразу ж після цього місіс Джіотті призналась, що їй особисто Чарлі подобається. Та й усім він подобається. Чоловіки запевняють, що він добрий товариш, хоча й був таким собі англійським дженджиком, коли об’явився на приїсках кілька років тому. Спершу йому таланило, але він розтринькував гроші на вино та карти. Зараз він на мілині, та ще й закоханий у Вайолет — просто до нестями! Погрожує застрелитись, якщо вона за нього не піде.

Спочатку, як зрозуміла Саллі, Вайолет не звертала уваги на Чарлі. Вона звикла до того, що чоловіки жартували з нею, або, як вони самі говорили, «жирували». Та коли хтось дозволяв собі вільність чи непристойне слово, вона враз ставала неприступна, мов маленька принцеса; Джіотті, з свого боку, теж не терпів нічого подібного; якщо відвідувач не вміє ставитись з повагою до дівчини, що працює в нього, то нехай забирається геть. Але Чарлі Лей відкрито залицявся до Вайолет і, напившись одного разу, збив таку бучу, що Джіотті закрив для нього двері свого трактиру. Джіотті дуже сердиться на Вайолет за те, що вона кожної неділі по обіді ходить на побачення до Чарлі. Джіотті відмовився давати їй уроки співів і заявив, що відішле її додому, якщо вона не порве з Чарлі.

— Але Віолетта надто вправна офіціантка, — сказала на закінчення місіс Джіотті, — й Альберто нікуди її не відішле. Він просто боїться, що Чарлі умовить її вийти за нього заміж.

Вайолет повернулась на кухню, і Саллі почала прощатись. Але місіс Джіотті зчинила гвалт: як можна відпустити місіс Гауг без обіду! Саллі пояснила, що вона обіцяла чоловікові повернутися завидна, і тому їй час уже їхати. Інакше він подумає, що вона заблудилась, та й неважко збитися з дороги, коли споночіє.

Така перспектива не на жарт стривожила місіс Джіотті, і вона сама стала квапити Саллі.

— Але ви неодмінно приїздіть іще, — гостинно запрошувала вона, — тільки з ночівлею. Не можна робити два кінці в таку спеку.

Місіс Джіотті запропонувала, щоб Вайолет трохи прокаталася з місіс Гауг. Це якось розважить дівчину, а до обіду вона встигне повернутися й пішки.

Вайолет видерлась на біду й сіла поруч Саллі. Обличчя в неї було похмуре, блакитні очі потемніли й насторожились. Та як тільки вони від’їхали від трактиру, вона сказала зніяковіло й трохи задирливо:

— Місіс Джіотті, мабуть, говорила з вами про Чарлі?

— Атож!

Посмішка Саллі викликала в дівчини довіру, і Вайолет відчула, що вони добре розуміють одна одну і можуть говорити, як щирі подруги.

— Я люблю Чарлі, — сказала вона, нахмуривши брови і дивлячись кудись перед себе, де розкинулася суха безлюдна рівнина. — Але я не хочу виходити за нього заміж.

Саллі не знала, як на це відповісти. Вона сказала те, що перше їй спало на думку:

— Ви ще надто молоді, Вайолет.

— Та не в тім річ, — нетерпляче перебила її Вайолет. — Якщо я досить доросла, щоб закохатись, то я вже можу й заміж вийти.

— Авжеж…— Саллі раптом збагнула, що, певне, це дівча знає про кохання та шлюб більше, ніж вона сама. Принаймні про те, як воно ведеться на приїсках.

— Я не хочу виходити заміж, — з запалом продовжувала Вайолет. — Я не хочу, щоб чоловік командував мною і накидав мені дітей. Мама каже, що всі чоловіки однакові. Вони на все готові, аби домогтися свого. А потім — прости-прощай! Їм байдуже, що буде з тобою та з дитиною. Мама каже, що рано чи пізно дівчина повинна вийти заміж і пристосуватись до свого чоловіка. Але це не для мене. Я не збираюсь пристосовуватися до чоловіка, який сьогодні мене любить, а завтра радий покинути. І тато такий. Хоч мама сама в цьому винна. Коли він приходить додому п’яний і говорить їй ніжні слова, вона перед ним тане, а він поставить їй під оком синця, подарує дитину і знову йде на розвідку. «Але ж я люблю його, — каже мама, — та й хіба знає людина, що вона робить, коли вип’є…»

Стара кобила повільно пленталась по дорозі, збиваючи куряву. Ніби це давало їй полегкість, Вайолет продовжувала виливати всі свої турботи й жалі:

— Вона, права. Я теж дуже люблю тата. І він так пишається мною, та й усіма нами. Коли йому щастить, він нічого для нас не шкодує. Тоді мама — найвродливіша жінка на приїсках, і ні в кого немає таких чудових дітей. Тато розкидається грішми направо й наліво, а сам завжди веселий і добрий. Та досить лише справам погіршати, як він враз розкисає. Починає пиячити, робить всілякі неподобства. І мама вже — задрипанка й дурепа, а ми — паршиве кодло, яким покарав його бог. А все через те, що він великий пан, каже мама. Тато певен, що він має право на все найкраще в житті,.а коли щось не клеїться, це зразу вибиває його з колії.

Мабуть, мама була вродлива замолоду, хоч зараз цього не скажеш. Вона працювала в трактирі, коли тато з нею одружився. Його батьки вважали, що мама йому не пара. Ось через що ми не маємо ніякої рідні, і мамі доводиться дуже тяжко, коли треба годувати нас, поки тато шукає десь золото. Я досить надивилась на заміжнє життя, і тепер сто разів подумаю, перш ніж зважитись на такий крок. До того ж я працюю. Мама ніяк не змогла б звести кінці з кінцями, якби я не посилала їй своєї платні. Але Чарлі…

В суворому, гнівному молодому голосі забриніли ніжні, сумовиті нотки:

— Я люблю Чарлі. Ніколи не думала, що зможу так у когось закохатись. Але він такий вродливий і зовсім не схожий на інших. Коли протверезиться, вмиється, одягне чисту сорочку, — просто очей не відведеш! А коли він приходить у бар, у мене серце завмирає. Тільки погляне на мене — і я вже наче на молебні, музика грає, а всередині все співає і ніби бринять дзвіночки…

Інші хлопці теж упадають коло мене й хочуть взяти собі за дружину, — задумливо вела далі Вайолет. — Але так, як Чарлі, ніхто не закоханий, — тільки й чую від нього, що очі мої — це дві зарошені фіалки й таке інше, і він ні від кого не ховає своїх почуттів. Чарлі каже, що коли я пообіцяю вийти за нього заміж, він одразу почне нове життя, кине пити, складатиме гроші й забере мене з цього проклятого шинку.

Ми будемо жити в Лондоні, Парижі або Нью-Йорку, і я зможу вчитись співати. Його мати — багата жінка, каже Чарлі, вона кличе його додому, але він нізащо не поїде без мене. А як я можу залишити маму й дітей, поки тато не повернувся? І як вірити Чарлі, місіс Гауг, коли він на другий же день напивається до нестями, зчиняє бешкет, і друзі змушені волоком тягти його з бару. На нього дивитись тоді гидко, і я ненавиджу його.

«Що можна на це сказати?» — подумала Саллі.

— Ах, люба! — вигукнула вона. — Я розумію, як вам тяжко. Але було б ще гірше, коли б ви…

— Знаю, — погодилась Вайолет. — Я так і сказала Чарлі, коли він місяць тому знову обіцяв виправитись. Було б ще гірше, якби ми були одружені. Він старався не пити, місіс Гауг. Майже три тижні краплі в рот не брав. А потім все пішло по-старому…

Тепер Чарлі не вилазив з трактиру кожної суботи, напивався й починав виливати свою любов до Вайолет, влаштовуючи дикі сцени ревності. Він ладен був зчепитися з кожним, хто тільки наближався до стойки і починав жартувати з дівчиною. Джіотті заборонив пускати Чарлі в трактир, бо він став просто нестерпний.

— І це правда, — визнала Вайолет. — Але містеру Джіотті до всього було байдуже, поки Чарлі платив за випите. Він викачав з Чарлі багато грошей. А тепер, коли в Чарлі грошей немає, містер Джіотті перемінився до нього й погрожує відіслати мене додому, якщо я не перестану знатися з Чарлі. Минулої суботи був страшенний скандал, і Чарлі пішов, сказавши, що вкоротить собі віку.

— Який жах! — вигукнула Саллі; її мучило те, що вона нічим не може допомогти Вайолет.

— Мама каже: якщо мужчина нахваляється вкоротити собі віку, він ніколи цього не зробить, — нахмуривши брови, задумливо промовила Вайолет. — Але я боюся за Чарлі, місіс Гауг. В очах у нього було таке безумство та відчай. І він ще сказав: «Без тебе, Вайолет, для мене життя нічого не варте. Якщо я не можу бачити тебе і розмовляти з тобою, то чим швидше воно увірветься, тим краще!»

— Це недобре, що він завдає вам таких страждань, — сказала Саллі.

Вона подумала, що Вайолет, мабуть, не з тих дівчат, які легко плачуть. Погляд її говорив, що вона глибоко усвідомлює весь трагізм свого становища, але очі її були сухі.

— Цього він навіть на думці не має, — сказала Вайолет. — І чому я його кохаю, місіс Гауг? Якби він не пив, я, мабуть, все-таки пішла б за нього. Але я хочу виїхати звідси, коли повернеться тато, і стати співачкою.

— Співачкою? — перепитала Саллі, радіючи, що за любовними переживаннями дівчина не забула про свою мрію. — У вас чудовий голос, Вайолет.

— Містер Джіотті каже, що я можу стати світовою знаменитістю, як Мельба, — просто сказала Вайолет. — Він давав мені уроки співів, поки не розсердився на мене через Чарлі. А тепер каже, що коли я ладна занапастити своє життя заради першого-ліпшого чорнобрового гультяя, то не варто зі мною й морочитись.

— Я не вірю, що ви здатні занапастити своє життя, Вайолет, — впевнено сказала Саллі. — У вас надто сильна вдача й достатньо здорового розуму.

— Ви так гадаєте? Ви справді в цьому певні? — Вайолет звернула на неї зосереджений погляд.

— Цілком певна, — сказала Саллі.

Вайолет спохватилася, що їй уже час вертати назад. Вона зіскочила з біди й кілька хвилин стояла’в пилюці, дивлячись на Саллі.

— Сподіваюсь, що ви праві. Я хочу сподіватись, що ви праві, місіс Гауг, — промовила вона з сумнівом у голосі.

Саллі хотілось сказати їй на прощання щось підбадьорливе, втішне.

— І пам’ятайте, Вайолет, — гукнула вона, обернувшись, — перше кохання — не останнє кохання!

Чого раптом вона це сказала? — питала себе Саллі, поганяючи конячину. Хіба вона сама не закохалася в Морріса, коли була лише трішечки старшою за Вайолет? І хіба вона й досі не кохає його? І чи могла б вона покохати когось іншого? Ні, звісно, ні! Та все-таки… Саллі всіляко намагалась відігнати думку, що її палке кохання до Морріса перейшло у спокійну прив’язаність. Живучи разом, подружжя звикає одне до одного. Цілком природно, що між ними вже немає колишньої закоханості, але це зовсім не означає, що те, що їх єднало і зв’язувало, стало не таким міцним чи не таким дорогим для них. Навпаки, це означає… Що ж це означає?

Саллі вйокнула на свою шкапину. Вона поспішала завидна перетнути пустельну глинисту рівнину. Поки точилася розмова з Вайолет, Квіні повзла, мов черепаха, і буде зовсім кепсько, якщо вона тепер закульгає. Саллі було приємно, що Вайолет довірилася їй. І вона сподівалась, що Вайолет послухається її поради. Дівчина ще така молода, а міркує, немов доросла; так тверезо дивиться на життя, і все-таки її розтривожило кохання до Чарлі.

Хоч би поталанило бідоласі — вона могла б стати всесвітньовідомою. співачкою, думала Саллі. Дівчина, безперечно, має чудовий голос, і, якщо обставини складуться сприятливо, вона здобуде собі славу. Але чи вирветься вона коли-небудь з того задрипаного трактиру, з атмосфери невгамовних пристрастей, що їх породжує оцей пустельний, випалений сонцем край?

Саллі так була заклопотана думками про долю Вайолет, що не помічала, як повільно вона їде. Сонце вже сідало, заливаючи небо багряним вогнем, а гірський кряж усе ще невиразно бовванів удалині, коли Саллі раптом збагнула, що споночіє раніше, ніж вона встигне добратися до Конової Лощовини. Але вона бачила на обрії знайомі нагромадження валунів і знала, що треба правити просто на них.

Небо набрало бузкових, потім зеленкуватих тонів, зайнялися перші зірки; Саллі почала тихенько наспівувати під розмірене шкутильгання Квіні, яка, незважаючи на втому, йшла тепер бадьоріше, бо відчувала близький кінець подорожі.

Саллі не почувала себе чужою серед цих неозорих таємничих просторів. Зрештою, казала вона собі, все це Австралія. Щоправда, тут зовсім інакше, ніж у південних лісах, де вона виросла. Але це теж її батьківщина, і тут вона вдома. Саллі раділа: вона таки довела Моррісу, що може бути самостійною і не боїться цього. Зараз їй кортіло поділитися з ним своїми новинами — розповісти, що вона чула про похід на Лейк-Дарлот і як вона гостювала в Джіотті.

«Перше кохання — не останнє, Вайолет!» Все-таки дивно, чому вона це сказала? Що породило ці слова? І чому вони весь час крутяться їй у голові?

Коли Квіні, спотикаючись, подолала кам’янистий підйом і стала спускатися вниз, Саллі зіскочила на землю й повела її за вуздечку. Неважко було й заблудитися в такій пітьмі. Саллі голосно покликала Морріса, і той здалеку відповів їй. Вона з полегкістю зітхнула, побачивши нарешті полум’я багать у лощовині. А ось і Морріс, іде зустрічати її з ліхтарем. І Саллі вигукнула:

— Ах, Моррісе, як хороше знову бути вдома!

РОЗДІЛ XXXIII

Поки Саллі їздила в Кеноуну, чутки про похід на Лейк-Дарлот уже дійшли до Конової Лощовини. Лише з півдесятка старателів ще порпались на своїх ділянках вздовж лощовини, але й ті, без упину розгрібаючи й просіюючи землю, в останні тижні мали за свою виснажливу працю всього по кілька унцій. Через те всі вони зараз негайно повисмикували кілки, позгортали намети та ковдри й налаштувалися в дорогу.

Звістку про похід привіз агент одного англійського синдикату. Він їздив оглядати ділянку Хома Дойла та Біссенберджера на північному сході й вирішив також поглянути на Конову Лощовину. Родовище зацікавило його як досить перспективне для організації промислового промивання золота, і він висловив бажання скупити всі ділянки. Мак-Гіну та його товаришам агент заплатив по сто фунтів; Моррісу й Кону він також запропонував сто фунтів за розсипище і триста за ділянку під розробку руди.

Кон ухопився за цю пропозицію. Старий мав намір гайнути в Дарлот, і хоч Морріс вважав, що слід було б дочекатися вищої ціни, зрештою він також збагнув, що й це добре, бо пласт на перевірку виявився досить бідним. Розсипне золото в лощовині, за всіма ознаками, було майже вичерпано, а головне — Морріса не менше, ніж Кона, тягло на Лейк-Дарлот. Як тільки Саллі розповіла йому про балачки, почуті в крамниці в Кеноуні, про «багатющі зразки», взяті на півночі, він погодився з Коном, що з лощовиною треба кінчати, і загорівся новим походом.

Наступного ранку Кон підхопився вдосвіта і привів своїх коней. Саллі допомогла Моррісу зняти намети, розібрати грохот, повантажити на біду інструменти й табірне начиння. Вона теж була рада втекти від цього пустельного сумного місця, від ланцюга застиглих скель, від мертвого озера на широкій, випаленій сонцем рівнині, їй так само, як і чоловікам, хотілось чимшвидше зібратися і рушити в дорогу. Через годину вони з Моррісом уже пленталися слідом за Коном по твердій, закам’янілій глині.

Кон їхав попереду на верховому коні, а за ним ішов в’ючний. Саллі та Морріс трималися своєї перевантаженої біди. На неї довелося взяти й опріснювач, який вони розібрали, зупинившись біля озера. Вони дуже побоювались, чи подужає їхня Квіні такий вантаж: адже вона лише напередодні пройшла весь шлях у два кінці.

— Нічого, витягне, — сказав оптимістично настроєний Морріс. — Вона молодець, наша старенька, так само, як і ти, люба.

Саллі засміялась:

— Хіба я схожа на цю стару шкапу?

— Не зовсім. У тебе немає задишки і не тремтять коліна, — погодився Морріс. — Але ти так само чесно готова тягти найважчий тягар.

— Моррісе! — Саллине серце радісно стріпнулось: все-таки він визнав, що й вона може бути справжнім, надійним товаришем.

— Конова Лощовина — найтрудніший з усіх таборів, які мені доводилось бачити, — сказав Морріс. — І ніколи старателі не ставились до мене так неприязно, як тут. Звісно, ми з Коном самі винні: обійшли правило. Але зрешто’ю скаржитись було б грішно: дещиця й нам перепала. Ось побачиш, скоро акції Конової Лощовини буде випущено на ринок по фантастичній ціні і якийсь англійський біржовик наживе на цьому тисячі.

— А інші розоряться?

— Це невідомо. Може, тут виявиться більше золота, ніж нам здається, якщо закласти шахту й почати розробляти руду. Ще, може, будемо лаяти себе, що продали ділянку.

— А я рада, що ми вибралися звідси.

Сонце обпікало їх, наче вогнем. Піт стікав струмками по обличчю Саллі. Курява, здіймаючись з-під ніг та коліс, осі дала на її одязі й тілі.

— Там, куди ми йдемо, буде ще гірше, ніж у Коновій Лощовині, — невесело сказав Морріс. — По суті, тобі не можна туди їхати.

— Але ж, Моррісе…— Саллі не могла приховати свого страху.

— Ти могла б поїхати на деякий час до Олфа й Лори, або до Марі Робійяр, чи пожити у Фогарті, тільки не служницею. Такого безглуздя я більше не допущу.

— Ні, — твердо сказала Саллі. — У Лори чи Марі я можу прожити якийсь тиждень, не більше, а тебе не буде кілька місяців. Та й чому мені не можна їхати з тобою на північ, Моррісе? Кон каже, що в таборі я управляюсь не гірше за будь-якого мужчину.

— Знаю, Саллі, — знехотя погодився Морріс. — Ти витерпиш усе, що не під силу ніякій іншій жінці.

— Сенді Галлахер повсюди возить з собою жінку, — не відступала Саллі. — Вона була і в Курналпі, і в Фініші.

— Я не Галлахер, і ти не така здоровуля, як Сара. Недарма ж старателі охрестили її Боронь Боже.

Якийсь час вони йшли мовчки. Потім Морріс, глянувши на зажурене обличчя й похилені плечі дружини, тихо промовив: — Досить і того, що я притяг тебе сюди, Саллі. Я просто дивитися більше не можу, як ти плентаєшся оцією дорогою, змучена, брудна, та ще й намагаєшся бути веселою і бадьорою.

Він знову обернувся до неї, і в його погляді запроменіла глибока любов та ніжність, які так рідко прокидалися в ньому. Саллині очі розширились, коли вона відповіла на цей погляд.

— Моррісе, — вигукнула вона, — не залишай мене саму! Мені добре скрізь, коли ми разом. Тоді ніщо не страшне. Навіть оця спека та курява!

Морріс пригорнув її до себе й поцілував. Це була хвилина солодкого забуття. Якби Кон озирнувся й побачив, як вони стоять, обнявшись, під палючим полуденним сонцем, він, мабуть, подумав би, що вони просто збожеволіли. Жодного разу, промайнуло у Саллі в голові, старий не бачив, щоб вони голубились чи милувались одне з одним. Але ж як чудесно усвідомлювати, що Морріс і зараз іще здатний забути, де вони й з ким вони, стиснути її в обіймах і цілувати з усією палкістю закоханого. Такого пориву в нього не було вже багато місяців.

І коли вони рушили далі курною дорогою, їм навіть здавалось, що милі пролітають швидше. Вони йшли, тримаючись за руки, неначе діти, страшенно задоволені одне одним і відчуваючи на серці незвичайну легкість. Довгі спідниці Саллі мели пилюку, а по обличчю Морріса стікав піт, прокладаючи борозни в зашерхлій кірці бруду. Та для них зараз не існували ні сліпуче проміння сонця, ні задуха, ні курява. Вони перекидалися жартами і пустували, немовби знов повернулось до них щасливе кохання юних літ.

Опівдні Кон зробив привал. Він скип’ятив воду, і Саллі та Морріс випили з ним чаю й перекусили.

Після того вони рушили далі. Кон уже забув про свою кривду, що трохи не довела його до божевілля у лощовині. Він був веселий і наперед смакував гулянку в Джіотті. Старий навіть запропонував «місіс Моррі» проїхати трохи на його коні, але Саллі сказала, що, коли стомиться, вона сяде на власного воза.

— Нам з Моррісом треба потренуватись перед походом У Дарлот, — весело похвалилась вона.

— Для такої подорожі потрібні верблюди, — відповів Кон, — та ще й добрячі.

Саллі, однак, не сіла на біду, хоча ще задовго до Кеноуни так підбилась, що ледве переставляла ноги. Але вона тішила себе тим, що Моррісові та Квіні, далебі, не легше, ніж їй.

— Пройти десять миль при ста градусах у затінку, та до того ще й поганяти стару шкапу з важким вантажем, — це тобі не вийти погуляти погожого дня. Правду я кажу, любий? — звернулася вона до Морріса.

— Авжеж, не те, — погодився Морріс. — І не забувай, що завтра ми повинні прочалапати ще дванадцять миль від Кеноуни до Хеннана.

Головна вулиця Кеноуни аж кишіла рудокопами та старателями, верблюдами й кіньми. Крамниці й трактири були переповнені. Одні золотошукачі поприходили з поблизьких ділянок, щоб за звичкою перехилити чарчину на сон грядущий, інші, покинувши безперспективні розробки в далеких таборах, їхали або йшли до Хеннана, а звідти на Лейк-Дарлот.

Кон, не зупиняючись, поїхав просто до Джіотті. Це були найклопітніші години дня, і в маленькому убогому трактирі стояв стоголосий гомін.

— Моррісе, давай заночуємо край дороги на околиці міста, — попросила Саллі. — Переспати можна під возом. Це краще, ніж мучитися ніч у трактирі, де стільки людей і такий ото лемент.

— Гаразд. Але спершу треба повечеряти. Я піду поговорю з місіс Джіотті. — Морріс зайшов до трактиру, але за кілька хвилин повернувся.

— Що там твориться! — сказав він з досадою. — Місіс Джіотті п’яна. Якийсь стариган порпається біля плити, та й він уже встиг нализатись. По-моєму, сьогодні тут не дочекаєшся вечері. А твоя приятелька, Вайолет, у великому горі, її милого, Чарлі Лея, сьогодні вранці знайшли мертвого на дні старої шахти поблизу Білого Пера. Вайолет втекла додому до матері, місіс Джіотті обливається сльозами, жаліє її і водночас лає на всі заставки, — як це вона кинула свою хазяйку, коли такий наплив людей і всі вимагають вечері, а Альберто в барі без Вайолет мов без рук. Я не сказав місіс Джіотті, що ти тут, отже, ми можемо їхати далі.

— Бідолашне дівча! — Саллі було дуже шкода Вайолет та молодого англійця, чия смерть нітрохи не порушила розгульного життя, яким вирувало містечко.

Молода парочка не сходила їй з голови, і думки про неї засмучували Саллі. Як зненацька й легко доля може вбити людину й обірвати будь-яке єднання душ у цій величезній байдужій країні, де страх перед смертю незрівнянно менший, ніж всесильна жадоба золота.

Морріс знову пішов у місто, щоб купити свіжого м’яса та хліба. По дорозі назад він заскочив до бару Джіотті й випив з Коном та іншими старателями.

Саллі розклала багаття на узбіччі дороги. Вони підсмажи м’ясо над вогнем, наштрикнувши його на розсішки з гілок, намастили по скибці хліба згірклим маслом та малиновим варенням і напилися міцного чаю. Одне слово, «розкішно пообідали», як сказав Морріс.

Він стягнув з візка матрац, і вони полягали, вкрившись тільки легенькою ковдрою. Саллі раділа, що Морріс не залишився пиячити з Коном у Джіотті, раділа, що його потягло до неї, і тепер їм так хороше разом під темно-синім, у діамантових розсипах куполом неба.

«Треба взяти все, що можна, від життя, — думала Саллі. — І якщо ми хочемо перемогти смерть чи будь-яку небезпеку, що на нас чигає, ми повинні міцно триматись за своє кохання й одне за одного». І Саллі бачила, ніби вві сні, як вона не згірш за стару Квіні плентається поруч Морріса то під гору, то з гори, через усі підйоми і провалля, пилові бурі та міражі їхнього життя на приїсках.

РОЗДІЛ XXXIV

Наступного вечора вони зробили привал, не доїхавши до Хеннана якоїсь милі. Кон наздогнав їх іще вдень, сказав, що йому треба нагодувати та напоїти коней, і подався вперед. Морріс доволі намучився за день, підганяючи свою кобилу, й вирішив дати їй відпочинок до ранку. Щоправда, Квіні хоча й повільно, але сумлінно пленталась усю дорогу, та для походу в Дарлот вона вже не годилась. Морріс мав намір продати її і зараз турбувався тільки про те, щоб вона не здохла на підступах до міста.

Коли вони опівдні добралися в Хеннан, Морріс найняв кімнату в готелі Мак-Суїні. Того ж дня Морріс та Кон поїхали на Конових конях до Кулгарді, щоб купити верблюдів. Повернулись вони через два дні з шістьма верблюдами та спеціальним возом і дуже раділи, що їм пощастило все це купити в старателя, який щойно переніс тиф і якому потрібні були гроші, щоб поїхати на південь відпочити.

Верблюди були не вельми розкішні — коростяві, з болячками на спинах, і серед них буй один норовистий, від нього тільки й чекай якоїсь халепи. Але Кон запевняв, що приборкає неслуха, на якому стояло чорне афганське тавро, і взагалі це просто щастя, що вони змогли купити верблюдів, коли похід на Лейк-Дарлот у самому розпалі.

Увечері Кон напився, але під обід наступного дня вже досить протверезився, щоб заходитися біля верблюдів; він помив їм спини і змастив сіркою, змішаною з жиром. Морріс закупив харчів на три місяці, й вони готові були рушати в дорогу.

Саллі знала, що Морріс витратив усі гроші на верблюдів та запаси харчів. Питання про її участь у поході вже не піддавалося сумніву. Само собою вирішилось, що вона правитиме верблюдячим запрягом, їй ніколи не доводилось мати справу з верблюдами, але вона чудово править кіньми, сказав Морріс, і, безперечно, дасть собі раду з парою старих верблюдів.

Авжеж, якось справиться, погодилась Саллі, радіючи, що наполягла на своєму і теж їде на північ. Після кількох днів дозвільного життя та відпочинку в Мак-Суїні вона була сповнена бадьорості й енергії і готова до будь-яких випробувань.

Приємно було скупатись, помити голову й переодягтися в усе чисте! Але Саллі навіть не могла собі уявити, як би вона просиділа кілька місяців без діла в цьому брудному, гамірному трактирі. А втім, вона шкодувала, що Кон продав своїх коней. То були міцні, витривалі тутешні конячки, їй було б набагато приємніше правити ними або навіть запряженою в біду старенькою Квіні, ніж оцими верблюдами. Та Квіні вже працювала на коловороті в руднику, де пайовиком був Фріско.

Фріско одним з перших привітав їх після повернення з Конової Лощовини. І привітав так радісно та бурхливо, ніби Морріс був йому рідним братом, що давно пропав безвісти й раптом знайшовся, а Саллі — світом очей його, отих темних очей, які завжди будили в ній тривогу. Проте коли Фріско дізнався, що Саллі теж збирається їхати в Лейк-Дарлот, вія просто вухам своїм не повірив.

Лишившись з Моррісом сам на сам, Фріско з запалом почав його відмовляти:

— Ти просто з глузду з’їхав, Моррі, — сказав він. — Для чого тягнеш з собою дружину? Край там лихий, темношкірі настроєні вороже, і взагалі не для жінки така далечінь.

На це Морріс недвозначно натякнув йому, щоб він не втручався не в свої справи.

— Залиш її тут, у Хеннані. Нехай поживе в Мак-Суїні. Якщо скрутно з грошима, я тобі позичу, — не відступався Фріско.

— Дякую, не треба, — Фріскова пропозиція ще дужче зміцнила Морріса в думці, що Саллі повинна їхати з ним. — Місіс Гауг сама цього хоче, — сказав він.

— Але ж вона не знає, що чекає на неї, — знову почав Фріско. — А ти знаєш! І ти не маєш права брати її з собою. Це просто злочин, коли хочеш знати мою думку.

— Ні, не хочу, — сухо відповів Морріс. — До речі, — вже дружелюбніше додав він, — у Хеннані зараз теж як у пеклі; лютує тиф і з’їхалась така погань з усіх кінців світу, що їй таки, мабуть, безпечніше буде зі мною. Джіммі Росс каже, що в дорозі легко роздобути і їжу, й воду. Погода, принаймні місяців зо два, стоятиме гарна. А Кон запевняє, що тубільці не вчиняють наскоків на табори, де є жінка.

— Заради цього ти й тягнеш з собою місіс Гауг? — осміхнувся Фріско.

Морріс густо почервонів.

— Іди ти під три чорти, — пробурмотів він. — Саллі їде тому, що так їй хочеться. Вона не хоче залишатися сама, і Кон її підтримує. Каже, що в поході вона варта будь-якого чоло віка.

Він одвернувся й пішов геть, а Фріско мовчки дивився йому вслід. Невдовзі він мав розмову з Коном.

— Ти просто йолоп, що дозволяєш Моррісу тягти з собою дружину в Дарлот, — навпростець заявив він.

Кон зареготався.

— Я? А я тут до чого? — грайливо запитав він. — Ти думаєш, мені ото треба, щоб за мною волочилась жіноча спідниця? Чи це треба Моррі? Місіс сама собі забрала в голову: поїду з вами — та й квит. А ти, Фріско, візьми й умов її залишитися в Хеннані, от нам і буде нагода перепустити по чарчині.

Старий лукаво підморгнув і вилаявся, але Фріско пустив його патякання повз вуха. Одне діло — мати славу джигуна, і зовсім інше, коли хтось витлумачить його щиру тривогу за місіс Гауг як спробу зав’язати любовну інтрижку.

Правда, Саллі віддала йому належне й не запідозрила його ні в чому, коли він сказав їй, що, за його відомостями, дорога на Дарлот дуже важка, а надій на золото мало.

— Я боюсь, вам буде дуже тяжко, мем, і ви просто не витримаєте, — сказав він. — Багатьом чоловікам це не під силу. Хоча Кон — досвідчений старатель і може виручити вас, якщо скоїться лихо. Та коли чоловіки чують золото, коли їх охоплює золота гарячка, на їхню розсудливість годі покладатись.

— Все це я знаю, — на Саллинім обличчі ледь майнула задирлива посмішка. — Можливо, через те я й хочу їхати з ними.

Перші дні походу минули без пригод. Вони лосувалися курною дорогою крізь чагарі, опівдні зупинялись перекусити й напитися чаю, а ввечері розвантажували верблюдів і ставали табором на ночівлю.

Кон їхав ча першому верблюді, Морріс — на останньому, а Саллі тряслась поміж ними на возі, запряженому парою верблюдиць та навантаженому баком з водою, старательським інструментом і табірним спорядженням. Стояла задушлива спека, відстані між водоймами, що їх доводилося долати щодня, були дуже великі; але верблюди йшли і йшли вперед своєю розміреною тихою ступою, поглинаючи милю за милею і заглиблюючись усе далі й далі на північ крізь неозорі сірі простори під злинялим від сліпучого сонця блідо-голубим небом.

Після великих солоних озер на Дев’яностій Милі почалася смуга пісків та обмілілих озер, і їхати стало важче. Але нещодавно пройшли дощі, а далі дорога побігла крізь зарослі акації та галяви соковитої трави. Під величезними валунами ховалися ковбані з водою, від каменя до каменя тягся суцільний мочар. Тут Морріс устрелив дикого індика, і спокусливі пахощі смаженого м’яса привабили собак дінго, які цілу ніч вили навколо табору.

Кон натерпівся лиха з своїм норовистим верблюдом. Пожирувавши на добрій паші, тварюка почала брикатись, шарахати в боки, опиратися й крутитись на місці, і це доводило старого до нестями. Він їхав, весь час тримаючи в руці товстелезного скрутня, і гамселив ним верблюда по голові, як тільки той починав норовитися. Кон був упертий не менше за свого верблюда. Морріс пропонував пристрелити худобину, та й квит, але Кон навіть чути про це не хотів. Ще не народився той верблюд, якого б він не приборкав, нахвалявся старий. Або він укоськає мерзотника, або ж сам віддасть богові душу.

Саллі боялась верблюда. Якось він налетів на верблюдицю в її запряжці й жорстоко її покусав. У Саллі кров холола в жилах, коли він ревів ночами або вишкіряв довгі жовті зуби, щоб укусити Кона, тільки-но той до нього наближався. Іноді він, стриножений, кидався тікати геть, а Кон біг за ним, повисав на віжках і бив його держаком кайла. Між людиною і смердючою цибатою потворою розпалилась непримиренна люта ворожнеча. Кон залишався господарем становища тільки тому, що нещадно бив верблюда, а сам завжди був насторожі.

Морріс також побоювався наслідків, до яких могла призвести ця ворожнеча. Йому зовсім не хотілось, щоб верблюд покалічив Кона або щоб старий по-справжньому зсунувся з глузду через цю злобну худобину. І те, й друге означало б провал їхнього походу.

Біля Скель Вісімдесятої Милі вони зустріли Паркіса, першого розвідника, що відкрив Лейк-Дарлот. Він повертався до Кулгарді. Паркіс похвалився, що за три місяці добув сімсот унцій золота й що там його залишилося ще сила-силенна.

Він розповів про дві нові ділянки, закілковані ним під розробку руди по той бік Маунт-Кетрін; розвідники кажуть, що це справді золота гора — величезний кварцовий пласт тягнеться щонайменш на дві милі. Заввишки він п’ятдесят футів, а завтовшки — п’ятнадцять; проби з глибини в тридцять футів показали дрібне і крупнозернисте золото в такій кількості, що й двадцяти п’яти машинам стане роботи не на один рік. А довкола, і в Чорному Пасмі, сотні акрів золотоносних земель, лише злегка промацаних, але ще зовсім не займаних.

Кон та Морріс були приголомшені. В думках і на язиці в них крутилося тільки одне: як швидше дістатись до Дарлота й закілкувати ділянки, поки на новому приїску не розхапали все до останнього золотоносного клаптика.

Саллі вже кілька днів мучилась від дизентерії. Вона силкувалась удавати, що почуває себе чудово: куховарила, з ранку до вечора правила возом, сміялася й жартувала. Але з кожним днем вона все більше підупадала на силі, від нестерпного головного болю їй туманилося в очах, і вона просто неспроможна була стежити за дорогою; вночі, коли вона лежала, загорнувшись у ковдру, під возом, її кидало в жар, а над ранок починало морозити. Одного разу, прокинувшись на світанні, зона побачила в складках своєї ковдри жовточереву чорну гадюку і закричала від жаху. Але гадюка зникла так швидко, що Саллі не знала, чи справді то була жива змія, чи їй таке тільке привиділось.

Саллі розуміла, що вона хвора, і хвора дуже тяжко, але твердо вирішила не говорити про це Моррісу. Вона нізащо не хотіла визнати, що труднощі походу виявились їй не під силу. Легше померти, казала вона собі, аніж позбавити Морріса шансів знайти золото. Тільки чи зможе вона їхати далі?

Якби ж то Морріс погодився залишити її тут, на дорозі, щоб вона могла вернутися в Хеннан з кимось із старателів, що їдуть туди в справах! Та він цього не зробить. Він теж захоче зостатися, захоче доглядати її. Він сам повезе її в Хеннан. І Кон розлютується, що всі їхні плани зруйнувалися. Та й небезпечно старому їхати одинцем з отим злющим верблюдом під постійною загрозою нападу тубільців. Зараз вони саме в тих краях, де нещодавно було вчинено різанину над темношкірими, і тутешні кочівники все ще жадають помсти. Всі старателі, що партіями зустрічалися їм на дорозі, застерігали, щоб вони не спали поблизу своїх багать, завжди мали зброю напоготові й триножили верблюдів десь подалі від табору.

Думки вихором крутилися в Саллиній голові, уривчасті й тривожні. Скільки вона ще зможе протриматись? Чи довго ще Морріс не помічатиме, що вона хвора?

Під’їхавши до Скель Двадцять П’ятої Милі, вони здибалися з партією старателів. Удалині бовваніли зубчасті вершини Маунт-Маргарет. Тут був добрий мочар. Перед заходом сонця Кон помітив групу тубільців, що квапливо тікали в чагарі.

Старателі розповіли про нову знахідку на північний схід звідси. До Флет-Рокса, сказали вони, веде добре вторований шлях, а до Маунт-Маргарет — осляча стежка. Є ще одна дорога — прямо на схід. Але там місцевість пустельна, самі колючки, води мало, є лише пересохле озеро та сипучі піски тягнуться на десять миль. Цією дорогою і втрапиш на Менанкілі, що означає «багато черепів», — так назвали той закуток темношкірі. Але саме там Сміт Нічогенько із своїми напарниками закілкували ділянки. І саме там вони знайшли багатющі зразки, які оце зараз везуть у місто, щоб взяти дозвіл на розробку жильного золота.

Лежачи на ковдрі осторонь багаття, Саллі знала, що її подорожі настав кінець. Вона була надто слаба, щоб їхати далі.

Крізь гомін збуджених голосів навколо багаття вона невиразно чула, як Кон та Морріс розпитують про дорогу у це безводне царство колючок та пісків.

Саллі наважилась попросити старателів, що прямували на південь, взяти її з собою. Та коли вона звелася на ноги і спробувала підійти до них, в очах їй потемніло, ноги підкосилися, і вона впала. Певне, вона пролежала непритомна цілу ніч, бо, прийшовши до пам’яті, побачила, що вже світає і в таборі вирує життя. Ніби крізь сон вона чула, як старателі, що їхали на південь, весело й галасливо прощаються. Вона хотіла покликати їх, побігти за ними, але не мала сили навіть поворухнутись, і голос відмовлявся їй служити.

— До скорої зустрічі!

— Щасти тобі, Моррі!

— Зустрінемось в старому таборі!

— Катай навпростець, Коне, і ви неодмінно знайдете те, що треба, коли не в Менанкілі, то в Дарлоті!

Кон та Морріс кричали щось у відповідь. Видно, у них теж був піднесений настрій. Обидва вирішили податися до Смітової знахідки і ризикнути пройти через безводну місцевість, запасшись водою з мочара, біля якого ночували.

Вони привели верблюдів, наповнили водою баки та міхи, потім почали вантажити речі. А Саллі лежала безпорадна, вкрай знесилена болями. Від кволості вона не могла поворухнутись, раз у раз втрачала свідомість, але зусиллям волі примушувала себе на кілька хвилин повертатись до дійсності.

В одне з таких пробуджень вона побачила над собою Кона та Морріса. їй здалося, що то якісь велетенські, зловісні страховища, а наступної миті їх заволокло чорною хмарою. Потім вона почула Конову лайку і голос Морріса, який сперечався з старим. До Дев’яностої Милі було понад сто миль, але Кон вимагав, щоб Морріс одвіз свою дружину туди й полишив її на жінку трактирника. Морріс заперечував: він не хотів кидати Кона в такому скрутному становищі й відмовитися від їхнього плану — розвідати навколо Менанкілі, перш ніж їхати в Дарлот, до якого ще залишалося майже двісті миль.

— Може, в Саллі просто дизентерія, — сказав він похмуро. — Вона відлежиться тут день-два і зможе їхати далі. Але якщо це тиф, мені доведеться одвезти її в Хеннан.

Кон сердито вилаявся.

— Ось що значить тягати за собою спідницю в такий похід!

— Все це правильно, — з гіркотою погодився Морріс. — Але ж ти сам казав, що коли в таборі є жінка, тубільців нічого боятись.

Зрештою вони погодились на тому, що Кон поїде далі з верблюдами і пошукає собі або провідника-тубільця, або якогось іншого старателя. Моррісу він залишить одного верхового верблюда й запряжку з возом, щоб той наздогнав його, як тільки зможе.

Поки Кон лаштувався в дорогу, Морріс пішов набрати води. Біля мочара він побачив двох тубільних жінок.

Морріс почав умовляти їх, щоб вони пішли з ним у табір: У нього тяжко захворіла дружина.

Калгурла впізнала його. Вона ненавиділа білих, але знала, що цього чоловіка темношкірим нема чого боятись. Це була літня жінка, мовчазна і похмура; в її очах спалахувала невгасима лють, як тільки вона бачила перед собою чужинця. Але розпач у голосі Морріса і благання про допомогу цього разу, як видно, зворушили її. Вона пішла поглянути на хвору місіс.

Коли Калгурла та молода тубілка прийшли слідом за Моррісом до табору, Саллі лежала непритомна в затінку під кущами і кволим голосом марила про спеку та мух, про жовточереву чорну гадюку, яку вона побачила одного ранку на своїй ковдрі. Ця гадюка й норовистий Конів верблюд наг няли на неї жах.

Морріс змочив їй обличчя холодною водою, яку приніс з мочара, поклав на голову вогку ганчірку. Калгурла та молода тубілка, сидячи навпочіпки, уважно стежили за ним. Коли Морріс пішов до багаття, щоб скип’ятити для Саллі води, Калгурла зламала гілочку акації і почала відганяти мух від її обличчя.

— Місіс дуже хвора? — спитав Морріс з тривогою.

— Егем, — відгукнулася Калгурла.

Морріс приніс борошна, цукру, бляшанку варення й покла усе це біля Калгурли. Побачивши таке багатство, молода ту білка радісно скрикнула, однак Калгурла не відривала по гляду від хворої. Вона продовжувала обережно помахуват гілкою акації, відганяючи мух, і раптом завела якусь дивну монотонну пісню, тиху, як подих вітерця. Вона співала півголосом, без кінця повторюючи ту саму мелодію, заколисливуй ніжну. Гарячкове белькотання хворої припинилось. Саллі заснула. Але Калгурла все співала й співала, помахуючи гілкою з сірим пахучим листям.

Коли Саллі прокинулась, перше, що вона побачила, була, молода тубілка. Саллині очі прояснилися, і вона посміхнулась.

— Мірі, ти? — прошепотіла вона. — Ти прийшла мене доглядати?

Це була не Марітана, але Калгурла сердито щось пробурмотіла, і дівчина квапливо відповіла:

— Егем, Мірі.

За мить по єдиному слову Калгурли вона зникла в заростях чагарів. Невдовзі до табору наблизилось кілька тубільців В руках у них були бумеранги та довгі мисливські списи. Але пронизливий крик Калгурли примусив їх покласти зброю на землю, після чого вони обережно підступили ближче.

З дитячою цікавістю вони з’юрмилися навколо хворої жінки, але Саллі вже знову спала. Калгурла пробурмотіла кілька слів, і чоловіки відійшли. Вони тупцювалися на місці, поки вона пояснювала, що трапилось: як Морріс побачив її біля водойми і попросив прийти до хворої дружини.

Конові раптом сяйнула думка.

— Найкраще, що ми можемо зробити, Моррі, то це забратися звідси, доручивши місіс Саллі тубільцям, — сказав він. — Калгурла догляне її. Ми залишимо їм частину наших харчів. А якщо й ми застрянемо тут, нас обдеруть, мов липку, і взагалі хто його знає, що може статись. Домовся з отим старим, пообіцяй йому хоч місяця з неба, якщо вони доставлять місіс живою і цілою в Хеннан. Це все, що ти можеш зробити. І кращого ти не вигадаєш.

— Господи! — застогнав Морріс. — Я ж не можу її покинути, Коне!

Проте він знав, що коли повернеться до Хеннана разом з Саллі, то Конові доведеться пристрелити злого верблюда і їхати далі самому. А чи ж легко людині справлятися з п’ятьма верблюдами й подорожувати без товариша в цих краях! Провал походу означав і для Кона, і для Морріса цілковите розорення. І, навпаки, якщо їм пощастить, якщо вони знайдуть золото, — всі мрії здійсняться, казав собі Морріс. А він вірив, що золото вони знайдуть. Жоден старатель не повертався з півночі, чи то з Менанкілі, чи з Маунт-Кетрін, з порожніми руками. Як же можна пропустити таку нагоду! І Морріс не встояв перед спокусою. Золота гарячка палила його не менше, ніж тиф палив Саллі, хоч, треба сказати правду, він не знав, що то тиф. Кон запевнив, що в місіс Гауг просто дизентерія.

— Якби це був тиф, — сказав він, — вона б більше марила й була б кволішою. Все, що їй потрібно, — це спокій та переварена вода, і вона скоро оклигає.

Морріс вирішив: якщо Калгурла погодиться доглянути Саллі і плем’я доставить її в Хеннан, то він завтра ж поїде разом з Коном.

Він поговорив з найстарішим у племені, сказав, що зали шить йому харчів і що місіс Саллі дасть їм борошна, цукру, тютюну та вина, якщо Калгурла доглядатиме її, поки вона хвора, і якщо плем’я за один-два дні однесе білу місіс в Хеннан.

Старий погодився, хоч Калгурла сердито зиркала на нього з-під густих насуплених брів.

Саллі чула майже все, що казав Морріс. Вона знала, як лютує Кон через те, що її хвороба затримала їх. Але вона страшенно знесиліла, і її зараз ніщо не хвилювало. Головне — не треба буде рухатись, і це здавалось їй щастям. Щастя й те, що Кон та Морріс поїдуть далі й не будуть нарікати, що всі їхні плани руйнуються.

— Я згодна, Моррісе, — сказала вона стомлено, коли він підійшов до неї розповісти про свій намір. — Так буде найкраще. Ти повинен їхати. Про мене не турбуйся. Нічого зі мною не станеться. Адже ти знаєш — з тубільцями я завжди була в злагоді.

Морріс зрубав кілька тонких дерев, спорудив ноші й покрив їх мішками та ковдрою. Він поклав на них Саллі й показав кочівникам, як треба їх нести. Потім звелів сплести над ношами курінець з гілля акації і постарався розтлумачити Калгурлі, що воду треба кип’ятити, перед тим як поїти нею місіс Саллі, і що на голові їй треба частіше міняти мокру ганчірку. А давати тільки ріденький чай та згущене молоко, коли вона попросить. Наламавши гілок, він підмів землю навколо нощ і сказав Калгурлі, що треба підтримувати чистоту й відганям мух. Калгурла вислухала всі ці настанови у суворому мовчанні.

Потім Морріс, соромлячись самого себе й не дивлячись Саллі у вічі, підійшов до неї попрощатись.

— Просто серце кров’ю обкипає, люба, що я кидаю тебе саму, — поцілувавши дружину, сказав він таким голосом, ніби ще остаточно не вирішив, що йому робити. — Але ж ти знаєш, які в нас справи. Всі надії тільки на цей похід. Я б нізащо тебе не покинув, коли б ти була серйозно хвора, але Кон запевняє, що це просто дизентерія. За кілька днів ти одужаеш. А нам треба поспішати. Скоро всі водойми по дорогах на північ пересохнуть, і зрештою ми прогавимо своє щастя, якщо не доберемося до місця, відкритого Смітом, раніше, ніж він роздзвонить про свою знахідку всім зустрічним старателям.

— Авжеж, авжеж, — Саллі силкувалася говорити бадьоро й весело, хоч їй важко було навіть язиком ворушити. — Мені дуже прикро, що я тебе так підвела. Повір, Моррісе, я б ніколи собі не простила, якби зірвала вам цей похід.

РОЗДІЛ XXXV

Саллі не знала, скільки часу вона, хвора й безпорадна, пролежала в таборі кочівників. Як тільки Кон та Морріс поїхали, з чагарів вийшло все плем’я й розташувалось поблизу її курінця. Саллі могла тільки здогадуватись, що багато днів спала майже безпробудно і, мабуть, іноді втрачала свідомість.

Вона невиразно пам’ятала, що їй було приємно лежати нерухомо, замість того щоб плестися під палючим промінням сонця, знемагаючи від нестерпного головного болю та різі в шлунку; вона раділа, що вже не треба правити величезними незграбними верблюдицями й бачити, як Кон лупцює свого норовистого верблюда, що біля неї невідлучно сидить Калгурла або якась інша тубілка, відганяє мух, прикладає їй до голови мокру ганчірку, подає напитись.

Подеколи у півсні вона бачила, як повз її курінець — то в яскравому денному світлі, то в надвечірніх сутінках — сновигають кочівники. Одного разу її розбудив гамір у таборі. Гули сердиті, збуджені чоловічі голоси. Потім долинув голос Калгурли, яка, здавалось, совістила і картала чоловіків. Саллі здогадалась, що вони хочуть кинути її, але Калгурла гнівно сперечалася з ними, нагадувала, що вони дали слово Моррісу й Кону, що біла місіс наділить їх тютюном, вином та варенням, коли вони доставлять її в Хеннан. Потім Саллі відчула, ніби кудись пливе: кочівники знялися з місця й по кілька годин на день несли її на ношах.

Далі у пам’яті спливало інше: коли жар спав і в голові їй прояснилось, Саллі побачила крізь листя свого курінця, як під сліпучим сонцем сновигають оголені темні постаті. Зранку чоловіки йшли на полювання й надвечір приносили кенгуру або якусь дрібну дичину. Жінки сиділи навпочіпки й шеретували на плоских каменях зерно, діти галасували й вовтузилися біля них. А вечорами, коли вона прислухалась до постукування бумерангів і тужливих мелодій тубільних пісень, їй здавалось, ніби вона відродилась для якогось нового, первісного життя. Так, це було одчайдушне змагання зі смертю, і дивно, що вона вижила в такому двобої. Вижила й почуває себе безмежно щасливою. Ніколи ще життя не здавалося їй таким чудовим. Серце її сповнювалось вдячністю до цих темношкірих людей, що витягли її з небуття, до цієї дивної країни, схожої на опал молочного кольору, в якому причаїлися вогонь і всі барви веселки.

Того ранку, коли вона сіла й посміхнулась, Калгурла вигукнула «Юккі!» з такою радістю, що чоловіки, жінки та діти миттю оточили Саллині ноші, сміючись і захоплено щось вигукуючи.

І оце таку радість принесло всім її одужання, подумала Саллі. Вона збагнула, що плем’я вже багато разів міняло стоянку, відколи воно взяло на себе піклування про неї. Ось і зараз двоє чоловіків підняли ноші й понесли. Протягом дня їх заступали все інші й інші. Кочівники посувалися вперед розміреною легкою ходою, опівдні зупинялись на відпочинок, а перед заходом сонця ставали табором на ніч. Вони розпалювали багаття, і пахощі бунгари — велетенських ящірок-ігуан — або диких голубів, що смажились на вогні, викликали Саллі вовчий апетит. Калгурла частувала її печеними личинками, отими самими жирними білими личинками, що їх так смаковито поїдала Марітана. Саллі тепер також їла з вдячністю, і вони здавалися їй просто чудовими.

Вона здогадувалась, що харчі, які Морріс залишив племені, давно вже вийшли, і їй доведеться жити тим, чим тубільці зможуть поділитися з нею. Пізніше її кидало в дрож на саму думку про те, що вона їла в ті дні, але тоді вона готова була їсти і ящірок, і змій, і навіть отих потворних маленьких звірят, що їх недаремно прозвано сумчастими дияволами. Але й цього було обмаль, і Саллі постійно відчувала голод, поки вони не дійшли до тих місць, де почали зустрічатися табори золотошукачів. Тут Саллі іноді щастило роздобути трохи борошна, цукру та чаю, і вона всім ділилася з кочівниками, хоч цих продуктів їй самій могло вистачити не більше як на день. В одному з таборів старателі запропонували одвезти її в Хеннан підводою, але тубільці на це не погодились. Калгурла намагалась пояснити, що Морріс доручив свою дружину племені і що плем’я мусить доставити її в Хеннан, де темношкірих чекає винагорода. Саллі розуміла, що тепер, коли вони пройшли з нею найтяжчу частину шляху, було б несправедливо позбавляти їх законного почуття задоволення: адже вони додержали слова, даного Моррісу, й чесно заробили плату за свої труди. Тепер вона почувала себе досить зміцнілою, щоб закінчити подорож тим самим способом, і тому охоче дозволила тубільцям нести її аж до місця.

— Вони були такі добрі до мене, — казала Саллі, згадуючи той час. — Ви б не дивувались, чому я завжди по-дружньому ставлюсь до тубільців, якби знали, скільки вони для мене зробили, коли я була хвора.

— А якби вони покинули вас і втекли?

— Ну, певне ж, ворони клювали б мої кісточки. Але тубільці принесли мене в самісінький Хеннан. Це понад півтораста миль. Щоправда, важила я, мабуть, небагато, та все ж вони звикли кочувати порожнем, і їм нелегко було тягти ноші зі мною в таку далечінь. Вони йшли спокійно, ніколи не поспішали, хіба що тільки тоді, як між водоймами була велика відстань. Вони ні разу не ставали на день, і всі чоловіки, ба навіть жінки по черзі несли мене. Коли вони нарешті поставили ноші в Хеннані, на тому місці, де раніше стояв наш намет, я мало не заплакала від радості. Намету там, звичайно, не було, але моя повітка з гілляччя збереглась.

З усіх сусідніх наметів поприходили старателі, і Саллі розповіла їм про те, що з нею сталось. Вони вмовляли її лягти в лікарню або принаймні оселитися в готелі. Та Саллі сказала, що нікуди не хоче: їй лише треба відпочити й відчути, що вона «вдома».

Для неї одразу ж поставили намет і десь роздобули ліжко. Хтось приніс її речі, що були на збереженні в трактирника Мак-Суїні. В котелку закип’ятили воду. Як смачно було їсти хліб з маслом і запивати його гарячим чаєм!

Фріско та Сем Маллет пішли з тубільцями до крамниці й накупили їм м’яса, борошна, цукру, тютюну, варення й на додачу — кілька пляшок вина. Плем’я отаборилось біля озера й бенкетувало до півночі.

На той час уже чимало рудокопів жило на приїсках з дружинами й дітьми. Сімейні здебільшого селились по низинах навколо Хеннана та Великого Боулдера. Найближчою сусідкою Саллі була місіс Моллой, дружина шахтаря, що працював на руднику Креза. Вони з чоловіком приїхали з Південного Хреста легеньким возом і привезли з собою купу дітлахів та стадо кіз. Старателі жартували, що в місіс Моллой дітей не менше, ніж кіз. Та місіс Моллой не турбувалася, скільки в неї дітей, поки є кози, щоб годувати їх. Загадкою було тільки те, як вона примудрялася годувати самих кіз в посушливу пору; але так чи інакше, кози в неї виживали, поскубуючи колючі кущі, підбираючи покидьки навколо таборів і вдовольпяючись мізерними порціями води, яка неймовірно дорожчала.

— Місіс Моллой жінка грубувата, але добросерда, вона поділиться з вами останньою скоринкою, — сказав Сем Маллет, коли Фріско пішов, щоб привести місіс Моллой до Саллі.

Місіс Моллой не забарилась і принесла з собою простирадла, подушку, рушник, ковдру та кварту свіжого козячого молока. Весело цокочучи, вона зразу ж заметушилась коло хворої, витягла з Саллиного сундучка чисту білизну, допомогла їй умитися й одягти нічну сорочку.

— О, я розумію вас, люба, чого ви не схотіли лягти в лікарню, — з властивою їй одвертістю, ніби давній знайомій, сказала Тереза Моллой. —.Звідти живою не вийдеш. Люди там щоденно мруть від тифу, як мухи. Та й у трактирі вам було б не з медом: доглянути нема кому, хазяйці треба й наварити, й поприбирати — вгору ніколи глянути. А моя халупа поруч, милі немає, і я можу забігати до вас щодня, зробити те-се. Для мене це іграшки, та й давно вже я не мала втіхи побалакати з жінкою. Тільки й гасаєш з Тедом по дорогах та морочишся з дітьми й козами.

— Яка ж ви хороша, — сказала Саллі, відчуваючи, що в особі цієї товстої неохайної жінки знайшла собі нового друга.

— Еге, хороша, аж далі нікуди! — щиро засміялась місіс Моллой. — Поспитайте тутешніх плетух, вони вам казна-чого наговорять. Ми ж бо з Тедом не вінчані. У нього є десь ще одна жінка. А де — він навіть сам не знає, і мені зараз також це байдуже. Ми прожили з ним чотирнадцять років, і нікому від того гірше не стало. То в чому ж мій гріх?

Наступного дня дружини інших старателів, вирядившись у свої найкращі сукні та капелюшки, також завітали до Саллі спитати: чи не можуть вони по-дружньому чимось прислужитися місіс Гауг? Вони принесли коржиків і супу, приготували їй чай, а потім посідали й почали скаржитись на тяжке життя, що випадає жінці на приїсках. Але вони враз перестали набиватися з своєю допомогою, коли довідались, що хвору доглядає місіс Моллой і що Калгурла привчається прати, стелити постіль та куховарити. Вночі Калгурла спала біля багаття. поруч Саллиного намету, але ховалася щоразу, як тільки в гості до Саллі приходили білі жінки. Їй не подобалось навіть, коли місіс Моллой втручалася в її справи.

Саллі гадала, що Калгурла вирішила не залишати її до повернення Морріса. Принаймні так їй здавалось. Час від часу: до намету приходили родичі Калгурли, які принесли сюди Саллі, й вони дружелюбно сміялись та розмовляли, радіючи і з того, що вона вже може встати з ліжка й підійти до них. Пам’ятаючи, як вони ділилися з нею всім, що в них було, Саллі частувала їх кожного разу, коли тільки в неї було їстівне.

Потім вони йшли собі, а Калгурла залишалась, хоча й вона іноді зникала на цілий день до своїх у табір, розташований біля озера.

Калгурла завжди була небалакуча, навіть серед своїх одно племінників, але досить добре розуміла те, що говорила Саллі; Здавалось, її тяжко гнітила розлука з племенем: ночами вона понуро сиділа біля багаття, а вдень, упоравшись з своїмі нечисленними обов’язками, йшла поблукати в чагарях. Відколи її родичі перекочували в інше місце, залишивши її саму, в очах Калгурли постійно горів неспокійний, гнівний вогонь, вона миттю ховалася в повітку, як тільки Фріско, Елі Нанкерроу, Сем Маллет чи Тупе Кайло приходили навідати місіс Гауг і поспитати, чи не потрібна їхня допомога.

— В ті дні й старателі, і рудокопи були справжніми лицарями, — згадувала Саллі. — Не було такого, чого б вони не зробили для хворої жінки. Коли в Маунт-Кетрін особливо жорстоко лютував тиф, а вода вийшла, прибув повнісінький диліжанс з жінками та дітьми, хворими на дизентерію. Чоловіки робили для них все можливе, поїли перевареною водою, прибирали після них. Мені розповідала про це одна з тих жінок. Ви просто не повірите, казала вона, якими уважними і дбайливими няньками показали себе тоді чоловіки. Можна що завгодно валити на перших старателів Заходу: мовляв, вони були і грубіяни, і п’яниці, й думали тільки про горілку та золото. Однак коли мова заходила про жінок — звичайно, білих, — вони поводились бездоганно. Якби не це, бог його знає, що б зі мною було.

Давні друзі по Хеннану не могли пробачити Моррісу, що він кинув тяжко хвору дружину на милість кочівників, їм чудово було відомо, що таке золота гарячка, коли люди, немов знавіснівши і втративши всякий розум, женуться один поперед одного за новими ділянками. Та все-таки, казали вони, йшлося про життя місіс Гауг, і Морріс виявив неприпустиму легковажність, звірившись на чорношкірих. Кочівники запросто могли кинути хвору жінку й утекти, якби запідозрили в неї ту хворобу, що сіє смерть по всій країні. З своєю одноплемінницею вони нізащо не стали б панькатися, особливо в такий скрутний час, коли водойми пересихають, дичини стає все менше і часто доводиться перекочовувати з місця на місце, з неймовірними труднощами добуваючи кожну крихту їжі.

З того, що розповіла Саллі, всі зійшлися на думці, що своїм життям місіс Гауг, очевидно-таки, завдячує Калгурлі. Але яка причина спонукала Калгурлу піклуватись про неї — цього ніхто не розумів. Вона ненавиділа білих, а до того ж тубілка, навіть якщо вона має вагу серед своїх одноплемінників, ніколи не чинить опору волі чоловіків.

Все з’ясувалося, коли Марітана прийшла провідати місіс Саллі разом з своїм чоловіком. Він належав до родової групи, що полювала далі на захід від тих земель, де полювали родичі Марітани, але й ті, й інші були з одного племені. Марітана пояснила, що Калгурла — її мати і що вона завжди буде доброю до місіс Саллі, бо місіс Саллі також була доброю до Марітани.

Марітана тримала на руках кругловидого малюка з золотистою шкірою. Вона дуже пишалася своєю дитиною і була невимовно щаслива, що в неї такий син. Її чоловік, худий літній воїн, не відходив від неї ні на крок і, коли вирішив, що візит до місіс Саллі надто затягнувся, наказав їй повертатися в табір. Він виявляв себе у відношенні до своєї дружини й дитини таким же власником, як і білі чоловіки. Марітана слухалась його з належною покірливістю. Зате на Фріско, немов з мішка, посипалися масні жарти, і він пригрозив, що відлупцює кожного, хто буде в’язнути до нього з питаннями, якої він думки про Марітанине хлоп’я.

В усякому разі, казали старателі, не Моррісу Саллі зобов’язана тим, що не померла в чагарях більш як за сотню миль від людської оселі. А людей вимащували в дьоготь і викачували в пір’я навіть за менші гріхи, ніж таке ставлення до дружини. Проте Саллі не дозволяла ганьбити Морріса. І вона так засмучувалась, коли чула їхні різкі й обурені репліки на його адресу, що старателі зрештою замовкали.

Місіс Моллой сказала їй, що Фріско, Сем Маллет, Елі Нанкерроу й Тупе Кайло вирішили по-своєму побалакати з Моррісом, коли він повернеться. Саллі стала прохати їх не засуджувати чоловіка.

— Ну що ж йому було робити? — палко захищала вона Морріса. — Адже не міг він кинути Кона напризволяще з отим злющим верблюдом. А раптом на старого напали б кочівники! Певне, у мене був тиф, але ж Морріс про це не знав. Я сама в усьому винна: затялася по-дурному — їхати з ним, та й годі. І якби він зоставсь коло мене чи сам повіз мене в Хеннан, я б тільки мучилась, що зруйнувала йому плани, й нізащо б не вижила. Ось чому я прощу вас забути про це й не завдавати Моррісу прикростей, коли він приїде.

— Ваша воля — закон, мем, — відповів Фріско. — Та, слово честі, коли б хтось інший отак повівся з жінкою, як Морріс із вами, наші хлопці добре його провчили б.

РОЗДІЛ XXXVI

Як тільки Саллі більш-менш зіп’ялася на ноги, вона одразу замислилась — з чого ж їй жити? Грошей у неї не було, а користатися й далі ласкою Фріско, Сема Маллета та інших, хто приносив їй воду і їжу, вона вважала просто за неможливе.

А тут іще тубільці. Якщо вона хоче ділитися з ними своїм шматком хліба — це її справа; але ж не можуть рудокопи й старателі, що ставлять їй у комору їжу, годувати і її, й Калгурлу з купою родичів, які й досі вештались навколо табору!

Морріс прислав вісточку через візника, що прибув з Лейк-Дарлота: після того, як він залишив Саллі, їх з Коном спіткало нещастя. Коли Кон сідав на свого верблюда, той приловчився вкусити його за ногу й жахливо покалічив її. Моррісу довелося пристрелити звірюку, а Кона посадити на воза. Кон ще сяк-так правив конем, але про те, щоб їхати в Менанкілі, не могло бути й мови; вони повернулись на дорогу в Дарлот і під кінець місяця добулися до приїску.

Кон страх як намучився з своєю ногою, та зараз вона вже підгоїлась. В Дарлоті вони знайшли розсипище, закілкували ділянку і справи поки що йдуть непогано. Але тут всі балакають про золотоносні жили далі на схід, і вони з Коном вирішили податися днями туди — глянути, що там таке.

Далі Морріс повідомляв, що один тубілець, який привіз з Флет-Рокса партію старателів, розповів йому, що хвора біла місіс вже потрошечку дибає. Здається, хлопець щиро вірить, що це Калгурла вигнала з неї хворобу. А Калгурла, за його словами, повернулася разом з іншими тубільцями, що несли білу місіс, на велике стійбище — по їхньому Кагурларрі.

Морріс сподівається, що Саллі тепер уже зовсім одужала. Він пришле їй чек, як тільки вони з Коном продадуть синдикатові Карнеги свої права на ділянку. Тим часом він радить Саллі брати в борг усе, що їй треба, в крамниці Кіллінгтона. Нед Кіллінгтон ніколи не відмовляє, коли старателеві треба взяти щось у борг, і він, звичайно, буде дуже радий, якщо місіс Гауг виявить йому таку честь.

Містер Кіллінгтон сприйняв Моррісову пропозицію далеко без того захвату, на який чекав Морріс, хоча й цілком поблажливо. Зате він аж розцвів, коли Саллі призналась йому, що має намір відкрити їдальню для старателів у повітці біля свого намету і гадає, що за кілька тижнів купуватиме в нього продукти вже за готівку.

Фріско вважав, що місіс Гауг нема ніякої потреби відкривати їдальню. Вона ще не досить зміцніла, щоб брати на свої плечі таку тяжку працю, та й Моррісу це буде не до смаку. Нехай її не турбує те, що роблять для неї старателі. Морріс сам розрахується з ними, коли приїде, а крім того, кожен з хлопців просто вважає за честь зробити для місіс Гауг все, що тільки може.

— Щиро вам дякую, містер Мерфі, але я цілком здорова, — сказала Саллі. — Мені й так уже ніколи не віддячити Моррісовим друзям за їхню доброту. Та й треба ж щось робити. Якщо я відкрию їдальню, мені одразу полегшає на душі.

Сем Маллет та Елі погодилися, що їдальня — не така вже й погана ідея. Вони пообіцяли намовити хлопців столуватися в місіс Гауг і запропонували їй допомогти обладнати повітку до прийому відвідувачів. Змайстрували стіл та лави на козлах, поставили навколо відкритого вогнища загорожу з гофрованого заліза, а з ящиків з-під масла збили ще один столик, щоб Саллі могла на ньому готувати та накладати страви у тарілки.

Хеннан уже вступав у пору розквіту, справджуючи передбачення далекоглядних голів. На Великому Боулдері працювало понад п’ятсот рудокопів, і ділянки вздовж усього кряжа — від найпершої заявки на розробку руди й аж до Хеннанського озера — перепродувались по фантастичних цінах. Землі, на яких ніхто ще не бачив жодної блискітки золота, миттю скуповувались і збувалися на лондонській фондовій біржі за сотні тисяч фунтів. Акції наводняли ринок. Агенти німецьких та французьких фірм також укладали угоди. Місцева фондова біржа й аукціон кишіли заповзятливими спекулянтами. Всі хеннанські готелі були переповнені — знайти помешкання й харч ставало дедалі важче. Приїжджі часто змушені були спати, закутавшись у плед, десь на веранді або й на землі просто неба.

Старателі з ділянок, розкиданих навколо гори Марітана, охоче відвідували їдальню місіс Гауг, бо роздобути якісь продукти в містечку було дуже й дуже нелегко. Калгурла допомагала Саллі подавати на стіл і мити посуд. І все-таки готування сніданків та обідів на двадцять-тридцять чоловіків завдавало куди більшої мороки, ніж гадалося Саллі. В літню спеку це було особливо важко, і Саллі примудрялась управлятися з усім тільки завдяки своїй моторності та працьовитості. Від куряви й мух можна було збожеволіти. Мухи роями кружляли скрізь, куди не ступи, і відкладали черву навіть у масло, коли його хоч на мить залишали відкритим; а то налітав зненацька шалений вихор і засипав рудою пилюкою обід і тих, що обідали.

Чоловіки посміювалися з незручностей трапезування в кафе «Під кущиком», як вони прозвали Саллину їдальню, їхні добродушні жарти підбадьорювали розгублену Саллі, і вона й собі весело віджартовувалась. Але в душі Саллі пишалася тим, що її клієнти мають здорову і смачну їжу, яку тільки можна знайти в Хеннані. Всі вони були її добрими друзями, і вона старалася для них з усіх сил. І їй приємно було бачити, як вони, виходячи з-під повітки, розпускають пояси і вдоволено крекчуть. А ще подобалось, коли хтось при цьому казав:

— Добрячий сьогодні був харч, мем. Бачите, наївся — трохи не лусну.

Або:

— Місіс Гауг, хлопці кажуть, що ви найкращий кухар на приїску. Вони, здається, були б не від того, щоб Морріс затримався там надовше.

Коли чоловіки вставали з-за столу, Калгурлі частенько залишалися самі недоїдки. А Саллі, намотавшись за день, почувала таку втому, що зовсім втрачала апетит. Кварта міцного чаю та скибка хліба з маслом — оце й усе. Після хвороби у неї, мабуть, щось не гаразд було з шлунком. Майже кожного ранку її нудило. А промарудившись кілька годин з куховарством, вона вже й дивитись не могла на їжу.

Сніданок доводилось готувати вдосвіта, щоб чоловіки могли попоїсти перед тим, як іти на ділянки; потім Саллі бігла в крамницю — дізнатися, чи не привезено свіжі продукти. Опівдні їй щастило урвати хвилинку на відпочинок, але потім знов треба було братися до куховарства. Всі просто дивувалися її енергії та витривалості. Худа, мов скіпка, але завжди бадьора й весела, вона зуміла зробити свою їдальню надзвичайно популярною серед старателів, і всіх їх просто чарував незмінно добрий настрій господині.

Іноді вечорами, коли Саллі закінчувала прибирати недоїдки та мити посуд, Фріско знову приходив до їдальні. Простягшись долі й покурюючи, він починав теревенити, розповідати місіс Гауг приїскові новини. Як правило, майже слідом за ним з’являлися й Сем Маллет, Тупе Кайло та Елі з товаришами.

— Он уже йдуть ваші охоронці, — з кривою усмішкою казав Фріско, потішаючись з того, як червоніє і розгублюється Саллі.

Її й досі коробило, коли вона згадувала натяки матінки Баггінс, та й Фріскова увага щоразу чомусь викликала в неї почуття ніяковості. Фріско завжди вмів зробити їй якусь послугу, за яку Саллі не могла не дякувати йому в душі. Він, наприклад, приніс її триноге крісло з сидінням, обтягнутим мішковиною. Дуже зручне крісло, нічого не скажеш, — так приємно сісти в нього й відпочити після цілоденної біганини. Фріско забрав у них це крісло, коли вони з Моррісом їхали до Конової Лощовини. І зараз, повертаючи його, він примусив почервоніти Саллі, заявивши, що це крісло було його найдорожчим скарбом.

Частенько траплялось, що в Саллиній коморі не знати як і звідки з’являлись апельсини або виноград. Саллі пробувала дякувати Фріско, але той лише реготався і запевняв, що збагнути не може — про що це вона? Чоловіки ставились до Саллі з такою добротою та лицарською шанобою, що вона зрештою звикла сприймати це як належне.

Мабуть, не слід було б дозволяти їм усе це робити, думала Саллі: тягати з заростей величезні оберемки хмизу й наповнювати її бак водою. Але наносити самій води та дров на всі потреби їдальні їй було просто не під силу. Хоч-не-хоч, а доводилось приймати ці послуги. Тим більше, що старателі робили їх з такою охотою — не треба було навіть нагадувати, що час уже наповнити бак чи нарубати дров. Дрова рубали всі по черзі, але воду привозив Фріско своїм візком, і Саллі здогадувалась, що й решта турбот про її господарство йшла вїд нього.

Це непокоїло Саллі, вона вже й лік загубила всім послугам, які він їй робив. А «почет охоронців» свідчив про те, що Сема й інших старателів також бентежило — куди може завести оця приязнь між нею та Фріско Джо Мерфі, яка зростала з кожним днем? І Саллі всіляко намагалась показати Сему та Елі, що їй однаково приємно сидіти й розмовляти і з ними, і з будь-ким іншим.

Та все ж таки вечори спливали куди цікавіше, коли приходив Фріско й починав розповідати про свої пригоди, про те, як він гасав морями на паруснику, або як співав у опері в Мехіко, або шукав золото на приїсках Каліфорнії та Кімберлі. І Саллі подобалось, коли він приносив гітару й, перебираючи струни, стиха наспівував щось, поки решта чоловіків обговорювали події дня.

Адже так сумно, тоскно було сидіти вечір за вечором на самоті, хоч Саллі й рано лягала спати, бо вдосвіта треба було встати й приготувати сніданок чоловікам, перш ніж вони, як тільки зійде сонце, розбредуться по своїх ділянках. Знаючи, що вона нудьгує, старателі подеколи забігали до неї увечері розважити якоюсь розмовою, розповісти, що робиться в селищі й тих віддалених таборах, де їй доводилось бувати. Від Морріса не було більше вістей, але Тупе Кайло зустрів партію старателів з Лейк-Дарлота, й вони розповіли йому, що Морріс та Кон продали свою ділянку і подалися в похід до Блек-Рейнджа.

Частенько разом з дорослими приходив і Педді Кеван. Тепер це був незграбний підліток років п’ятнадцяти чи шістнадцяти, хоч в колі чоловіків він усе ще здавався дитиною. Присівши навпочіпки, Педді захоплено переказував якусь чергову плітку; його блакитні, злегка примружені очі блищали, а з веснянкуватого засмаглого обличчя не сходила хитрувата усмішка.

— Ви чули? — питав він і без передиху починав торохтіти, розповідаючи про якусь нову велику оборудку, про останні знахідки на Великому Боулдері або ж розписуючи історію про те, як партія старателів перехитрила агента іноземної фірми, якому здалося, ніби він зможе купити за безцінь їхню ділянку, коли поставить їм пива.

— Ну, звісно, хлопці хильнули з ним як слід, — радісно вигукував Педді, — та й попідписували всі папери! А ТовстийПарсонс не став підписувати. Бо ж він, крім води, нічого в рот не бере! І полетіла к бісу угода. Хлопцям що? Вони собі погуляли на дурничку, а в іноземця з кишені п’ятдесят фунтів так і загуло!

Педді провідував Саллі, коли вона хворіла, і якось навіть приніс їй пучечок дикої касії. Він і раніше, весною, приносив їй квіти і знав, що вона найбільше любить саме ці маленькі золотаві квіточки з ніжним та пряним запахом. Касія цвіте майже круглий рік, і вздовж русел пересохлих струмків, де вона росте, повітря на цілі милі довкола напоєне її ароматом. Педді знав таку місцинку за Хеннанським озером, де касія суцільним килимом вкривала землю.

Він казав, що іноді йому щастить заробити кілька шилінгів, продаючи букетики касії кокетливим офіціанткам з нових трактирів або дівчатам мадам Марсель. Вона переїхала сюди з Кулгарді, коли в Хеннані настала смуга процвітання. Переїхали і японки й оселилися в будках за головною вулицею. Вони просто схиблені на квітах, та, на жаль, не мають грошей, щоб їх купувати, скаржився Педді. Вони зграєю накидаються на нього, скрекочучи, немов сороки, коли він, буває, проходить мимо з оберемком квітів. Щоб якось відкараскатись від них, він змушений давати їм то кілька кущиків червоного горошку, то пучечок касії. В Хеннані неможливо було дістати ніяких квітів, крім польових, і Педді вихвалявся, що заробив минулої весни купу грошей, торгуючи квітами в трактирах та домах розпусти.

Коли Педді приходив з пучечком касії в руках і, примостившись навпочіпки, починав весело торохтіти, Саллі важко було повірити в те, що вона чула про цього хлопчиська. Навіть доброму собаці можна дати погану кличку, думала вона. Педді доводилось самому дбати про себе, а це нелегко.

Сем Маллет казав, що Педді хитрий, як мавпа. Ніхто так не знає всіх таємниць будь-кого з жителів приїску, як цей хлопчисько, а заради грошей він готовий на все. Без найменших докорів сумління він зашахраює собі золото в кого завгодно — аби лиш трапилась можливість. Кілька разів йому й самому щастило знаходити чималі самородки, а коли старий Джордж продав ділянку поблизу Маунт-Шарлотт, на якій він працював разом з Педді, хлопець, звісно, також одержав свою частку.

Золотошукачі не любили Педді Кевана й не довіряли йому, хоч рудокопи і вдавались до його послуг, коли треба було збути шмат «джіму», — так називали вони золото, добуте в руднику з допомогою молота Джімпі. Це золото не так уже й важко було винести з шахти, заховавши в торбинку з харчами або в котелок.

Коли Педді працював на дядечка Баггінса, він був посередником між рудокопами та Баггінсом, що скуповував «джім». І жах який зчинився скандал, коли з’ясувалось, що, перш ніж передати золото крамареві, Педді самовільно відраховував собі комісійні. Але Педді знав, як захистити себе. Він швидко загасив пристрасті і вийшов переможцем, пригрозивши донести куди слід про махінації дядечка Баггінса.

Педді вихвалявся, що може «притиснути» й декого з найбільших «тузів», і, слід сказати, справді «притискав», коли йому це було вигідно. Педді не любили ні рудокопи, ні власники рудників. Та хлопця це зовсім не турбувало. Він поводився нахабно й самовпевнено, ніби був у найкращих стосунках з усіма.

Саллі гадала, що зможе благотворно вплинути на хлопця, якщо виявить до нього материнське піклування. Тому вона сказала Педді, що полатає йому штани, якщо він випере їх і принесе їй чистими. Педді позичив штани у Фріско й ходив у них, поки Саллі нашивала безліч латок на його власні; при цьому вона вирішила скористатися з нагоди і дати хлопцеві добру пораду.

— Ти хлопець з головою, Педді, — сказала вона. — І з тебе можуть вийти люди, якщо ти постараєшся завжди бути охайним і чесним.

— Ви так гадаєте, мем? — з кривою усмішкою спитав Педді. — Надто дорога на приїсках вода, і далеко не всі можуть дозволити собі розкіш бути чистими… й чесними.

Ні, читати Педді мораль неможливо, переконалася Саллі. Цей хлопчисько дивиться на тебе так, ніби ти сказала страшенну дурницю, і він сам не гірше за інших знає, як повинна поводитись людина на приїсках, якщо вона хоче вижити.

Дитина, одна як палець, никає по світу й сама добуває собі шматок хліба, тож чи дивно, що їй доводиться пускати в хід всю свою кмітливість?

Педді був щупленький, хирлявий хлопчисько — просто глянути ні на що! — от і доводилось йому хитрувати, щоб чогось досягти. Ясно, що він не раз збочував з прямої дороги і діставав за це немало штурханів. Та з Педді все як з гуски вода. Такого нічим не діймеш, казали про нього на приїску.

Іншим разом, коли Саллі побачила Педді, на ньому були нові черевики, і він пояснив, що поцупив ці черевики в готелі в одного франта, який виставив їх у коридор, щоб їх почистили.

— Кожен повинен чистити свої черевики сам, — з обуренням заявив Педді, — а інакше нехай не гнівається.

— Не можна такого робити, Педді, — запротестувала Саллі. — Всі на приїску кажуть, що ти на руку нечистий, і тебе колись витурять з міста. Ти цього доб’єшся.

Педді осміхнувся.

— Ну, поки дійде до мене, багатьох доведеться потурити звідси, мем, — весело сказав він. — І нехай краще мене виженуть за крадіжку черевиків, а збивати босі ноги чи канючити в когось недоношені шкарбани я не буду. Та й ніхто не захоче зчиняти через це бучу: велике діло — взяв у багача пару за дрипаних черевиків! Мало в нього взуття, чи що. Коли б це був мій товариш, тоді інша справа. Але ж ви знаєте, які в нас тут порядки. Якщо в когось є те, що тобі треба, — візьмеш, а потім розрахуєшся. Це закон приїсків, мем. Пригадуєте, як сказав Фріско в той день, коли ви сюди приїхали?

Ось він — увесь Педді: нікому спуску не дасть, і язик гострий, мов жало. Цим він хотів нагадати їй, подумала Саллі, як багато вона зобов’язана Фріско, і про те, що тоді сказала матінка Баггінс. Одне слово, дав їй наздогад: що галка, мовляв, не біліша за ворону. Вона живе своїм розумом, а він — своїм. І яка різниця — брати в людини більше, ніж ти можеш повернути, чи просто вкрасти пару черевиків?

Але обуритись вона не могла — Педді сказав це так шанобливо, з таким простодушним лукавством зазираючи їй у вічі. Саллі не була навіть певна, чи справді хотів він на щось натякнути, чи то їй так тільки здалося. Одне було ясно: недарма люди говорять, що цей хлопчисько колись усіх їх купить і продасть. Але більшість рудокопів поблажливо ставилися до цього пронозливого й дотепного шалапута. Там, де з’являвся Педді, завжди лунав сміх. До того ж Педді якимось чином примудрявся бути в курсі всіх подій на рудниках і приносив усі скандальні плітки.

Ні, ні, Педді не з тих, кого варто жаліти, вирішила Саллі. Навіть коли йому дають такого прочухана, якого він дістав від одного рудокопа за те, що привласнив золото, яке мав віднести Баггінсу. Педді сам не раз хвалився, як йому тоді всипав Довготелесий Джім.

— Та хіба це велика плата, — радісно вигукував він, — за те, щоб послухати, як шпетять один одного дядечко Баггінс та Довготелесий Джім і не можуть вирішити, хто з них найбільший шахрай і брехло на приїсках!

Місіс Гауг казала, що її зовсім не дивувало, коли вона згодом чула про «чарівну привабливість сера Патріка Кевана». Він був таким ще хлопчиськом. В ньому якось уживалось безсоромне нахабство і вміння привабити до себе людину, коли йому чогось від неї треба, — тоді він ладен був навіть прикинутись дурником.

Але вже з молодих літ Педді несхитно йшов до своєї мети. Він страшенно всіх насмішив, коли раптом почав відвідувати аукціон і купувати акції. Звідки в нього беруться гроші? Що він робить з акціями?

Педді посміхався й казав, що хоче розібратися, що до чого. Він твердо поклав собі стати багатою людиною, і що раніше візьметься до діла, то буде краще. Він складав шилінг до шилінга, які заробляв, продаючи дикі квіти та виконуючи різні дрібні роботи в трактирах, а також виступаючи посередником — звісно, за пристойну винагороду, — коли хтось хотів збути шмат золота.

— От чортеня! — вигукнув Фріско. — Тиняється по приїску — тут виканючить стару одежину, там поцупить черевики, — і ніби таке воно бідне та нещасне, ну все зробить заради скоринки хліба. А тим часом один з банківських працівників казав мені, що в Педді Кевана на поточному рахунку лежить уже тризначна сума.

Минали дні й тижні. Дні й тижні сліпучого світла та пекельної спеки. Коли налітав ураган, червона пилюка здіймалася в повітря, закриваючи сонце; тоді опівдні враз сутеніло. Крамниці в містечку зачинялись і життя завмирало. Іноді, коли вщухав вітер, теплий ріденький дощ ледь скроплював землю, прибиваючи куряву. Але грози не було; не було тієї щедрої зливи, що принесла б полегкість спраглій землі та змученим від спеки таборам довкола Хеннана.

Під кінець дня Саллі завжди відчувала смертельну втому. Працювати доводилось не присідаючи: то куховарити, то годувати клієнтів, і все це надворі, де розжарене повітря обпікало легені. Вечорами, спочиваючи у своєму кріслі, змучена і безсила, вона питала себе, чи довго ще отак витримає. Вона розуміла, що ніколи б у світі не впоралася з своєю їдальнею, якби не ласка та допомога чоловіків, а надто Фріско. Він знаходив сотні способів полегшити їй життя: надсилав з містечка продукти, щоб вона не ходила по них казна-куди, запропонував спорудити навіс з гофрованого заліза, щоб їй не пектись на сонці, готуючи обіди. Поступово Саллі звикла покладатись на нього і майже в усьому радитись з ним.

Якось увечері, помітивши, що Саллі обпекла руку, Фріско наполіг на тому, щоб зробити їй перев’язку. Він так здивовано дивився на ушкоджену руку, — а рука була зашкарубла, жорстка, бруд глибоко в’ївся у шкіру, — що Саллі зніяковіла й відсмикнула її.

— Руки в мене просто страшні, — ніби вибачаючись, пробелькотіла вона, — ніяк не можу їх відмити.

Фріско взяв і другу її руку й, низько схилившись, підніс їх до губ.

— Це наймужніші і найкрасивіші руки в цілому світі,—.сказав він.

Благородство та шанобливість, з якими він це зробив, зворушили Саллі.

«Ні, — подумала вона, — не віриться, щоб Фріско був таким, яким я колись його вважала. Неприторенний мерзотник нездатний на такі пориви». Їй не хотілось вірити пліткам, що ходили про нього, так само як не хотілось вірити всьому, що говорили на приїску про Педді Кевана.

Минуло кілька днів, і якось увечері Фріско сказав:

— Коли я вперше побачив вас, місіс Саллі, я одразу відчув, що ми не чужі.

Він сидів долі поруч її крісла; остання смужка вечірньої заграви, рожевіючи, згасла на небі, і теплі сутінки густішали навколо них.

— Справді? — спитала Саллі трохи вимушено; тон, яким він це сказав, здивував її.

— І ви теж це відчули, — вів далі Фріско. — Хіба ні? Ну скажіть!

Захоплена зненацька цим запитанням, Саллі відповіла з властивою їй щирістю:

— Еге. Дивно, правда?

— Не так уже й дивно, як здається. — Фріско замислився. — Цим пояснюється дуже багато. Чому, наприклад, після зустрічі з вами я намагався стати іншим? І чому я завжди відчував, що ви знаєте про мене все — і добре, й погане?

Саллі відчула, що розмова стає небезпечною, і спробувала ухилитися від неї.

— Ну, що ви, нічого я не знаю!

— Ні, знаєте, — настійливо повторив Фріско і засміявся. Він не зводив з неї очей, і в його погляді, як завжди, була зухвала фамільярність. — Щоразу, коли я дивлюся на вас, я посміхаюсь, і ви знаєте чому, знаєте, про що я в цей час думаю.

Саллі зраділа, побачивши, що до них наближаються Сем Тупе Кайло. Адже Фріско казав правду, тільки вона не сміла в цьому признатися. Вона відчувала, що між нею і цим чоловіком існує якесь мовчазне взаєморозуміння. Воно виникло в ту мить, коли її очі вперше зустрілися з його очима, хоч Саллі й вирішила вперто заперечувати це: вона боялася збагнути справжню суть цієї майже невловимої інтимності.

Ніколи, жодним словом Фріско досі не натякнув, що в його ставленні до неї є щось інше, крім стриманого, шанобливого захоплення та щирого бажання допомогти їй у скрутну хвилину. В усьому винні його відчайдушне веселі очі; це вони розтривожили її і вирвали в неї відгук з найпотаємнішого куточка душі.

«Не можна такого допускатись, треба раз і назавжди побороти в собі це ганебне почуття», — думала Саллі.

Зрештою вона досить наслухалася про містера Фріско Джо Мерфі, щоб бути з ним насторожі. Згадати хоча б Марітану й Лілі. Звичайно, він принадний мужчина, вродливий, сильний і по-лицарськи чемний, що так подобається всім жінкам. І він завжди був такий добрий та уважний до неї. Але вона не піддасться цій сентиментальній слабості, вона викине геть, з голови містера Джо Мерфі, запевняла себе Саллі. Він ніколи не повинен дізнатися про те, що йому пощастило навіяти їй думки, які викликають у неї почуття провини перед Моррісом.

РОЗДІЛ XXXVII

Того дня, коли Фріско продав свою ділянку англійському синдикатові, у їдальні місіс Гауг під повіткою за обідом лилося шампанське. Саллі теж змушена була випити вина з чоловіками, які покроплювали Фріскову удачу. Потім вони подалися в трактир Мак-Суїні, де гуляли до ранку, і Фріско частував усіх підряд, як і належало в подібних випадках.

Наступного дня Фріско тільки й знав, що хвалився своїми планами: мовляв, він поїде у кругосвітню подорож, житиме, як лорд, у Лондоні, в Парижі, в Нью-Йорку. Проте з від’їздом він, очевидно, не поспішав. Минуло не менше тижня, а він усе ще тинявся біля свого намету та кожного вечора частував своїх друзів у трактирах.

— Чекаю, поки прийде торговий парусник, — сказав він Саллі, — а це буде аж десь під кінець місяця. Два роки пропрацював я на борту «Лох Кетрін» і все клявся собі, що рано чи пізно настане день, коли я займу найкращу каюту на кораблі. Слово честі, було на що подивитись, коли це суденце мчало по гребенях хвиль під усіма парусами! Ви ніколи не бачили такої краси, мем. Шум моря, запах моря — ось за чим я нудьгую в цій клятій пустелі, де мені довелося пронидіти стільки років!

— Вам нема чого скаржитись. Кінець кінцем ця пустеля була до вас досить ласкава, — нагадала йому Саллі.

— Що правда, то правда, — весело погодився Фріско. — Почуваю себе так, ніби можу купити весь світ і нітрохи від цього не збіднію. Може, краще було б гайнути до Англії поштовим пароплавом у каюті першого класу. Але в голові чогось засів цей парусник, закортіло відчути себе на ньому хазяїном, помилуватись, як ширяють довкола тебе альбатроси, сильні й упевнені в собі… таким, на мою думку, повинен бути справжній мужчина.

— Ваша правда, — пробелькотіла Саллі. Вона заздрила йому, що він поїде в таку цікаву довгу подорож на кораблі. — На вас чекає чудова подорож, містер Мерфі.

Фріско заговорив про місця, в яких він збирається побувати: Лондон, Париж, Швейцарські Альпи, Монте-Карло, Рим. Можливо, в Лондоні або в Парижі він трохи затримається. Нехай би місіс Гауг розповіла йому все, що вона знає про ці міста. Та для Саллі це були тільки назви, туманні географічні поняття, про які вона чула в розмовах Морріса й Марі Робійяр.

— Я — жителька пустелі, — різко відповіла вона, роздратована тим, що Фріско вихваляється перед нею своїм багатством, — не знаю я нічого про Лондони та Парижі.

Жителями пустелі називали себе на приїсках вихідці з Західної Австралії. Фріско це добре знав і тільки чекав того, щоб у Саллинім голосі прозвучало роздратування, — заради ж бо цього він і малював перед нею рожеві картини свого майбутнього життя.

— Їдьмо зі мною, — сказав він, — і ви не пошкодуєте. Ви матимете все, чого забажаєте, і, хай йому чорт, ви самі знаєте, що я ніколи вас не скривджу.

Саллі остовпіла, їй навіть на думку не спадало, що Фріско може таке запропонувати. Але Фріскові очі не залишали ніяких сумнівів; вони настійливо кликали її. їй хотілося сховатися від них, розвіяти чари, якими вони її огортали, В своїй розгубленості та замішанні Саллі раптом відчула, як оте ганебне почуття до Фріско, що дрімало десь у глибині її істоти, по-зрадницьки рветься назовні.

Затинаючись, вона пробелькотіла:

— Як ви смієте, містер Мерфі! Як ви смієте таке мені говорити!

— Я смію все, все, щоб домогтися вас, Саллі, — уперто сказав Фріско. — Господи, та я ж кохаю вас до нестями! На біса мені всі оті гроші, коли я не можу мати вас, коли ми не можемо бути разом навіки. Я покохав вас з першого погляду Ви знаєте це. І ви знаєте також, що я подобаюсь вам, — ви тільки не хочете признатися. Ви весь час боретесь зі мною, хочете триматися за Морріса, наперекір усьому. Ви боїтесь мене, боїтеся того, що вже між нами є.

— Так…— Саллі здавалося, ніби він вирвав у неї це зізнання проти її волі. — Але це не означає…

Фріско стиснув її в обіймах, перш ніж вона встигла договорити. Вуста їхні злилися, і Саллі здалося, ніби червона заграва, що палахкотіла за темними купами дерев, гарячим вогнем обпалила їх обох. Коли Саллі звільнилася з Фріскових обіймів, вона жахнулась від думки, що так легковажно піддалась’йому.

— Ні, ні! — закричала вона, коли Фріско знову пригорнув її до себе. — Ви не розумієте. Я люблю Морріса. Я ніколи не покину його.

Вона пручалась, відчуваючи, що ненавидить і Фріско, й себе, і всю його владу над нею, яка доводить її до такого безрозсудства.

— Не будьте дурненькою, Саллі, — умовляв її Фріско. — Моррі ніколи не любив вас так, як я. Знаю, я погань. Та я й не намагався здаватися чимсь іншим. Але Морріс гірший. Я б нізащо в світі не покинув вас заради золота саму в таборі чорношкірих, коли ви були на волосину від смерті. Навіщо вам гибіти тут, працювати, мов каторжній, у спеку, в пилюці, коли ви можете поїхати зі мною і жити, як принцеса?! Їй-богу, ми були б щасливі. Нам завжди було б так, як хвилину тому. Ми з вами з одного тіста. Вміємо боротися за життя, ніколи не вішаємо носа. Ось чому мене завжди тягло до вас, а ви завжди тікали від мене. Звісно, я вам не пара: ви така страшенно мила й порядна жіночка, а я всього лише гульвіса-старатель, якому раптом привалило багатство. Але так буде не завжди. Клянусь вам, Саллі, ви пишатиметесь мною. Я не кину цих грошей на вітер. У парі ми зробимо з нашого життя казку.

Саллі слухала Фріско, і її охопило бажання кинути все і йти з ним хоч на край світу. Та Фріско, мабуть, дещо переоцінював її, а тому й не збагнув цього, думала вона потім. Певне, він не вірив, що ця «страшенно мила й порядна жіночка» може так легко скоритись йому.

Він пропустив момент, дав їй змогу відповісти, і навіть у цю хвилину слабості Саллі відчула, що десь у глибині її свідомості, немов якесь табу, викарбувано слово «ні». Що то було? Гордість і впертість чи остережний голос інстинкту самозахисту? Вона сама не знала. Але те «ні» було сильніше за палке бажання кинутись у Фріскові обійми, знехтувавши і це безрадісне животіння, і свій обов’язок перед Моррісом. Вона подумала, що, може, й була б щаслива з Фріско. Його енергія і веселість — ось що вабило до нього Саллі. Морріс був старший, набагато старший за неї, і йому бракувало того горіння та життєрадісності, що сповнювали її саму. З Фріско життя було б схоже на захоплюючу пригоду. Але хіба цього досить?

Чи правда, що вони з одного тіста, як запевняє Фріско? Деякі його вчинки напевне викликатимуть у неї відразу. Чи надовго стане їхнього взаємного потягу? Фріско кохав багатьох жінок. І чи може вона зламати слово, дане Моррісу, заради того, що скидається на нездійсненний сон? Саллі згадала, що вона обіцяла Моррісу, коли вони їхали з Кулгарді до Хеннана. Вона відчувала, що ця обіцянка зв’язує її міцніше за всі шлюбні обітниці. Коли Саллі виходила заміж за Морріса, вона була нерозумним, наївним дитям; але потім, коли вона знов поклялася Моррісу не залишати його, вона вже знала, що робить. Звичайно, він погано обходиться з нею останнім часом. Ні, Саллі не докоряла йому за те, що він кинув її саму з тубільцями і поїхав шукати золото; але вона не може йому простити, що він так довго не озивається і не посилає їй грошей. З чого вона має жити? Подумав він про це чи ні?

Один раз Морріс уже втнув їй таке, коли вони вперше приїхали на приїски. В Південному Хресті вона була змушена перебиватися, як могла, покладаючись тільки на власні сили. Та все одно — це нітрохи не виправдовує її зараз. Виконує Морріс свій обов’язок чи ні, а вона свій повинна виконати. І вона знала, що Морріс по-своєму любить її, він не сумнівається у її вірності й відданості йому.

Тож чи може вона полишити Морріса на його долю, після того як вони так радісно, з такою вірою у майбутнє починали своє спільне життя? І яка вона, ота його доля? Саллі завжди передчувала, що Моррісу не судилась, як багатьом іншим, легка удача. Певне, тяжкий і виснажливий шлях доведеться пройти їм удвох. Але чи має вона право кинути його на півдорозі самого? Вони вже так багато пережили разом, і щось міцніше та глибше, ніж перші пориви кохання, виросло з їхньої душевної і тілесної близькості. Саллі мріяла, що колись у неї буде дитина, тоді почуття самотності зникне назавжди. Хіба ж може вона забути все це, зрадити Морріса, зрадити саму себе? Ні! Ні! Ні! Ця заборона весь час стукотіла й її голові.

— Марні всі ці розмови, — сказала вона Фріско вже зовсім спокійно. — Я зв’язала своє життя з Моррісом, і ніщо цього не може змінити. А ви завжди знайдете собі інших жінок, містер Мерфі.

— Інших жінок? — Фріско сердито вилаявся. — Авжеж, я знайду інших жінок. Але жодна з них ніколи не буде для мене така жадана, як ви, Саллі. Та й не тільки це. Я відчуваю всім своїм єством, що ви належите мені, а не Моррі Гаугу, хай його дідько ухопить!

На дорозі з’явилися Елі Нанкерроу та Піп Ярн, і Фріско кинувся в чагарі. Саллі гукнула на нього, але він не почув. Та й навіщо йому було повертатись? Саллі здобула перемогу, однак на душі в неї було невесело.

їй довелося посидіти за розмовою з Елі та Ярном, Але вона; майже не чула, про що вони говорять. Серце їй важко билося в грудях, думки безладно роїлися в голові.

— Ви б лягли раніше спати, мем, — тактовно і з співчуттям сказав через деякий час Елі. — Видно, вас зовсім вимучила біганина в таку спеку.

— Пробачте, але я й справді, мабуть, ляжу. — Саллі підвелася, збираючись іти в намет. Їй здавалось, що вони бачили Фріско і здогадались, чому вона така схвильована.

Коли Елі та Піп Ярн попрощалися й пішли, Саллі сіла на; ліжко й задумалась, силкуючись зрозуміти, що ж з нею трапилось. Вона сердилась на себе і ніяк не могла розібратися в своїх почуттях. Чому вона так безглуздо поводилася із Фріско? Що на неї найшло?

Вона завжди почувала себе так впевнено, так безпечно у шлюбі з Моррісом і ніколи навіть не думала, що на неї може звалитися щось подібне. Вона була не з тих жінок, які себе компрометують. І знала, що чоловіки розуміють це, а тому й жила так спокійно у таборі серед старателів.

І раптом цей шалений вогонь спалахнув у ній, пойнявши кожен нерв, кожну клітину її єства. Вона ще й досі відчувала, як він палить її, і їй хотілося кинути все й бігти за Фріско. Та вона знала, що залишиться з Моррісом, і ця думка завдавала їй неймовірних страждань. Як можна було дійти до такого? Адже це бридко і смішно! І звідки взялася така напасть? Може, оце життя в таборі, оця самітність, оце палюче сонце стали причиною того, що вона відчула себе простою жінкою, а не місіс Морріс Гауг? І, може, це цілком природно, що в таких умовах мужчину й жінку починає вабити одне до одного і вони забувають про все на світі? Цей диявольський Фріско просто заворожив її.

А що, як її почуття до Фріско — не скороминущий спалах, спричинений гарячими пестощами сонця, а щось значно глибше? Чи не це вона мала на увазі, коли сказала Вайолет: «Перше кохання — не останнє кохання»? Можливо, Саллі вже тоді передчувала, що настане день — і вона покохає когось іншого палкіше, ніж досі кохала Морріса?

Саллі розізлилась на себе за те, що таке могло їй спасти на думку. І наверзеться ж — щоб вона та закохалася в Фріско Джо Мерфі! Дякувати богові, у неї досить здорового глузду, і вона не дозволить Фріскові пошити її в дурні. А він би напевне це зробив, коли б вона повірила йому і зреклася заради нього всього, що ріднить її з Моррісом.

Навіть подумати смішно, щоб вона могла таке зробити. В її шлюбові з Моррісом було щось остаточне, вирішене назавжди, чого неможливо зректися. Нехай це не те, про що вона колись мріяла, і Морріс не той, який він був на зорі їхнього кохання, але вона сама зробила свій вибір і тим зв’язала себе навіки. І це — єдине, що в них обох є надійного, як сказав їй колись Морріс.

Картина легкого, безтурботного життя, завжди овіяного коханням та щастям, яку намалював їй Фріско, мигтіла в неї перед очима.

«Міраж! — зневажливо сказала собі Саллі. — Так мені й треба! А то, бач, уже науявляла казна-чого. Ви — статечна заміжня жінка, місіс Гауг. Сором вам отак, себе поводити!» Вона була задоволена, що зрештою поставила все на своє місце. Але вранці, зазирнувши в люстерко у срібній оправі — весільний подарунок Морріса, — Саллі глибоко засмутилася: змучене, страдницьке обличчя, синці під очима. Щоб якось трохи причепуритись, вона одягла рожеве плаття у квіточки й старанно пригладила волосся мокрою щіткою, сподіваючись, що чоловіки не помітять у ній нічого незвичного, коли зберуться на сніданок.

Фріско не прийшов, і вона цілий день не бачила його. Тільки увечері, коли вже вставали з-за столу, Саллі почула, як Сем та Тупе Кайло говорили про нечувану пиятику, що її влаштував Фріско в Мак-Суїні минулої ночі. Напився до нестями і все ліз у бійку, затівав сварки з усіма по черзі. А сьогодні вдень вирушив нарешті в свою грандіозну подорож: сів у свою коляску й подався до Кулгарді, прихопивши з собою одну з дівчат мадам Марсель.

РОЗДІЛ XXXVIII

Цілий день стояла задушлива спека: температура сягала ста дванадцяти градусів у тіні; цілий день зненацька налітали вихори, крутячи в повітрі руду пилюку. Саллі подавала обід у своїй їдальні, як раптом, підвівши очі, побачила, що до неї наближаються Олф Брайрлі та Дінні Квін.

Розпалена і спітніла, заморочена біганиною та метушнею, звичайними в обідню пору, Саллі розгубилась, побачивши гостей, і навіть ніби не дуже зраділа їхній появі. Вона одразу подумала про своє зашмароване плаття. Вода була надто дорога в ті дні, щоб марнувати її на прання. Волосся мокрими пасмами спадало їй на обличчя, вибиваючись із вузла на потилиці, завжди такого гладенького й акуратного. Саллі так розхвилювалась, що впустила тарілку, яку передавала Калгурлі, й облила собі гарячим супом плаття. Тут вона трохи не розплакалась з досади.

— Гай-гай!—сказав Олф. — На біса вам усе це здалося, місіс Гауг?

— А що ж мені лишається робити? — відповіла Саллі.

— А де Моррі?

— Шукає золото десь біля Лейк-Дарлота, — сказала Саллі й поквапливо додала: — Заждіть трохи, пообідаєте зі мною. Тоді ми й поговоримо про все. А зараз мені треба нагодувати всіх оцих зголоднілих людей.

Олф та Дінні сіли на землю й стали чекати, поки Саллі впорає своїх столувальників.

Щоб почастувати містера Брайрлі та Дінні, Саллі відклала трохи тушкованого м’яса й відрізала шмат пирога з сушеними яблуками, готованих для постійних відвідувачів. Елі, Сем Маллет, Тупе Кайло та ще кілька старателів, закінчивши обідати, вийшли з-під повітки й, побачивши Олфа та Дінні, з радісними привітаннями кинулись до них. Вони оточили гостей і почали розпитувати про новини в Кулгарді й про те, яким вітром хлопців занесло в Хеннан.

Та як тільки Саллі звільнилась, вона хутко спровадила Сема й усіх інших геть, а Дінні та Олфа повела обідати під повітку. Це були її давні друзі, їй хотілось поговорити з ними, і всі це зрозуміли…

Авжеж, вона стомилася й замучилась; день був дуже тяжкий — курява, спека. Це все, що могла сказати Саллі, намагаючись пояснити, чому їй зробилося млосно, коли вона підняла важкий казан з водою, щоб підігріти чаю.

Опритомнівши, Саллі побачила, що лежить на розкладушці в своєму наметі, а біля неї метушаться Дінні та Олф Брайрлі. Вони вже встигли принести звідкілясь віскі й примусили її випити. Олф витер її обличчя та руки вологою ганчіркою.

Саллі дуже розізлилась на себе за те, що зомліла. Ніколи ще не траплялося з нею таких дурниць, сказала вона. По тому Саллі одразу ж заявила, що їй уже краще, й забажала вийти з намету й посидіти в своєму кульгавому кріслі. Надворі було трохи свіжіше, але червона заграва на заході неба віщувала ще один пекучо-виснажливий день.

Калгурла вже перемила посуд і тепер підмітала навколо їдальні.

— Калгурла, — покликала Саллі.

Тубілка підійшла до неї.

— Постав масло в комору, а хліб заховай у велику бляшанку. Ти закрила солодке від мух та мурашок? — спитала Саллі.

— Егем, — буркнула Калгурла і пішла геть.

— А ви таки зуміли її приручити, мем, — сказав Дінні.

— Та ні, навряд, — посміхнулася Саллі. — Але доки не повернеться Морріс, вона, мабуть, від мене не піде, А там її воля, нехай як знає, так і робить, бо їй таки кортить до своїх. Вона зробила мені багато добра, і я їй дуже вдячна.

Саллі збагнула, що Дінні й Олф чули від старателів про те, як вона захворіла по дорозі до Лейк-Дарлота. І її не розпитували, але Саллі, побоюючись, що вони почнуть ганити Морріса, квапливо заговорила про інше. Як розрісся приїск у неї на очах і як процвітає Хеннан — мало не щодня відкриваються нові рудники, а спекулятивна гарячка досягла апогею!

Олф сказав, що вони з Дінні хочуть забратися глибше в зарості, поставити намет і пошукати довкола. «Леді Лора» не справдила надій. Вони вклали в неї всі свої гроші, а тепер рудник закрився. В Кулгарді справи дуже невеселі. Олф вирішив пошукати роботи на боулдерських рудниках або податись на розвідку разом з Дінні.

— Коли лорд Фінгал провалився з своїм Лондондеррі, це був тяжкий удар для Кулгарді, — сказав Олф.

— Англійські вкладники бояться тепер кулгардійських підприємств як вогню, — пояснив Дінні. — І дивного тут нічого немає. Лондондеррі розхвалили як найбагатше родовище в світі, лорд Фінгал заплатив за нього сто вісімдесят тисяч фунтів стерлінгів. Акцій було випущено на сімсот тисяч фунтів. Та виявилось, що все жильне золото старателі підчистили ще до продажу, і Фінгалу вдавалося добувати всього по кілька унцій, коли він заклав шахту й почав розробку.

— А тепер підприємці знову заворушились, бо почули, що навколо Хеннана відкриваються нові родовища жильного золота, — докинув Олф. — Та я гадаю, що Кулгарді ще своє візьме. Не хочеться втрачати віру в старий табір.

— В гірничій справі на одній вірі, без капіталу, далеко не поїдеш, — заперечив Дінні. — Нутром чую, що тепер піде вгору Хенан. І ніяка сила його не зупинить, коли десятки рудників уже на повному ходу й розвідка провадиться в усі кінці від нього, а там, дивись, за кілька місяців і залізницю відкриють.

Якщо старателі заведуть розмову про золото й про те, який приїск перевершить усі інші, кінця не діждешся. Саллі увірвався терпець, їй уже до смерті остогидло слухати тільки про золото та про нові рудники.

— Як поживає Лора? — спитала вона. — Також збирається в Хеннан?

В Олфових очах, коли він глянув на Саллі, світилась сором’язлива усмішка.

— Лора здорова, — відповів він, — зараз на узбережжі, побуде там кілька місяців, поки знайдеться дитина.

Його благоговійна радість миттю передалася Саллі. Вражена й дуже схвильована, не приховуючи своєї цікавості й трохи соромлячись, вона вигукнула:

— Та що ви кажете! Яка я рада за вас обох, містер Брайрлі!

— Лора не хотіла їхати, — вів далі Олф. — Нелегко було її умовити. Але я вважав, що їй не можна залишатись на літо на приїску. Дитину треба родити в гігієнічних умовах. У Кулгарді лютує тиф, лікарня в жахливому стані. А сестра О’Брайєн і сестра Мюллер виїхали. Свіжих продуктів дістати майже неможливо, води теж.

— Люди мруть як ті мухи — по десятку в день, — додав Дінні. — Хлопці бояться лягати в лікарню. Помирають у себе в наметах, і на кладовищі стільки свіжих могил, що ногою ступити ніде. А трунарі наживаються: пускають на домовини всі старі ящики, фарбують їх у чорне. Та тепер навіть фарба кінчилась. Боб Харден пішов на вічний спочинок у домовині, збитій з ящиків, на яких стояло тавро: «Обережно! Вибухівка, вогненебезпечне!»

Дінні гірко усміхнувся.

— Може, подібні жарти й недоречні. Та знаєте, мем, в такий тяжкий час, як зараз, не гріх іноді й посміятись.

— Я, бачите, також сміюся, містер Квін, — сказала Саллі.

— А вам би теж не завадило поїхати на узбережжя, мем, — сказав раптом Дінні.

Саллі відчула, як кров гарячою хвилею приливає їй до обличчя.

— Мені? — здивовано перепитала вона. Чи не думає Дінні, що вона теж вагітна? — Я тільки недавно оговталась після хвороби, — мовила вона спроквола, — і зараз у мене роботи й роботи. От коли повернеться Морріс, він уже, напевне, влаштує, щоб я могла кудись поїхати відпочити.

— Краще б не відкладати. — Дінні був явно чимось стурбований. — Поштар розповідав мені, що на перегоні від Бураббіна до Рінс-Соук коні здихають на дорогах. З водою дуже погано, і схоже, що буде ще гірше. Про гроші ви не турбуйтеся, мем. Ми з Олфом візьмемо це на себе, а Моррі потім розрахується з нами.

«То вони й справді вирішили, що я вагітна!» — ахнула в думці Саллі.

— Ні, ні! — вигукнула вона, відчуваючи водночас і збентеження, і якусь невимовну радість. — Я нікуди не можу їхати, поки не повернеться Морріс. Але я вдячна, дуже вдячна обом вам за вашу турботу.

— А як поживає Марі, мадам Робійяр? — помовчавши, спитала Саллі. — Ви давно її бачили?

— Роббі я бачив цими днями, — сказав Дінні. — Недавно померла його мати в Англії, старий приїхав сюди — тепер житиме з сином. Роббі казав, що вони також думають перебратися в Хеннан.

— От було б добре! — вигукнула Саллі. — Хеннан для мене стане зовсім іншим, коли сюди приїдуть Марі та Лора.

Олф та Дінні посиділи ще трохи, розповідаючи Саллі про все, що сталось за цей час в Кулгарді. Була велика пожежа, згорів цілий квартал, боялись, що від містечка нічого не залишиться. Халупи з парусини та старих корабельних дощок палали, мов сірникові коробки. Полум’я шугало високо в небо, і, кажуть, заграву було видно за багато миль. Поштову контору ледве врятували. Гасити пожежу позбігалися люди з усіх таборів, навіть тубільці й афганці.

Готелю Фогарті також загрожувала небезпека. Сараї на подвір’ї згоріли. Білл та місіс Фогарті, мов демони, змагалися з вогнем, аби врятувати готель. І тільки завдяки тому, що будівля була з гофрованого заліза, її пощастило відстояти. А редакція газети й один з банків згоріли дотла.

Олф дякував богові за те, що Лора виїхала диліжансом за кілька днів до пожежі. Зараз вона живе на фермі поблизу Гілдфорда і в кожному листі пише, які добрі до неї його друзі і яка чудова в них ферма.

Олф витяг з кишені пачку листів і став читати ті місця, де Лора писала про квітучі фруктові дерева та про зелені лужки, вкриті такою свіжою травою, що її хочеться їсти. Лора п’є дуже багато молока і їсть апельсини, коли їй тільки захочеться. Цілими днями вона шиє сорочечки та плете з вовни крихітні шапочку й панчішки. Іноді ходить до річки погуляти й нарвати квітів. Яке це чарівне видовище — отак багато води, прозоро-сріблястої, що тихо плине поміж зелених лугів! А повітря — свіже-свіже, так і вливає в тебе сили, і здається, що молодієш з кожним днем…— одне слово, Лора почуває себе чудово. «Коли б ще ти був зі мною, любий, які б ми були щасливі…»

Олф зітхнув і сховав листи в кишеню.

— Така досада, що я не можу поїхати до Лори зараз, коли я їй особливо потрібен, — сказав він. — Та нічого не вдієш, доводиться сидіти тут: треба збити грошей для неї і для малого.

— Не сумуй, Олфе, — підбадьорливо мовив Дінні. — Ми все владнаємо. Ти працюватимеш на руднику, а я подамся на розвідку, щоб, крім твого заробітку, була дещиця про всяк випадок.

Коли вони пішли, Саллі відкинулась на спинку крісла і довго дивилась у величезну бездонну чашу неба. Рожевий відблиск вечірньої заграви повільно згасав за темніючими деревами. Останні промені догоряли на пошарпаних, прибитих пилюкою наметах, на купах відвалу та довгоногих копрах, що бовваніли на схилах гірського кряжа.

Але для Саллі і та заграва, і золоте мерехтіння зірок у лілувато-зеленому вечірньому небі говорили тільки про одне: завтра знову буде жаркий день — сліпуче сонце і понад сто градусів у затінку. А затінку так мало! Тільки ріденьке чорне мереживо, що його відкидають на землю рахітичні тонкі деревця, та плями тіні під її повіткою. Здалеку до Саллі долинав табірний гамір: п’яні чоловічі голоси, пісня з боку дороги, вигуки гравців у ту-ап.

Саллі охопило якесь дивне, не знане досі хвилювання, — вона відчувала і страх, і бентежливу радість. Невже правда оте, на що натякав Дінні? Який сором, що вона ні про що не здогадувалась, поки Дінні не наштовхнув її на цю думку!

Саллі підвелася й подивилася на себе вниз: як щільно облягає її засмальцьоване, наскрізь просякнуте пилюкою голубе плаття! Саллі вже помічала, що воно їй тісне на грудях та животі, який досить-таки помітно випнувся. Досі вона гадала, що стан у неї розплився через те, що вона перестала носити корсет. Працювати в корсеті у таку спеку була б просто мука. До того ж корсет — велика цінність, його треба берегти для особливо врочистих випадків. Про інші ознаки близького материнства Саллі знала до смішного мало й була не на жарт стурбована, коли збагнула своє цілковите невідання.

— Калгурло!

Тубілка сиділа навпочіпки біля багаття і, немов скам’яніла, вдивлялася в темряву. Вона спідлоба глянула на Саллі, коли та наблизилась до неї.

— Скажи, у мене буде дитина, правда? — спитала Саллі.

— Егем, — байдуже відповіла Калгурла і знов поринула в свою понуру задуму.

Саллі повернулась до свого крісла. Вона була глибоко схвильована, сповнена невимовного щастя. Здійснилося те, про що вона мріяла з першого дня заміжжя і.чого вона так довго й марно чекала. Правда, Морріс не хотів мати дітей. Він вважав, що Саллі не повинна родити, поки вони не забагатіють. А тепер, казала собі Саллі, у неї під серцем все-таки росте мале, і незабаром вона стане матір’ю. Як сприйме Морріс цю новину? Навряд чи він зрадіє так, як вона. Та потім він звикнеться з цією думкою і буде щасливий. Хіба може бути інакше?

Зрештою, він не може тільки її винуватити в тому, що трапилось. Він сам винуватий не менше. Хіба забудеш оту першу ніч у Хеннані й багато інших ночей, коли Морріс грубо поводився з нею і його обійми були зовсім не схожі на ті ніжні любощі, якими він її обдаровував у перші роки їхнього подружнього життя. Посміхаючись і завмираючи від щастя, Саллі прислухалась до чуда, що творилося в неї всередині, і їй здавалось неймовірним, щоб Морріс не поділив її радості. Кумедно уявити собі Морріса батьком. Він, напевне, буде страшенно величатися, і в ньому враз заговорить власницька жилка — як у Бардока по відношенню до Марітани та її дитини.

Коли Морріс дізнається про її вагітність, він, звісно, постарається одвезти її на південь, щоб дитина народилася в «гігієнічних умовах», як сказав Олф Брайрлі. На приїсках людей косить тиф, і лікарі пиячать з ранку до ночі, й користі від них ніякої. У неї, мабуть, також був тиф. Всі кажуть, що вона вижила просто чудом.

Не дивно, що епідемія в Хеннані набирає все більшого розмаху. Вбиральні є тільки в готельних дворах. Чагарники навколо ділянок загиджені, і мухи там плодяться у неймовірній кількості. Вони скрізь розносять заразу, а вітер здіймає хмари пилюки, й вона потрапляє у воду та їжу. В гарячі безвітряні ночі, як оце зараз, над чагарями стоїть такий сморід, що дихати нічим. Навіть сухий пряний аромат акації, яку палять на багаттях, не може його забити.

Панічний жах охопив раптом Саллі. Як! Дати життя безпорадному крихітному створінню у цьому пеклі, кинути його в отруйні міазми, під сліпуче проміння сонця, яке виполює все довкола, принести його в цей страшний світ, де бідна крихітка змушена буде боротися за своє існування, знемагаючи від спраги, задихаючись у хмарах пилюки!

Треба негайно написати Моррісу, вирішила вона. Спитаю в крамниці: може, який фургон чи партія старателів збираються рушати на північ. Морріс, безперечно, приїде одразу, як тільки дізнається, чому їй необхідно якнайшвидше вибратися звідси куди-небудь, де є свіжа їжа і вдосталь води. Якщо він знайшов золото — тим краще, а коли й ні — все одно він повинен приїхати і якось подбати про неї та їхню дитину.

Звичайно, Саллі раніше обійшлася б без його допомоги. Коли б вона раніше відкрила свою їдальню, у неї, певне, вистачило б зараз грошей і на далеку поїздку, й на лікаря, і на те, щоб пожити в пансіонаті на узбережжі, доки народиться дитина. Але вона щойно набрала в крамниці на цілий місяць продуктів, купила глиняні горщики, ножі, каструлі й кілька листів гофрованого заліза, щоб покрити дах над їдальнею та зробити піддашок над вогнищем.

Кожного дня можна було чекати грозової зливи. Саллі вирішила підготуватися до негоди, і в неї зовсім не залишилося грошей, щоб думати про якусь поїздку на узбережжя. Але ж Морріс зрозуміє, що зараз найголовніше — дитина. Саллі була впевнена, що він зрозуміє і хутко примчить до неї, палаючи бажанням зробити все, аби його син щасливо з’явився на світ. Моррісу ж, напевне, захочеться, щоб це був хлопчик, і, звичайно, Саллі постарається догодити йому. Авжеж, це буде хлопчик, син! Її син!

З Саллиної пам’яті виринула й ніжно забриніла колискова пісня, яку співали тубілки, йдучи шляхом з дітьми на руках. Лягаючи спати, Саллі почала тихесенько мугикати її, ніби вже заколисуючи своє немовля. Ніколи Саллі не була така щаслива, так сповнена відчуття, що вона тепер не самотня. Віднині маленьке живе створіння завжди буде з нею. Дитина, думала Саллі, — це чудо. Це чудесне втілення її мрії, її туги за ким-небудь, кого б вона могла любити самовіддано, як уже не любила Морріса, як відмовлялася любити Фріско. Яке щастя, що вона не піддалася спокусі, не втекла тоді з Фріско. Замість неї він повіз з собою Лілі, не без гіркої іронії подумала Саллі. Та навіть ця думка не могла вже завдати їй болю.

Життя стане зовсім іншим тепер, коли їй треба піклуватися про сина. Вона віддасть усі свої сили, щоб він ріс здоровий та щасливий; він повинен вибороти собі кращу долю, ніж та, яку зуміли одстояти для себе вони з Моррісом. Солодке хвилювання, що заливало її, помалу-малу розчинилося в дрімотних мріях, і вона заснула, думаючи про Лорині листи; їй приснилась срібляста ріка, що тихо плине між зелених лугів, і квітучі фруктові дерева.

РОЗДІЛ XXXIX

Чистий і прозорий, мов дзвін бубонця, крик раннього птаха у свіжому передсвітанковому повітрі! Калгурла, що спала, скоцюрбившись, біля погаслого вогнища, заворушилась. Кожного ранку вона чула цей крик, а для Саллі він заміняв дзвін будильника.

Якщо прокричав ранній птах — значить, гаяти часу не можна. Небо ще темне, але на сході вже благословляється на світ. Сонце піднімається швидко, і люди встають разом з ним, щоб взятися до роботи на своїх ділянках, поки не дуже пече. Саллі налила трохи води собі та Калгурлі для вмивання і швидко зодяглась.

Калгурла, що в цей час роздмухувала вогонь, підвела голову і здивовано подивилась на місіс Саллі — цього ранку вона зовсім не здавалася хворою, вигляд у неї був життєрадісний і веселий. Саллі одягла чисте ситцеве плаття, підв’язала чорний кухонний фартух і вже поралася коло сніданку — помішувала вівсяну кашу у великому казані й обкачувала в сухарях м’ясні котлети, здобрені сушеними травами. Невдовзі котлети вже шкварчали на сковородах, зроблених з розрізаних уподовж гасових бідонів і поставлених на залізні прути над жаром. Калгурла поналивала водою закіптюжені котелки, підвішені на гаках з двох кінців вогнища, й над ними вже здіймалася пара.

Небо рожевіло, і золотаве сяйво пробивалося на сході. Приїск оживав: старателі перегукувалися один з одним, з рудників долинали пронизливі гудки, пахучий дим від багать повільно здіймався вгору у нерухомому, ще й досі важкому від учорашньої спеки повітрі.

Коли чоловіки один по одному стали сходитися до їдальні. У Саллі для них була вже готова і каша, й котлети, й гарячий чай у великих бляшаних квартах. Котлети були политі томатним соусом. На столі під повіткою красувалися яскравими наклейками бляшанки з варенням; великі бляшанки з-під печива, наповнені скибками хліба, блищали, мов срібні.

Сем Маллет та Тупе Кайло здивувалися, побачивши місіс Саллі такою бадьорою і веселою. Вони чули, що звечора їй було недобре, і вже встигли по щирості про це поговорити з Олфом Брайрлі та Дінні Квіном.

— Як ви себе почуваєте, мем? — запитав Сем з надзвичайною серйозністю, втупившись у неї своїми круглими совиними очима.

— Дякую вам, чудово, — весело відгукнулася Саллі. — Адже в мене здоров’я найвищої проби. — Їй подобалось розмовляти з старателями їхньою мовою. — А ви як?

Після сніданку Сем довгенько не йшов і нерішуче топтався під повіткою: видно було, що в нього є щось на думці.

— Хлопці турбуються… ви себе зовсім не жалієте, місіс Саллі, — затинаючись, почав він. — Он бачте, як ви учора беркицьнулись. Хлопці вважають, що вам би слід поїхати до моря на якийсь тиждень. Хочуть скинутись. Моррі, якщо захоче, розрахується з нами пізніше.

Саллі почервоніла, потім розізлилась на себе за свою сором’язливість і зрештою засміялася радісно й безтурботно.

— Які ви всі добрі! Спасибі вам! — сказала вона. — Але Морріс сам про мене подбає, коли буде потреба.

Саллі з полегкістю зітхнула, коли нарешті всі пішли і вона прибрала зі столу. Передусім треба написати Моррісу листа, потім збігати до крамниці взяти продуктів та розпитати, чи не йде на північ фургон або партія розвідників. Саллі вирішила не лягати вдень, щоб відпочити, а замість того навідатись до місіс Моллой. Обід можна приготувати потім. Бо ж хто краще за місіс Моллой може розповісти їй все, що необхідно знати, коли чекаєш дитину, вирішила Саллі.

Калгурла пішла разом з Саллі, щоб допомогти їй принести продукти. Це був щасливий день. Напередодні різник оббілував тушу і зараз був у чудовому настрої. Саллі поторгувалася з ним і недорого купила яловичини на печеню. В крамниці Неда Кіллінгтона взяла гарбуз, картоплі та цибулі, й Нед сказав їй, що завтра вранці піде пошта на Дарлот. Тоді Саллі пішла до невисокої будівлі з гофрованого заліза та мішковини, в якій містилася Хеннанська поштова контора, і зпочуттям глибокого задоволення віддала свого листа в надійні руки.

Саллі уся змокріла від поту і ледве не задихнулась, поки дотягла з крамниці додому важкі клунки з хлібом та м’ясом. Калгурла цілу дорогу хекала і бурчала, зігнувшись під вагою мішка з картоплею та цибулею. Але Саллі сьогодні було не до неї. Вона посадила Калгурлу чистити картоплю, а сама порізала м’ясо, поклала його у великий казан і поставила на жар; зверху, на покришку, вона теж висипала цілу лопату жару, звелівши Калгурлі змінити його, коли він перетліє.

Було ополудні; всі ці ранкові справи дуже стомили Саллі, піт заливав їй очі, але вона сказала тубілці:

— Я збігаю до місіс Моллой. З обідом ще встигнемо. Ти розпали вогонь, нагрій воду, все приготуй. Гаразд, Калгурла?

— Егем, — буркнула у відповідь тубілка, з подивом дивлячись на хазяйку: її зіркі очі не могли не помітити радісного хвилювання місіс Саллі, що так і рвалося назовні.

— Юккі! — з посмішкою вигукнула Калгурла, коли Саллі вийшла з намету в білому мусліновому платті з вузьким ліфом і широкою спідницею. Від довгого лежання в сундучку плаття зім’ялось, а солом’яний капелюшок з великими крисами, якого Саллі частенько надівала від сонця, ніяк не можна було назвати новим, хоч сьогодні навколо тулії вона й пов’язала ясно-червону стрічку. І на додаток до всього місіс Саллі розкрила перед зачудованою Калгурлою червону парасольку.

— Я йду в дуже важливій справі, Калгурла. Треба причепуритись, — пояснила весело Саллі й почимчикувала на шлях.

Тед Моллой зліпив для своєї дружини та дітлахів халупу на схилі пагорба, поблизу рудника Великий Боулдер, на якому він зараз працював, і Саллі треба було довгенько йти, щоб дістатись до місця. Небо, немов розжарений до білого гігантський металевий щит, висіло над головою, втративши всі свої барви. Від залізних гофрованих дахів будинків навколо рудників, повз які проходила Саллі, в повітря здіймалося гаряче тремтливе марево. Зашкарубла й тверда, наче цегла, червона земля пекла Саллі ноги крізь підошви білих парусинових черевичок.

З якою полегкістю після сліпучого сонця та поривів палючого вітру, що його на приїсках так і називають «паліем›, Саллі опустилася на стілець у місіс Моллой і, зірвавши з голови капелюшок, почала обмахуватись ним, мов віялом.

Саллі сиділа червона й пітна, серце в неї мало не вискакувало з грудей; вона важко відсапувалась, але їй приємно було чути, як дружелюбно вітає її хазяйка, і радісно бачити, як ціла зграйка маленьких Моллой захоплено глипають на неї.

Всі вони висипали Саллі назустріч, як тільки хтось із них побачив, що вона збочила з Боулдерського шляху і кам’янистою стежкою почала видиратись до їхнього дому. Кілька кіз, що паслися поміж скель, шарахнули від неї і кинулися врозтіч. Ач, скільки дітей — і всі босоногі, простоволосі, на худеньких засмаглих тільцях метляється якесь лахміття, що колись було бавовняними штанцями чи спідничками!… У Саллі мимоволі вихопилось:

— Невже це все ваші, місіс Моллой?

— Свят, свят, а то ж чиї, моя люба?! Всі, бісенята, мої, всі до єдиного! — гордовито відповіла Тереза Моллой. Всіляко показуючи, як вона рада бачити в себе таку гостю, місіс Моллой вже готувала їй чай, голосно шльопаючи по долівці широкоп’ятими босими ногами. На одній руці вона тримала грудну дитину, інше маля дибало слідом за нею, вчепившись за спідницю. — І всіх ми нарекли на честь великих міст Австралії — Сідней, Мельбурн і таке інше. Нехай їм принесуть щастя ці святі імена. Поручкайся з місіс Саллі, Сіді, і ти теж, Мел, і ти, Бріссі. А ти, Перті, підкинь хмизу у вогонь. Аді, біжи у льох, поглянь, чи є у нас молоко…

Саллі потисла рученята Сіді, Мелу та Бріссі, які враз немов поніміли й сором’язливо позадкували в куток, не зводячи з гості круглих від цікавості очей.

— Вони ще ніколи не бачили такої гарної тьоті з червоною парасолькою, — добродушно цокотіла місіс Моллой. — Та й справді, голубонько, ви така свіженька, немовби й спека вас не бере — любо поглянути.

— Мені треба поговорити з вами, — хвилюючись, сказала Саллі. — Ради цього я і прийшла.

Місіс Моллой випровадила дітей з хати, надававши їм купу доручень: позаганяти кіз, назбирати хмизу… І попередила, щоб вони не лізли у шкоду. Віддавши немовля, що досі було в неї на руках, старшій дівчинці, вона сіла чаювати з місіс Саллі.

Та й посміялася ж місіс Моллой, коли Саллі призналася їй, що в неї, здається, буде дитина!

— Голубонько, та я знала про це ще хтозна-коли! — благодушно сказала вона й на підставі власного багатого досвіду почала доводити Саллі, що народити дитину — не таке діло, через яке треба хвилюватись. Навпаки, що менше хвилюватись, то краще.

— Всі мої дітлахи народилися, де кому бог послав, — з гордістю сказала вона. — Теду самому довелося докласти рук, коли на світ з’являвся Перті, на два тижні раніше, ніж треба А двічі дитину приймали в мене тубілки — вони чудові повитухи. Кращі, ніж оті лікарі-п’яниці, до яких бігають жінки на приїсках.

На думку місіс Моллой, Саллі була вже на шостому місяці, отже, якщо їхати на південь, то їхати треба негайно. Місіс Моллой радила неодмінно поїхати — так буде краще і для дитини, і для самої Саллі, бо Саллі таки ще не зовсім оговталась після хвороби. А через місяць їй уже буде ризиковане трястися цілий тиждень у диліжансі та потім ще два дні тягтися поїздом з Південного Хреста.

— Так, чого доброго, і при дорозі можна родити, як трапилося в мене з Перті, — з усмішкою сказала вона. — А це, голубонько, дуже нелегко. Кругом самі чоловіки. Та й дитину можна занапастити.

— Я могла б лягти в тутешню лікарню, — повільно проказала Саллі. — Але там дуже багато хворих на тиф.

— Ну, якщо вже на те пішло, голубонько, то чому б вам не прийти до мене? — запропонувала місіс Моллой. — Я вас і догляну.

Саллі подякувала їй, намагаючись приховати своє збентеження. Ця дебела й неохайна жінка, при всьому її досвіді та щирому бажанні допомогти, навряд чи годиться у повитухи, думала Саллі. В халупі була лише одна кімната — водночас кухня і їдальня; в кутку, за парусиновою завіскою, спали містер та місіс Моллой. Діти тулилися на двох вузьких верандах — спереду й позад будинку, геть заставлених дерев’яними тапчанами, обтягнутими рядюгою. Хіба ж можна родити дитину в таких умовах?

— Я певна, Морріс приїде відразу, як тільки одержить мого листа, — твердо сказала Саллі. — І тоді я негайно поїду до моря.

Проте, повертаючись назад у Хеннан під палючим полуденним сонцем, Саллі сама вже не знала, чи вірить вона в ці слова, чи й справді повернеться Морріс, як тільки одержить ї листа. Піднесений настрій, з яким вона йшла до місіс Моллой, зник, натомість у серце закралась невиразна туга. Чи може вона бути певна, що Морріс поставиться до її листа так, як би їй хотілося? Якщо він натрапив на золото, йому важко буде від нього відірватись. Якщо золота нема — він не захоче повертатися додому з порожніми руками. Невже свідомість того, що і їй, і дитині загрожує тут небезпека, не переможе у ньому цієї жадоби до золота, що потьмарила йому увесь світ?

Саллі рішуче відкинула цю думку і вилаяла себе за те, що була несправедлива до Морріса. Хіба ж він може отак знехтувати свої обов’язки? Ні, ні, звичайно, він захоче бути біля неї, коли вона народжуватиме йому сина. Він подбає, щоб її доглянули, запросить акушерку й досвідченого лікаря. Можна собі уявити, як він пнутиметься з шкури, щоб Фітц-Морріс Гауг-молодший був оточений належною увагою. Старі поняття про збереження роду й таке інше ще живуть у ньому, хоч тепер у це й важко повірити, дивлячись на нього. Та зрештою і золото йому потрібне хіба не для того, щоб тільки повернутись на батьківщину й жити так, як він жив колись?

Син, думала Саллі, тільки син може стати для Морріса важливішим за золото. Морріс приїде. Це безперечно. Вона ніколи йому не простить, якщо він не приїде.

Старателі приходили обідати невдовзі після роботи. Ті з них, що працювали на своїх ділянках, закінчували о четвертій годині, забігали до найближчої пивнички перепустити чарчину, поверталися до своїх наметів сполоснути пилюку з обличчя та рук і поспішали до містечка поповнити запаси води та продуктів або йшли просто в їдальню. Саллі квапилась додому, побоюючись, як би там у Калгурли не загас вогонь, а її родичі не вчинили наскок на комору.

Та все було гаразд: у вогнищі тлів підгорнений присок, а Калгурла за своєю звичкою неквапливо накривала на стіл. Саллі, звичайно, довелось чимало попріти, поки вона приготувала гарбуз, картоплю та заварний крем із згущеного молока й яєчного порошку до пудингу з сушеними абрикосами. Але рівно на п’яту обід у неї був, як завжди, готовий.

Увесь наступний місяць Саллі мужньо працювала не покладаючи рук. Ніколи ще не почувала вона себе так добре, запевняла вона місіс Моллой. Іноді, правда, трохи наморочиться в голові від утоми, але все найтяжче робить тепер Калгурла: носить воду, тягає дрова. Тільки от від Морріса нема ні слівця.

Потім старателі, що повернулися з Дарлота, сказали: Морріс подався в похід до Блек-Рейнджа, за вісімдесят миль на схід.

Повільно тяглися тижні палючої спеки і нестерпної, виснажливої задухи. Саллі слабла з кожним днем, але працювати не кидала. Обличчя в неї змарніло і загострилося, а тіло, навпаки, обважніло. Тепер вона знала, що нікуди не зможе поїхати: її син народиться тут, на приїсках. Їй і дитині доведеться випробувати свою долю у цьому жахливому бараці з гофрованого заліза та парусини, переповненому тифозними хворими, або віддати себе на милість та доброту місіс Моллой.

— Та ви не турбуйтесь, голубонько, — підбадьорювала її місіс Моллой. — Побачите, все піде як по маслу. Приходьте до мене, я вас гарненько й упораю, мені це не вперше. Вимию все, таку чистоту наведу — любо глянути. А Тед з дітьми день-другий посплять і надворі, коли маленький Гауг з’явиться на світ божий.

Так воно зрештою і вийшло.

Тієї ночі, коли Саллі, розгублена і перелякана, відчула наближення пологів — раніше, ніж вона чекала, — Калгурла побігла до місіс Моллой. Вона повернулася з Тедом та Семом Маллетом. Вони поклали Саллі на ноші, які були в них давно напоготові, і перенесли її до халупи сімейства Моллой.

Хазяйка, сповнена почуття відповідальності, зустріла Саллі з відкритими обіймами. На місіс Моллой було чисте ситцеве плаття, голову прикривала біла носова хусточка; вона мала вигляд справдешньої акушерки, охайної й упевненої в собі. — Знаєте, голубонько, — призналась вона потім Саллі, — я подумала, що вам буде приємно, коли я трохи причепурюся ради такої нагоди.

— Авжеж, мені було приємно, — запевнила її Саллі.

Саллі чула, як місіс Моллой послала Теда привести лікаря; і протягом довгих годин нестерпного болю вона весь час відчувала присутність цієї товстої добродушної жінки, що метушилась біля неї і все намагалась заспокоїти її та підбадьорити. Калгурла також не відходила від Саллі, і це вона тримала її за руки в останні хвилини жорстокої боротьби, коли з її грудей вихоплювалися жалібні крики.

А потім, на світанку, місіс Моллой схилилась над нею і сказала:

—— Синок народився, місіс Гауг. Гарнесенький хлопчик, дай бог йому щастя. Ось погляньте на нього!

Син! Саллі переборола важке знесилля, яке скувало все її тіло, і подивилась на згорточок, що лежав поруч неї. Маленька темна голівка прихилилась до її грудей. Сльози навернулись їй на очі й повільно покотилися по щоках.

— Син! Мій син! — прошепотіла Саллі. Яке щастя, яке невимовне блаженство знати, що він тут, біля неї.

РОЗДІЛ XL

Все сімейство Моллой у повному складі супроводжувало Саллі, коли вона поверталася з дитиною додому. Тед Моллой виступав попереду з її саквояжем. Місіс Моллой ішла поруч Саллі, несучи на руках її сина. Молодше покоління Моллой уже звало його Діком. Він був записаний як Річард Фітц-Мор-ріс Гауг. Шикарне ім’я, казала місіс Моллой.

Вона теж дає своїм дітлахам шикарні імена, — хочеться хоч чимось потішити їх, адже вони в неї незаконнонароджені. Сіді Патрік, Мел Антоні та Бріссі Ксавір, схожі на живі городні опудальця, дріботіли позаду, і кожен щось ніс у руках, а маленького братика, повзунка Вікі, садовили собі на плечі всі по черзі. Грудне дитинча Аді Сесілія везла в колясочці — звичайному ящику, поставленому на колеса.

Але центром уваги в цій процесії була молоденька коза — подарунок місіс Моллой. Козу героїчно тягли за собою Перті та Варт, а та не менш уперто тягла їх у кущі. Всі реготали до упаду, коли коза шарахала вбік, зачіплюючись мотузкою за колючки, і хлоп’ята волочилися за нею по землі.

Це було дуже симпатичне створіння — біле-білісіньке, з ніби виточеними ратичками та ріжками, вигнутими, як молодий місяць, пустотливе і ласкаве. Саллі почувала себе невимовне щасливою і сміялася з кожного вибрику кізки так само весело й дзвінко, як діти. Вона вже навчилась доїти козу, і маленький Дік задоволене й жадібно смоктав з ріжка козине молоко, ба навіть ніби почав від нього наливатися, мов яблучко. Саллі охопив розпач, коли виявилось, що в неї нема молока; нестерпно боляче було дивитись, як напружується крихітний ротик, марно торсаючи її порожню грудь. Саллі обливалася слізьми і з гіркою безнадією дивилась на зморщене личко.

— Нічого, голубонько, не треба так побиватись, — втішала її місіс Моллой. — При такому житті, як у вас, та ще після хвороби — звідки йому взятися, тому молоку? А біді ми зарадимо, виросте ваш малюк і на козиному молоці… Є в мене дуже гарненька кізка — саме те, що йому треба…

Саллі розуміла, що й вона, і маленький Дік завдячують своїм життям місіс Моллой та її козі. А втім, кожен член сімейства Моллой вніс у це свою частку — всі вони допомагали вижити їй та її синові у ті перші тяжкі дні.

Які вони були добрі до неї! Тед Моллой схопився серед ночі, побіг до Сема Маллета, переніс її до себе додому, притяг лікаря й до ранку грів для неї воду в бляшанках з-під гасу. Лікар прийшов, коли дитя уже з’явилося на світ, і йому не лишалось нічого, як тільки поздоровити місіс Моллой з успіхом. Він сам не міг би краще упоратись, сказав він.

— Та де вже йому! — бурчав Тед. — П’яниця нещасний! Трохи не за барки витяг його з трактиру. Глянули б ви, який у нього був вигляд! Я не підпустив його до вас, мем, поки не вилив на його лапи цілу миску гарячої води.

Тед з дітьми кілька днів спав за хатою під кущами, і в кімнаті панували незвичайна тиша та спокій. Для Саллі то був справжній рай: лежати в постелі, відчувати поруч себе свою дитину, знати, що тебе оточують любов’ю та піклуванням, засинати, мріючи про те, скільки радості принесе їм у житті постійна близькість оцього живого клубочка.

Коли юні Моллой зграєю вдерлися до кімнати, щоб подивитися на новонародженого, кожен з них приніс йому якийсь подарунок. Один з хлопчиків зробив для Діка маленького возика з дерев’яного ящика, інший прив’язав на кінець довгої мотузки цілий жмут яскравого пір’я папуги, а Аді власноручно пошила малому слинявчик. Сльози набігали на Саллині очі, коли вона згадувала цю зворушливу дитячу увагу і все, що зробила для неї місіс Моллой.

Через кілька днів Саллі наполягла на тому, щоб місіс та містер Моллой спали на своєму ліжкові за завіскою, а сама перейшла на тапчан. Дітей повернули до хати. Галасливі й до всього цікаві, вони одразу заповнили собою все, а серед них, мов квочка серед курчат, не присідаючи, топталася мати: варила їсти, підмітала долівку, прала та прасувала. Таке стовпище живих істот у такій тісній халупі! Іноді здавалось, що вони розмовляють, сваряться, верещать, сміються і плачуть всі разом і водночас. Не встигало замовкнути якесь хлопчисько, що дістало ляща, як уже заходилось плачем немовля, і гвалт стояв до самого вечора.

Минуло ще кілька днів, і Саллі вирішила, що вона вже цілком оклигала і може повернутись додому. Вона згадала свій намет та повітку, і їй здалося дивним, що то її дім. Та все ж її тягло туди, кортіло зостатися наодинці з малим, купати його й сповивати, не відчуваючи на собі цікавих поглядів цілої юрби дітлахів.

І от одного недільного ранку Саллі в супроводі всього сімейства Моллой прибула нарешті до свого намету біля підніжжя гори Марітани. По дорозі раз у раз доводилось всім зупинятись, бо ж не можна було не показати маленького Діка давнім друзям — Сему Маллету, Тупому Кайлу, Елі Нанкерроу, Попу Ярну та іншим.

Поки місіс Моллой метушилась, розпаковуючи речі Саллі та Діка, Тед подався до крамниці купити дещо з продуктів. Один з хлопчиків запалив у вогнищі, інший припнув пастися козу, Аді підмела навколо намету та під повіткою, куди вітер нагнав сухого листя й пилюки.

Повернувшись з крамниці, Тед розповів, що зустрів фургонника з Лейк-Дарлота, який бачив Морріса та Кона. Вони прямували до Блек-Рейнджа з партією старателів, що залишили Дарлот, коли тамтешні розсипища почали виснажуватись. З усього видно, Морріс не одержав листа місіс Гауг. Всі, хто приїздив з півночі, повторювали чутки про багаті родовища золота, знайдені в Блек-Рейнджі, хоч для старателів то дуже лихий край.

— Не треба вішати носа, місіс Гауг, — втішав Саллі Тед на свій грубувато-добродушний лад. — Диви, одного чудового дня Моррі ще заявиться до вас з повними кишенями золота.

— А я й не вішаю носа, — спокійно відповіла Саллі, не відриваючи очей від Діка, що спав у неї на колінах.

Саллі помічала, що вона дедалі рідше думає про Морріса, відколи в неї народився син. Всі її думки були звернені на дитину — на її повсякденні, повсякчасні потреби, а ще на те, як вона прогодує сина, коли він підросте. Треба, мабуть, не гаяти часу та знов відкривати їдальню. У неї ще лишилося трохи грошей, які їй пощастило заробити в останні місяці перед народженням Діка, але того ненадовго вистачить. І Саллі казала собі, що віднині вона повинна заробляти стільки, щоб забезпечити й себе, й дитину.

У неї було таке відчуття, ніби Морріс втратив свої права на сина. Він не приїхав, щоб поділити з нею радість, коли вона носила дитину під серцем. Його не було біля неї, щоб поділити і її тривогу, її страждання, коли вона народжувала йому сина. Тим самим Морріс ніби зрікся його, Дік належить тільки їй, і тільки на ній одній лежить відповідальність за те, що вона дала йому життя.

Калгурла зникла того ранку, коли народився Дік. Цілу ніч Саллі відчувала її біля себе: бачила високу темну постать, що тінню сновигала по кімнаті, чула тихі уривчасті вигуки, якими Калгурла намагалась заспокоїти й підбадьорити її. Місіс Моллой казала, що, мабуть, сам бог послав їм Калгурлу, — так добре вона допомагала під час пологів, так спритно й разом з тим обережно та неквапливо робила все, що їй наказували. Вона викупала і сповила дитину, поки місіс Моллой поралася біля матері. Але вранці Калгурла зникла, й відтоді ніхто її не бачив.

— Коли вернеться Калгурла, ми з нею знову відкриємо їдальню, — сказала Саллі Теду Моллой. Саллі була впевнена, що Калгурла повернеться до неї.

— Ну, ну, голубонько, заждіть ще звалювати на себе такий тягар, розриватися заради грошей, — бурчала місіс Моллой. — Хлопці не дадуть вам пропасти. Та й на біса все це потрібно, коли Тед зараз непогано заробляє. Господи, хіба ж ми не раділи, не пишалися, що ви якийсь тиждень погостювали у нас і ми допомогли вам породити на світ маленького Гауга. Ви тільки гляньте-подивіться, як він усміхається до своєї тьоті Терези!

Увечері прийшли старателі привітати маленького Гауга, як вони врочисто заявили. Елі пояснив Саллі, що хлопці не дійшли згоди, який подарунок купити Дікові. Але зваживши на те, що він — справжнє дитя приїсків, вони ось скинулись по дрібці золота — нехай мати сама купить, що йому треба. І Елі простяг їй новеньку замшеву торбинку, натоптану золотом.

Всі вони клялися й божились, що Дік просто красень і чисто тобі викапаний Морріс. Саллі чудово розуміла, що її первісток — миршавий, кволий недомірочок, та вона дала собі слово зробити все, аби він виріс дужий і гарний.

Всі навперебій розповідали їй приїскові новини, так ніби вона була відсутня принаймні півроку. В Хеннані життя аж клекоче. Рудники переходять з рук у руки по скажених цінах; дороги захрясли підводами з новим устаткуванням; воно прибуває щодня, і для розвантажування не вистачає робочих рук; а в Південному Хресті, казав Джек Баламут, його навалено гори — вивозити нічим. Та незабаром залізниця дійде до Кулгарді: вже всі говорять, яке бучне свято буде влаштовано там у день відкриття.

За розрахунками підрядчиків, через кілька місяців залізницю дотягнуть і до Хеннана; ходять чутки, що селище перейменують на місто Калгурлі або Калгуларрі — за тубільною назвою цієї місцевості. Тим часом нові крамниці, трактири ростуть мов гриби. Старі халупи, що в них містилася пошта й контора інспектора, зносяться, а на їх місці споруджуються солідні будинки з пісковина. Через рік у місті проведуть електрику. На схід від Хеннана уряд установив опріснювачі на свердловині, а громадськість уже вимагає спорудження водогону.

А Фріско став великою персоною у Лондоні. Тепер він, з вашого дозволу, містер Франсіско Хосе де Морфе, водиться з лордом Персі Дугласом, створює акціонерні підприємства, дає інтерв’ю репортерам, доводячи, що Хеннан — центр найбільших у світі родовищ золота.

Олф Брайрлі знайшов роботу на руднику Мідас і ставить собі дім. Еге, його призначили управляючим, і зараз він з дня на день чекає приїзду дружини. Невже місіс Гауг цього не знає? Просто дивина! У місіс Брайрлі теж народилась дитина. Дочка. І Олф на радощах напився, мов сучий син.

Не часто траплялось таке, щоб Олф перебирав міру, але, кажуть, він трохи з глузду не зсунувся, коли одержав телеграму: «Поздоровляємо гарнесенькою донечкою. Мама доня здорові». Він гдсав з телеграмою по всьому приїску, показував її кожному стрічному. Ну й, звісно, частував, так що всі повзали рачки. Адже він тепер управляючий, і слід віддати йому належне, тут він не осоромився — поставив рудокопам Мідаса цілу бочку пива.

Дінні був у розвідці, так Олф послав тубільця розшукати його й повідомити про велику подію.

— А чи не чув хто із вас, де Морріс? — спитала Саллі. — Я написала йому про Діка в Лейк-Дарлот, але Тед Моллой каже, що вони з Коном рушили далі, до Блек-Рейнджа.

Запала ніякова мовчанка. Погані чутки приходили про похід у Блек-Рейндж, але нікому не хотілось говорити про них місіс Гауг. По тому всі раптом заговорили один поперед одного.

— Цілком можливо, що Морріс не одержав вашого листа, мем.

— Від Дарлота до Блек-Рейнджа сто миль з гаком.

— Це не біда, зате, згадаєте мої слова, коли він причалапає сюди, йому буде чим похвалитись.

— Будьте певні: Морріс примчить, як ошпарений, тільки-но зачує про маленького Гауга!

А наступного дня прийшов сам Олф і приніс Саллі апельсинів та лимонів. Він сяяв од щастя й страшенно пишався і Лорою, і своєю дочкою, і своїм новим будинком. Будинок був уже майже готовий, з двома верандами, спереду та позаду, з ванною кімнатою, з сітками на дверях від мух. Все це обходиться страшенно дорого — і робочі руки, і транспорт, скаржився Олф, а про ціни на матеріали вже й не згадуй, слава богу, що хоч дістав. Але він хоче, щоб Лора жила з усім комфортом, який тільки можна створити на приїску; служба на руднику Мідас дала йому змогу збити трохи грошей і досить швидко побудувати дім.

Минуло ще кілька днів, і якось Саллі з подивом побачила, що до її намету прямує молода дівчина, в білому мусліновому платті та крислатому капелюшку, оздобленому по краях білим мусліновим рюшем. Можна було подумати, що вона зійшла з картини Дана Гібсона, щоб прогулятися курною дорогою серед побурілих від пилюки наметів.

Саллі не одразу впізнала Вайолет О’Брайєн — так не схожа була ця чарівна дівчина на завжди сумну й убого зодягнену офіціантку з трактиру Джіотті. Лише очі були ті самі — сині-сині; побачивши їх один раз, такі очі ніколи вже не забудеш. Але в них, як і раніше, таїлась якась невесела дума, хоч на губах Вайолет грала усмішка, ніби їй самій було смішно, що вона отак вичепурилась.

— Вайолет! Невже це ви? — вигукнула Саллі, йдучи їй назустріч.

— Я й сама собі не вірю, — сказала Вайолет. — От почула, що ви тут, і закортіло побачити вас перед від’їздом. — Очі її спалахнули. — Так, так, місіс Гауг, я їду в Мельбурн вчитися на співачку. Кілька тижнів тому повернувся тато. Десь на півночі натрапив на добру місцину й продав її за десять тисяч фунтів. Точніше, це його частка.

— О, я така за вас рада! — Саллі справді розхвилювалася й зраділа, ніби це їй самій звалилося щастя. — Виходить, такі чудеса бувають не лише в казках!

Вайолет задумливо кивнула головою; здавалось, вона ще й досі не могла повірити, що справджується її заповітна мрія.

— Ай справді, схоже на казку? Звичайно, мені дуже шкода залишати маму та малюків. Але ж така можливість — я мріяла про це все життя. І тато каже, що я цього заслужила. Він дуже пишається мною, не хоче, щоб я змарнувала своє життя на приїсках — вийшла заміж за рудокопа чи старателя і наплодила йому з півдесятка дітей.

— У мене поки що тільки одне, але мені воно до душі, — засміялась Саллі.

Вона підвела Вайолет до ящика, в якому спав Дік, і, відгорнувши серпанок, що захищав його від мух, показала свій скарб.

— Він маленький і кволий, правда? Але я безмежно щаслива, що він тут, зі мною!

Та Вайолет уже бачила стільки дітей за свій короткий вік, що Дік не викликав у неї захоплення.

— Для вас це, мабуть, дуже добре, — сказала вона рішуче. — Але я хочу бути співачкою. І сподіваюсь, що більше ніколи ні в кого не закохаюсь і не буду так побиватися, як за Чарлі…

— О, то було велике горе для вас, — співчутливо сказала Саллі. — Але тепер вам усміхнулося щастя, і я вірю, що більше ніщо його не затьмарить. Ви молода і вродлива, Вайолет, у вас є сила волі, і це вам допоможе досягти мети.

— Ви справді в це вірите? Скажіть, я справді зможу вирватися звідси? — Вайолет обвела зляканим поглядом мертву, випалену сонцем землю, розкидані довкола ветхі намети, ніби боялась, що вони можуть не пустити її, перешкодити їй здійснити свою мрію. — Іноді я собі кажу, що назавжди забуду сюди дорогу, а іноді як подумаю — страх бере: а раптом тато процвиндрить усі гроші?… З ним уже таке було: розбагатіє і в одну мить пустить усе на вітер.

— Не думайте про це, — сказала Саллі; Дік заплакав, вона взяла його на руки.

— І не буду! — голос Вайолет став жорстокішим. — Мама хоче, щоб тато купив землю або відкрив трактир, поки він не вгатив усіх грошей у акції. Та все одно я більше не вернуся на приїски, місіс Гауг. Я не вернуся, навіть коли все знову піде шкереберть і мене турбуватиме доля мами та дітлахів.

Від похмурого передчуття Вайолет Саллі теж стало важко на душі.

— Не вертайтеся, Вайолет, — сказала вона, — не вертайтесь нізащо. А я вас часто згадуватиму і буду аплодувати вам звідси, коли ви станете славетною співачкою.

Потім Вайолет пішла. Вона йшла курною дорогою, струнка, граціозна, упевнена в собі, і Саллі дивилася їй услід, доки легенька біла постать не розтанула в сліпучому промінні сонця, у хмарах рудої пилюки, злившися з довколишнім суворим краєвидом.

Чи пощастить їй вирватися з цих тенет? — думала Саллі. Вайолет молода, вродлива, має чарівний голос, чистий і мелодійний, як у тієї ранньої пташки. Ні, ні, вона обов’язково досягне того, до чого рветься душею. Талант дасть їй не тільки можливість виявити себе у мистецтві, він дасть їй незалежність, маючи яку, людина може бути сама собою. Саллі ладна була молитись, щоб це здійснилось. Те, чим володіє Вайолет, надто рідкісне й надто цінне, щоб його занапащати за брудною стойкою приїскового трактиру.

Сама Саллі поки що була цілком задоволена, її життя було заповнене турботами про сина: вона купала його, годувала, носила гуляти в зарості, заколисувала піснями. Літо кінчалося, дні ставали прохолодніші, але дощу не було, і, як звичайно, всі боялися, що знову настане скрута з водою. З Дарлота приходили тривожні вісті про похід до Блек-Рейн-джа. І хоч усе її життя було зосереджене на синові, Саллі дедалі дужче мучив неспокій за Морріса.

Вона попросила Сема Маллета та Елі Нанкерроу спробувати дізнатися хоч що-небудь про нього, розпитувала й сама по крамницях та у фургонників, що прибували з півночі. Але ніхто нічого не чув про Морріса та Кона відтоді, як вони подалися в похід.

Фургонники казали, що такого згубного походу ще ніколи не знали на Заході. На Дарлотському приїску зібралося понад дві тисячі старателів, і розсипне золото було майже вичерпане, коли туди дійшла чутка про нове родовище в Маунт-Блеку. За одну ніч не менше тисячі чоловік розкілкувало свої ділянки й зірвалося з місця. Більшість пішла пішки, несучи все своє манаття на плечах або тягнучи його волоком на якійсь подобі санчат. Коли перші старателі з тих, що їхали верхи на конях або на верблюдах, подолали сто десять миль і добулися в Маунт-Блек, вони не знайшли там жодного виробітку, ані найменшої ознаки того, що хтось колись шукав тут золото. Більше трго, грунти в тій місцевості навіть і не обіцяли золота. До того ж там не було води.

Старателі повернули назад, деякі подалися до Мерчісона. Але для тих, хто плентався пішки з жалюгідними запасами харчів та води, було мало надії добратися живими до Дарлота. Почалась страшна паніка. Опинившись, немов у пастці, серед цієї мертвої пустелі, люди кидали ковдри, табірне спорядження, все, що могло їх хоч трохи обтяжувати, і поспішали в далеку зворотну дорогу. Багато їх там полягло навіки, а скільки — того ніхто ніколи не взнає.

Один старатель верхи на ледь живому верблюді привіз цю страшну звістку в Дарлот, і там спорядили рятувальну експедицію. З нею пішов і Дінні Квін. Кілька чоловік знайшли на дорозі напівмертвими од виснаження і привезли до табору. Слідом за рятувальною експедицією було послано караван верблюдів з водою та їжею. Пошуки тих, що могли відстати, заблудитися або ж знесиліти від голоду та спраги, тривають ще й досі.

Сем та Елі намагались заспокоїти Саллі. — Кон і Морріс не пропадуть, мем, — запевняли вони. — й-бо, вони гайнули до Мерчісона. У них же верблюди, а Кон обнишпорив цю країну вздовж і впоперек. Кона нічим не злякаєш. Це стріляний горобець і до того ж добрий товариш. Він не кине Морріса в біді. От побачите, не сьогодні-завтра вони приїдуть цілі-здорові, тільки проклинатимуть базікал, що провокують безглузді походи.

РОЗДІЛ XLI

Коли Саллі одного ранку трохи пізніше, ніж звичайно, вийшла з намету, біля вогнища сиділа Калгурла. Стара тубілка дуже змарніла, вигляд у неї був пригнічений; згорбившись, вона застиглим поглядом дивилась у тліючий жар. Очевидно, вона була не впевнена, що її тут добре зустрінуть. Але Саллі весело й дружелюбно привіталась до неї, і Калгурла посміхнулась у відповідь, зрадівши, що її не женуть і не лають за довгу відсутність.

Побачивши Діка, Калгурла задоволене гмукнула. Вона враз перейнялася радістю і гордістю за маля не менше, ніж Саллі, але взяти його на руки не наважувалась. Вона знала, що раніше треба помитись. Саллі показала їй на таз з водою та мило.

— Ти гарненько помийся, а я знайду тобі що-небудь зодягти, — сказала Саллі, та раптом, глянувши на обличчя Калгурли, здогадалась, що та смертельно голодна.

Саллі нагріла чаю і дала тубілці хліба та м’яса. Калгурла пожадливо накинулась на їжу. Потім Саллі винесла їй своє старе плаття, і тубілка пішла під повітку з тазом води та великим бруском мила.

Калгурла повернулася звідти вже чиста, з мокрим волоссям, задоволене оглядаючи голубе Саллине плаття. Вона одразу ж підхопила на руки Діка і мовчки стежила за тим, як Саллі, метнувшись у зарості, притягла на мотузці козу. Калгурла здивовано скрикнула, коли місіс Саллі раптом почала доїти цю дивну тварину, та ще дужче їй вразило, коли місіс Саллі налила молока в пляшечку, натягла зверху соску і почала годувати козиним молоком свого сина.

Саллі пояснила їй, що сама не може годувати Діка, бо в неї немає молока. Обличчя старої тубілки спохмурніло. Вона зробила промовистий жест — провела руками по животу і доторкнулась до грудей. Саллі збагнула, що в тубілок теж нема молока: вони голодують, грудь у них порожня. Калгурла прийшла до неї не тому, що скучила, її пригнав голод.

Вдень з’явилися родичі Калгурли — кілька тубільців та тубілок. Саллі бачила, що їх мучить голод, хоч вони, певне, уже ходили старцювати в селище. Саллі віддала їм майже все, що було у неї в коморі. Але чоловіки вже збагнули значення грошей. Вони почали їй втлумачувати, що місіс Саллі може обдарувати їх грішми, вони самі куплять собі їжі. Тоді Саллі показала їм свій гаманець, де було трохи дрібних грошей, а Калгурла пояснила, що місіс Саллі самій нічого їсти. Вона взяла Дікову пляшечку з соскою і показала, як місіс Саллі доїть козу та напуває молоком дитину.

— Юккі! — тубільці збилися навколо, сміючись і збудженими вигуками, висловлюючи свій подив. Тепер вони переконались, що й місіс Саллі посуха принесла таку саму біду, як і їм, раз вона змушена годувати своє немовля молоком від цієї дивної тварини, схожої на білу рогату собаку.

Саллі знала, що варто їй гукнути когось із старателів, що працювали на своїх ділянках, і вони з лайкою проженуть тубільців, пригрозивши скрутити в’язи кожному, хто ще хоч раз її потурбує. Але Саллі не могла забути того, що ці люди ділилися з нею останньою крихтою, коли вона, хвора й безпомічна, була покинута на їхню ласку. Тепер її черга поділитися з ними всім, що в неї є, — це буде тільки справедливо. Саллі розуміла, чого вони до неї прийшли, вона глибоко усвідомлювала свій моральний обов’язок, свій борг перед ними. Але як пояснити цим бідолахам, що одна людина неспроможна прогодувати стільки голодних ротів?

Зараз Калгурлі, здається, пощастило втлумачити їм це, та якої вони заспівають далі?

Треба бути готовою до того, що голод знов прижене їх до неї, вирішила Саллі, отже, треба заробити грошей та запастися продуктами, щоб було з ними чим поділитися. Одне слово, треба негайно відкривати їдальню, Калгурла допоможе.

Так Саллі й зробила.

Вони пішли разом до крамниці й повернулася, навантажені м’ясом, картоплею, крупою та консервами. Саллі одразу ж переказала Сему Маллету, що з завтрашнього дня кафе «Під кущиком» буде відчинене для відвідувачів. Вона просила сповістити про це всіх своїх колишніх столувальників.

Першого ж дня насунула сила народу. Чоловіки радо вітали Місіс Гауг, що, стоячи біля свого столика, насипала у тарілки суп, бадьора й життєрадісна, як завжди.

— Ні разу не довелось попоїсти по-людськи, відколи ви перестали нас годувати, мем!

— Приємно, хай йому чорт, бачити вас на старому місці, Місіс Гауг!

Саллі зворушила увага старателів, що відчувалася в кожному, ніби й грубуватому, вигуку. Вона знала, що ці люди глибоко розуміють її тривогу за Морріса й те, як важко їй прогодувати себе та дитину. Вони просто інакше не вміли висловити своє співчуття та готовність допомогти їй усім, чим тільки можуть.

Тепер Саллі цілісінький день крутилася, як муха в окропі, і не мала, як раніше, часу няньчитися з Діком та носити його гуляти в чагарники. Звісно, вона не занедбала його. Все, що треба було малому, робилося в першу чергу. Але Саллі не могла вже бігти до нього і брати його на руки кожного разу, як тільки він починав пхикати, і часом траплялось, що Дік без угаву кричав протягом усього обіду. Хоч здебільшого в таких випадках Калгурла садовила його собі на одну руку, продовжуючи другою розносити тарілки. А то ще котрийсь бородань старатель підхопить юного Гауга й почне підкидати так, що в матері серце холоне, й при тому запевняє, що він чудово вміє поводитися з дітьми, — сам батько. Та Дікові, мабуть, подобались його суворі друзі: коли чиєсь бородате обличчя схилялось над ним, він радісно сопів і сміявся, пускаючи слину.

— Ой, вони всі були такі уважні, такі добрі до мене — ви просто уявити собі не можете! — часто казала місіс Гауг, згадуючи ті часи.

Раз або двічі на тиждень навідувалась місіс Моллой: посидіти з Саллі, погомоніти про се, про те за склянкою чаю, дати якусь добру пораду щодо дитини. А по суботах прибігали молодші Моллой: рубали для Саллі дрова і взагалі допомагали, чим могли. Сіді вже робив у крамниці, решта дітей, крім найменших, ходили тепер до школи.

Школу відкрили недавно, і місіс Моллой дуже цьому раділа.

— Росте наш Хеннан, як з води, — задоволено казала вона. — Скоро його зовсім не впізнаєш. Оце, бач, школу відкрили, залізницю тягнуть, крамниці, трактири ростуть як гриби. Поглянули б ви, голубонько, який домище відбухав своїй жіночці Олф Брайрлі! Лялечка! Хоч він просто з побіленого вапном гофрованого заліза, та ще є веранда з зеленими гратами; зате ж як все там зручно влаштовано: і пральня з усім потрібним начинням, і гарненькі квітчасті фіранки на вікнах, і білі чохли на меблях. Місіс Брайрлі буде першою жінкою на приїсках, якій не доведеться виварювати білизну в гасовому бідоні на багатті за хатою.

А ще за день чи за два місіс Моллой прибігла до Саллі з великою новиною: містер Брайрлі позичив у когось коней та коляску і поїхав до Кулгарді зустрічати місіс Брайрлі.

За обідом Саллі почула від старателів, як Олф сьогодні віз додому свою пані — до речі, для всіх, окрім давніх друзів, він тепер не Олф, а містер Брайрлі, управляючий рудником Мідас.

— Глянули б ви на Олфа, коли він їхав по Хеннану, — казали за столом. — Сидить такий набундючений і щасливий-щасливий, а поруч жінка з дитиною на руках. А він так і розсипає усмішки направо-наліво, і всі, хто був на вулиці, кричать йому «ура!».

Саллі раділа, що скоро побачить Лору і її дочку; та коли до неї в намет вбігла Марі Робійяр і кинулась їй на шию, для Саллі це справді була приємна несподіванка.

— Саллі, дорогесенька! — щебетала Марі. — Яке щастя бачити тебе знову! Ох, ти не знаєш, як тоскно було мені самій в Кулгарді! Я так хвилювалась за тебе, коли місіс Фогарті сказала, що ти при надії! Ну швидше, швидше покажи мені твого синочка, а потім уже наговоримось…

Виливши ціле море захоплених ахів та охів над маленьким Діком, що спав у своєму ящику-колисці, Марі з захватом почала переповідати Саллі всі новини:

— Аякже, ну, звісно, ми назовсім приїхали в Хеннан. Містер Брайрлі обіцяв влаштувати мого Жана на Мідас. Але ж, Саллі, це жах, я не хочу, щоб Жан працював під землею! Він же у мене хворий — все кашляє, кашляє, кашляє… Я так боюся, що в нього шахтарська хвороба. Жанів батько живе тепер з нами, і він теж проти цього. Каже, що сам полізе в шахту, бідолашний старий! А хіба я безрука? Я теж дещо вмію робити — шити плаття, чоловічі сорочки. Недарма ж бо вчилась. Побачиш, я стану наймоднішою кравчинею в Хеннані!

Робійяри вирішили осісти поблизу рудника, і поки чоловіки ставили намет, Марі прибігла хоча б краєчком ока глянути на Саллі. Зараз вона поспішає, треба допомогти розпакувати речі, дати всьому лад. Зате яке щастя, що тепер завжди можна прибігти до Саллі й наговоритися досхочу!

Марі чула, що Морріс пішов у цей горезвісний похід на Блек-Рейндж і що Саллі не має про нього жодної звістки.

— Містер Брайрлі все розповів нам, — співчутливо сказала Марі. — Mon Dieu[18], це жахливо! Я розумію, як ти тривожишся, люба! Але старайся не думати ні про що погане, поки є надія.

— Я стараюся, — сказала Саллі. Теплі, дружні почуття Марі були для неї великою розрадою. Чимсь ласкавим і ніжним повіяло від неї, ніби сюди, в намет Саллі, внесли оберемок запашних квітів. Саллі відчувала, що тепер, коли приїхали Марі та Лора, Хеннан для неї стане зовсім іншим. Вона любила їх обох, але з Марі у неї знайшлося більше спільного, їм весь час доводилось боротися з труднощами, у них одне й те ж саме викликало і сльози, і глибокі роздуми, й сміх. Лорине життя було легше, безтурботніше. Лора була справжня молода леді, дуже мила й привітна, але, по суті, недалека, й любила іноді повеличатися, взяти покровительський тон.

Та все одно Саллі дуже зраділа, коли Олф якось надвечір привіз до неї Лору. Сам він, посидівши хвильку, подався в Хеннан купувати продукти, залишивши жінок віч-на-віч, щоб вони могли «досхочу наговоритися про своїх «крихіток».

Лора розцвіла. Вона поповніла, ще погарнішала й мало нагадувала ту досить сором’язливу дівчинку, яку колись привіз на приїски Олф. Її дитина теж була пухкенька, рожева — така собі жива лялечка в чепурному платтячку, плетених вовняних капцях та вишитій дрібненькими трояндами шапочці.

Вони охрестили свою дочку французьким ім’ям — Еме, але, звісно, на приїсках всі її зватимуть просто Емі, сказала Лора. Дівчинка має ще цілу купу інших імен, як справжня принцеса, каже Олф. Її назвали Елізабет по Олфовій матері, Маріанною по улюбленій Лориній тітці й Мод — через те, що це друге Лорине ім’я, а Олф дуже хотів, щоб навіть у доччинім імені було щось від матері.

— Я знаю, все це страшенно безглуздо! — казала Лора, заливаючись щасливим сміхом.

Що ж до Еме, то її, здавалося, усе це зовсім не обходило. Еме взагалі дуже спокійна дівчинка. Акушерка сказала, що вона давно не бачила такої чудесної дитини. Це тому, сказала вона, що Лора така урівноважена і з перших днів сама годує дитину. Слава богу, що з цим у неї все гаразд.

— Я уявляю, як тобі страшно було, Саллі, що життя твоєї дитини залежить від якоїсь кози, — додала Лора.

— Я була рада навіть козиному молоку, — сказала Саллі.

— Атож, — спохватилася Лора, збагнувши свою нетактовність. — Ти просто не повіриш, люба, як я хвилювалась за тебе! Це було так несправедливо, що я живу в комфорті, всі бігають коло мене, а ти тут мучишся сама мов палець у цій задусі та куряві. Я просила Олфа привезти тебе до мене, скільки б це не коштувало, — але він сказав, що ти не хочеш їхати.

— Дякую, Лоро, що ти про. мене тоді подумала, — зворушено сказала Саллі. — Але я не могла допустити, щоб ти й містер Брайрлі звалили на себе стільки турбот. У мене тут багато друзів, вони допомогли мені. Місіс Моллой була до мене добра, мов ангел, і вона така вміла, досвідчена.

Саллі призналася, що попервах Дік був миршавий і кволий, мов кошеня; а тепер зміцнів, бач, який опецьок. Одне слово, вона ним цілком задоволена.

Та все ж таки заздрість шпигнула Саллі в серце, коли Лора розстебнула ліф і дала дочці грудь, тільки-но та почала рюмсати. На Лору приємно було дивитись, коли вона годувала дитину, її м’яка біла грудь була налита молоком. Еме уткнулася в неї всім личком і, насмоктавшись, мирно заснула.

Вони заговорили про Морріса. Саллі призналася, що дуже непокоїться за чоловіка.

— Він би мав уже повернутись або принаймні надіслати про себе звістку, якби все було гаразд, — сказала вона.

— Олф каже, що там зараз Дінні, він обов’язково порозпитує про містера Гауга, — заспокоювала її Лора. — Олф гадає, що Морріс та Кон могли повернути на Мерчісон, коли побачили, що по дорозі на Дарлот так погано з водою. Адже Кон Магаффі прийшов з Мерчісона, коли Кулгарді щойно відкрили, і його, на Олфову думку, потягло зараз назад. Знаєш, Саллі, а чому б тобі не перебратися до нас? Поживеш, доки повернеться містер Гауг. Вільної кімнати в нас, правда, немає, але можна цілком пристойно влаштуватися й на веранді. Я була б дуже рада, якби ти погостювала у нас.

Так, Лора завжди була гостинна й великодушна. Але місіс Гауг — «нестерпна гордячка», як казав на неї Дінні Квін, — не вміла приймати від людей послуг. Вона воліла нести свої тяготи сама і знати, що ні від кого не залежить. Вона була дуже вдячна Лорі за запрошення, але навіть думки не допускала, щоб утіснитися з дитиною в маленький будиночок, який Олф будував для своєї сім’ї. Ні, ні, про це не може бути й мови, їм самим там не дуже просторо.

По неділях Саллі приходила іноді випити з Лорою склянку чаю, але завжди при цьому почувала себе якось сковано. Все в цьому домі було таке новісіньке та чисте, що Саллі весь час боялась посадити пляму на скатерть або забруднити ситцеву оббивку крісла, в яке її садовили. Лора дбала, щоб у її господі був ідеальний порядок.

Олф умовив місіс Моллой присилати до них старшу дочку, Щоб Лора не займалася пранням білизни та прибиранням У кімнатах. Чого-чого тільки не робив Олф Брайрлі, щоб життя в його дружини й дочки було легке та приємне. Він змайстрував Лорі буфет і туалетний столик, обсадив веранду швидкоростучими виткими рослинами, скопав за будинком тверду, мов камінь, землю й почав насаджувати сад. Кожного ранку, перш ніж іти на роботу, години зо дві порпався у своєму саду.

Ніколи ще їй не доводилось бачити, щоб чоловік з дружиною були такі щасливі, так захоплені одне одним, як Олф та Лора в ті дні, думала Саллі. Лора сміялася і співала, пораючись у хаті, а Олф був такий задоволений усім — і дружиною, і дочкою, і своїм будинком, — що не міг говорити ні про що інше, навіть про золото, хоча й пропадав більшу частину дня, а часто й ночі, на руднику і дуже пишався тим, що почав там нову проходку і збільшив видобуток золота.

РОЗДІЛ XLII

Коли Саллі побачила двох чоловіків, що, спотикаючись, брели дорогою від селища до її намету, вона спершу подумала, що вони п’яні. Один з них ступав більш-менш твердо й підтримував свого товариша. У надвечірніх сутінках їх погано було видно, і вона лише мигцем глянула на них, сподіваючись, що вони не забредуть до неї на обід. Всі старателі давно вже пообідали й порозходились, Саллі прибирала зі столу під повіткою, Калгурла мила посуд.

А якщо їм таки забажається їсти, майнуло в голові Саллі, доведеться відкрити бляшанку м’ясних консервів, закип’ятити чай.

Один з чоловіків повалився на землю, не дійшовши до намету, другий попрямував до Саллі. І тут вона побачила, що це Дінні Квін.

— Дінні! — скрикнула Саллі й тієї ж миті подумала про Морріса. Дінні ж, певне, щойно з Дарлота, він, мабуть, знає…

— У мене для вас погана новина, мем, — сказав Дінні.

— Морріс! — ледве чутно вирвалося з Саллиних грудей. — Він…

— Ні, ні, Морріс живий, — сказав заспокійливо Дінні. — Хоч трохи не загинув по дорозі з Блек-Рейнджа. Коли я почув, що там таке робиться, я набрав води та харчів і подався на виручку. Морріса притяг. А Кон зник безслідно, кажуть, він зовсім схибнувся… Як вижив Морріс — просто не знаю. Ще б трохи — і йому б капець. Ми знайшли його біля пересохлого мочара, де він намагався докопатися до води, хоч там її і близько не було… Але він здоровий… буде здоровий… Зараз він трохи не при собі. Зовсім нічого не пам’ятає. Та це минеться… Ви тільки полегеньку з ним, нехай він сам приходить до тями.

— Де він? — ледь чутно прошепотіла Саллі.

Дінні кивнув головою в бік чоловіка, що сидів на землі. Саллі метнулась до нього.

— Моррісе! — скрикнула вона, упавши біля нього на коліна.

Морріс підвів голову й подивився на Саллі каламутними, налитими кров’ю очима. Але він пізнав її. Очевидно, її голос щось йому нагадав, обличчя його сіпнулося.

Саллі припала до чоловіка, поклала його голову собі на груди.

— Любий мій, хороший! — шепотіла вона, цілуючи його. — Нарешті ти повернувся… Тепер усе буде добре.

Дінні стежив за ними і з задоволенням відзначив, що Морріс пізнав Саллі й збагнув, де він. Звичайно, Морріс не міг одразу скинути з себе це страшне заціпеніння. Але воно мине. Дінні згадалось, що було з ним самим після того, як він трохи не помер від спраги по дорозі на приїск «Сибір».

— Нам би не завадило трохи перекусити, мем, якщо це не завдасть вам великого клопоту, — сказав Дінні. — В дорозі харчу ми мали від пуза. Ну, а тут я вже вирішив приставити Моррі швидше додому — не хотілося тягти його в трактир чи кафе. Єдине, що йому зараз потрібне, — це спокій і щоб він звикся з думкою, що він уже вдома, а не конає десь там, на дорозі біля Блек-Рейнджа. То найстрашніші місця у світі, хай вони будуть прокляті! І жодної блискітки золота не дісталося людям за всі їхні муки! Морріс там такого натерпівся, що просто дивом дивуєшся, як людина взагалі може пройти крізь такі тортури… Та тепер треба тільки почекати, він поступово вичуняє.

Поки Дінні вмивався сам та допомагав умиватися Моррісу, Саллі нашвидкуруч готувала чоловікам вечерю.

Перші дні Морріс зовсім не розмовляв. Саллі доводилось казати йому: «вставай», «одягайся», «умийся», «їж» — і в усьому допомагати. Рухався він кволо, немов старезний дід; часто стояв, безтямно втупившись очима кудись перед себе, або сидів у кріслі, байдужий до всього, що діється навколо нього. У Саллі серце обливалося кров’ю, коли вона дивилась на чоловіка, проте вона удавала, що нічого не трапилось, і розмовляла з ним так, ніби він усе розуміє. Старателі теж намагалися розворушити його. Приходячи снідати чи обідати, вони завжди затримувались на хвильку, щоб привітатися з Моррісом, сказати йому кілька слів:

— Здоров, Моррі, як ся маєш?

— Приємно, чорт забирай, бачити тебе вдома, друже! А іноді навіть розповідали йому якусь новину:

— Та й здорово ж закрутилося в нашому Хеннані, га, Моррі? Чотири тисячі рудокопів працюють на приїску!

Морріс не відповідав, хоч іноді в нього виривалися якісь незрозумілі звуки, ніби він силкувався заговорити. Саллі підбадьорювала старателів посмішкою та поглядом, сповненим глибокої вдячності.

— Моррісу кращає з кожним днем, — казала вона. — Скоро він зовсім одужає.

Вона показала йому Діка. Розповіла, як піклувалася про неї місіс Моллой. Та Морріс навіть не глянув на сина, і Саллі, хоч як кріпилася, відчула гірке розчарування.

Згодом Саллі стала помічати перші ознаки пробудження свідомості в чоловіка: Морріс сердитим поглядом проводив старателів, що приходили до їдальні, і стежив за кожним її рухом, коли вона наповнювала тарілки або розраховувалась з відвідувачами.

Одного разу Саллі та Калгурла аж розривалися, намагаючись, як завжди, швидше нагодувати людей та покінчити з обідом, а Дік лежав у колисці, захлинаючись від плачу. Потім він раптово замовк. Саллі озирнулася й побачила, що Морріс походжає туди й сюди з дитиною на руках.

— Дивись, дивись, Калгурла! — вигукнула Саллі. — Хазяїн узяв маленького!

Калгурла вдоволено заквоктала, радіючи, що Морріс нарешті признав свого сина.

Стояла посуха. Але якось увечері, коли сонце сіло за вузькою смугою темних хмар і дивний зловісний відблиск упав на гори та низину, Калгурла раптом сказала:

— Буде великий дощ.

Калгурла рідко помилялася в своїх завбаченнях погоди. Коли прогуркотіли перші далекі розкоти грому і небо на обрії розпанахала блискавка, Саллі квапливо почала складати усе їстівне в бідони. Далі позапихала одяг у сундучок та ящики і з тривогою подивилася на намет.

Намет був ветхий, напівзотлілий від сонця. Саллі не раз уже латала його шматками брезенту та підбивала в різних місцях мішковиною, і все одно зверху так протікало, що під час останніх дощів вона промокала за ніч до кісток. Тепер найперша думка була про дитину. Саллі давно припасла шмат парусини і завжди тримала її напохваті, щоб загорнути Діка, коли зненацька захопить злива.

Саллі вже лягла, Морріс теж спав, коли гроза обрушилась на приїск з шаленістю циклону. Намет затріщав, розпоровся, і його зірвало з кілків. В повітрі літали зламані гілки й листи гофрованого заліза, вони з гуркотом падали в зарості, ламаючи кущі. Потім суцільною стіною линув дощ.

Саллі стояла в темряві просто неба, там, де щойно був її намет, а злива хльоскала її по обличчю, сліпила очі.

З першим поривом бурі вона встигла накинути на себе пальто, взути черевики. Вона боролася з вітром, марно силкуючись вкутати дитину, коли Морріс мовчки забрав у неї парусину, загорнув Діка і взяв його на руки. Сам Морріс був напівголий, у самих старих молескінових штанях та благенькій сорочці, що надималась у нього на спині, мов парус. Але він здавався спокійним і впевненим у собі.

Крізь шум дощу та ревіння вітру Саллі почула його голос:

— Не можна залишатись тут на ніч. Треба сховатися у забій.

Морріс ступив у темряву, і Саллі пішла слідом за ним, охоплена жахом і майже не усвідомлюючи того, що чоловік її нарешті заговорив, — уперше після свого повернення. Вода бурхливим потоком уже заливала землю, і Саллі, брьохаючи за Моррісом по калюжах, не розчула його слів, коли він знову звернувся до неї. Відкритий забій — звичайна печера, що утворилася від довгого вибирання породи, — був по той бік гори Марітани, та коли Морріс повернув у напрямку гори, Саллі зарепетувала:

— Ні, ні, Моррісе, не туди!

Земля між табором та горою була вся перекопана вздовж і впоперек; там було безліч шурфів, ям, котлованів, між яких петляли ледь помітні стежинки. Саллі перелякалась: а раптом Морріс зіб’ється у темряві з дороги або оступиться і впаде в одну з цих страшних пасток з своєю дорогоцінною ношею! Саллі пленталася за ним, задихаючись од вітру та дощу, що шмагали по обличчю, і безпорадно схлипувала. За нею чалапав іще хтось. «Та то ж Калгурла!»

— Нехай Калгурла нас веде, — заблагала Саллі, з останніх сил наздоганяючи Морріса. Вона більше вірила в інстинкт Калгурли, ніж у пам’ять Морріса, який давно не ходив цими стежками.

— Я краще за Калгурлу знаю дорогу, — прокричав Морріс крізь бурю.

Це правда, кому ж краще й знати, заспокоювала себе Саллі, пригадуючи, як Морріс та Фріско день у день ходили цією дорогою на свою ділянку біля підніжжя Марітани.

Морріс, здавалося, справді пам’ятав кожен крок на цьому шляху. Час від часу, коли стежка вужчала, він зупинявся й наказував Саллі триматися ближче до нього, і зрештою вони підійшли до гори й побачили вогні, що блимали їм назустріч із пітьми.

В печері горіли багаття; там зібрався уже цілий натовп. Чоловіки в промоклому до рубця одязі сиділи навколо багать або, позалазивши у глиб печери й простягшись на землі, намагались заснути. Ці перші виробітки, де золото брали майже-з поверхні обушком та лопатою, були, здавалося, єдиним сухим місцем на затопленому водою приїску. Але ніхто не скаржився на потоп, на страшний ураган, що поруйнував їхні убогі житла. Старенький золотошукач-одиночка, який ще раніше обрав цю печеру собі за житло, посадив місіс Гауг на ящик і скип’ятив у котелку чай.

— Це вам гарненько зігріє душу, — усміхаючись, сказав він, простягаючи Саллі велику бляшану кварту з чорним гарячим варивом.

З насолодою висьорбавши чай, Саллі подякувала старому, запевнивши, що душа її справді зігрілась, і, заколисуючи на руках Діка, стала дивитися на сіру дощову запону, що висіла по той бік багаття за червоним земляним склепінням печери. Саллі ще палкіше за інших благословляла грозу, бо вона повернула до життя Морріса.

Морріс присів на землю поруч Саллі і слухав жарти та незлостиву лайку на адресу примхливої стихії: бач, як воно — то смалить-палить,. не доблагаєшся навіть краплини, люди й тварини гинуть від спраги в цій клятій пустелі, а то раптом справжній тобі потоп, тікати від води доводиться!

До урагану, що поваляв халабуди й намети, мов іграшкові хатки, розкидав і попсував їхнє останнє майно, всі ставились як до веселого жарту природи. Цей дощ обіцяв вдосталь води та їжі на найближчі місяці, створював добрі умови для розвідок у глибині країни. Мова одразу зайшла про струмки, що вийдуть з берегів, про фургони, загрузлі на розмитих дорогах, про те, що саме після такого дощу найлегше знайти розсипище.

Поступово і якось непомітно Морріс також втягнувся в розмову. Старателі одразу збагнули, що сталося, і Саллі перехопила не один дружелюбний кивок та схвальне підморгування. Під ранок усі зщулились хто де сидів і задрімали. Калгурла згорнулась клубком, повернувшись спиною до багаття, Морріс також заснув, поклавши голову Саллі на коліна. Дехто вже мирно хріп. Нарешті й Саллі на часинку склепила очі.

Як тільки розвиднілось, люди заворушились. Надворі все ще хлюскотіло, але дехто з чоловіків усе-таки вирішив збігати до селища — поглянути, що там твориться, та роздобути чогось попоїсти. З ними пішов і Морріс. Саллі сказала йому, що треба розшукати козу або, в крайньому разі, взяти Дікові молока в місіс Моллой. Морріс повернувся, тягнучи за собою козу.

В низині біля підніжжя гори не залишилось жодного намету, розповідав Морріс. Між Хеннаном та боулдерськими рудниками за ніч теж поваляло й розкидало майже всі намети і халупи. Лише деякі міцніші будиночки вистояли проти бурі, але й з них позривало покрівлі. Листи гофрованого заліза позаносило вітром за півмилі. Всі вцілілі будинки й готелі ущерть забиті людьми — чоловіками, жінками й дітьми, — які зосталися без притулку.

Саллі думала переждати дощ у місіс Моллой, але Морріс сказав, що вона вже прихистила дві сім’ї. Будиночок Моллой — один з небагатьох, на якому втрималась покрівля. Вцілів ще будинок Олфа Брайрлі. Морріс хотів одвести Саллі туди, та вона не погоджувалась. В цей час до печери зайшов Дінні Квін. Він сказав, що місіс Брайрлі попросила його привести до неї містера і місіс Гауг.

Дінні поміг Моррісу притягти бляшаний сундучок, куди Саллі встигла сховати деякі речі ще до того, як почалася гроза, і всі вони, мов миші, вигнані повінню з нір, в супроводі Калгурли, що пленталася десь позаду, прийшли до гарненького білого котеджу, який Олф Брайрлі поставив на пагорбі, недалеко від рудника Мідас.

Лора зустріла їх дуже привітно, хоч поява Калгурли, здавалось, її покоробила. Олф уже поснідав і пішов на роботу, сказала вона. Але він просив переказати містеру та місіс Гауг, що лихо не без добра і що, певне, вони не відмовляться зробити йому велику приємність: погостюють якийсь тиждень у нього. Потім вона знайшла гостям сухий одяг і почала готувати для них сніданок, висловлюючи без кінця співчуття з приводу того, яких збитків завдала гроза Саллі, й радіючи, що саму її, слава богу, обминуло це лихо.

— Як добре, що Олф збудував оцю хижку, — весело щебетала вона. — Правда, це коштувало йому купу грошей, не знаю навіть, коли ми виліземо з боргів. Та принаймні хоч живеш з деяким комфортом. Олф запне задню веранду парусиною, і ми любо влаштуємо вас там. Гаразд, Саллі, серденько ти моє?! А Калгурла спатиме у пральні. Не так, звичайно, хотілося б мені приймати гостей, але що поробиш, коли така тіснота.

— Нам буде чудово, Лоро, — сказала Саллі стомленим голосом, — і ти дуже, дуже великодушна, що нас прихистила.

В наступні дні Лора доклала всіх зусиль, щоб якнайзручніше розмістити дві сім’ї в своєму маленькому будиночку, де завжди панував зразковий порядок. Та при наявності лише однієї спальні, однієї їдальні і однієї кухні це виявилось такою легкою справою. Особливо коли обидві дитини починали кричати в один голос або одна розбуркувала своїм криком іншу й засмучувала обох матерів. Щастя, хоч Олф цілими днями не бував удома, а Морріс теж ішов спозаранку, вирішивши, що йому час підшукувати собі роботу.

Живучи у Брайрлі, Морріс намагався бути таким гостем, якого, на його думку, приємно мати господарям. Він підстригся, поголив бороду, робив усе можливе, аби його костюм мав більш-менш пристойний вигляд, і з усіма був на диво послужливий та люб’язний. Здавалось, ніби Морріс раптом згадав, що він, як там не є, — високородний Морріс Фітц-Морріс Гауг, а не просто безталанний старатель.

— Господи, Саллі, — вигукнула якось Лора, — я й не гадала, що містер Гауг може бути такий чарівний!

— Він дуже давно не мав практики, — посміхнулася Саллі. — А зараз, певне, вважає за свій обов’язок показати господарям, що вміє поводитись у вишуканому товаристві.

Саллі тривожило, що Морріс ніяк не може знайти собі роботу, — хоч яку-небудь, аби їм перебитися у цей скрутний час. Становище справді було жахливе. Ураган подер намет на шмаття, а погода стояла холодна, вітряна. Вночі та ранками над рівниною завивав пронизливий вітер, і рудокопи, повертаючись з нічної зміни, щулились у своїх благеньких куртках. В таку пору року, казали вони, щонаймиліша справа — бути під землею: вісімдесят градусів спеки, працюєш собі майже голий, а піт з тебе котиться мов горох.

Навіть коли б пощастило роздобути інший намет, Саллі все одно не наважилася б жити в ньому з дитиною в таку негоду. Але разом з тим, проживши близько двох тижнів у Брайрлі, вона зрозуміла, що зловживати їхньою гостинністю далі також не можна. І Саллі сушила собі голову, не знаючи, що ж робити, де знайти притулок.

Можливо, Лорі й хотілося виявити щиру гостинність, але в її затишній господі було тепер таке безладдя і така тіснота, а в їдальні перед каміном завжди сушилася така купа пелюшок, що це починало її дратувати. Саллі прала хазяйці усе дитяче й намагалась, чим могла, допомагати їй; та Лора воліла робити все сама. Вона цілими днями щось варила, чистила, прибирала, зробилася метушливою і далеко не такою привітною, як попервах.

Калгурла втекла в чагарі наступного ж ранку після грози. Для її племені настав добрий час полювання, і хто його знає, коли вона тепер повернеться.

— Від тубілок тільки того й чекай, — сказала Лора. — Жодній з них не можна вірити.

Але Саллі вважала, що вона краще розуміє причину втечі Калгурли.

Калгурла бачила, що в домі Брайрлі їй не дуже-то раді. Лора не могла побороти своєї неприязні до темношкірих. Вона кривилась, коли Калгурла заходила в хату, і не дозволяла їй підходити до Еме, хоч Саллі й запевняла, що Калгурла напрочуд добра нянька.

По обіді, коли Лора відпочивала, Саллі забирала дітей на прогулянку. Умостивши їх обох на дерев’яний возик — подарунок юних Моллой Дікові, — вона іноді йшла з ними провідати місіс Моллой. Молодше покоління сімейства Моллой, якщо воно було вдома, враз збігалося до возика, щоб помилуватись маленькою Еме. Вони ніколи ще не бачили такої гарненької дівчинки. Круглощока й рожева, мов лялечка, завжди чистенька й весела, вона лежала у білосніжній піні тонкого мережива. Але Тереза Моллой жалісно зітхала, дивлячись на Еме.

— Надто воно ніжне для тутешнього краю, — стурбовано казала вона. — Наберуться вони з ним горя влітку. Зате оцей шибеник, — з посмішкою кивала вона на засмаглого Діка, — це наш, приїсковий. Цьому ніщо не страшне.

Коли Саллі сказала Олфу, що на кінець тижня вони виберуться з його дому, той навіть слухати про це не хотів.

— Заждіть хоча б, поки Морріс влаштується на роботу, — умовляв він Саллі. — Мені б дуже хотілося що-небудь для нього зробити. Але на Мідасі немає вакансії, а наше правління, сто болячок йому в печінки, знов і знов вимагає скорочення видатків.

— Ви дуже люб’язні, Олфе, — з ваганням сказала Саллі, — але ми більше не можемо завдавати вам клопоту.

— Дурниці! — відрубав Олф. — Навпаки, нам приємно, що ви в нас живете. Так я кажу, кохана?

— Авжеж, — відгукнулася Лора досить пісним голосом.

— До того ж, — вів далі Олф, ніби вибачаючись перед дружиною, — це просто дрібниця порівняно з тим, що зробили для мене ви. Ніколи я не зможу віддячити вам за те, як ви мене виручили в скрутну хвилину, місіс Гауг.

Дінні, що завітав до них того вечора, почув кінець розмови.

— І мене теж, — засміявся він. — Пригадуєш, Олфе, як я гасав, висолопивши язика, по всьому Південному Хресті та намагався виканючити в кого-небудь п’ять фунтів у той день, коли Арт Бейлі приволікся з першим золотом з Кулгарді? Ми вже втратили надію рушити в похід, коли це приходить місіс Гауг і каже: «Я можу позичити вам п’ять фунтів, містер Квін. І вам також, містер Брайрлі».

— Правильно! — зареготав Олф. — І які то були золоті слова, га, Дінні?

— До речі, ти повернув місіс Гауг ті п’ять фунтів? — спитав Дінні.

— Ах, нехай йому всячина, здається, ні…

— І я так само, — посміхнувся Дінні. — Бачите, місіс Гауг, які ми негідники перед вами. Навіть жодного разу не згадали про той борг!

— Я теж, — весело сказала Саллі.

Але наступного ранку Дінні заявився до неї, щоб обміркувати, як він висловився, «одну ділову пропозицію».

Він привіз трохи грошей з Дарлота, сказав Дінні, і хоче вкласти їх у якесь солідне діло. Одне слово, йому запало в голову побудувати будинок. Не такий шикарний, як Олфів, але просторіший, щоб у ньому можна було відкрити пансіон. На приїску до зарізу потрібні кімнати з харчами, і якщо тямуща жінка візьметься хазяйнувати в пансіоні, ця справа, безперечно, окупиться. Та й самому Дінні хочеться вже мати власний куток, щоб було куди повертатися з розвідок; ділянка під будинок у нього вже є: він купив оце днями клаптик землі в одного старателя, якому притьмом знадобилися гроші.

Саллі догадувалась, що метою цієї «ділової пропозиції» було дати їй хоч якесь пристановище, але, подумавши, вирішила згодитись, сподіваючись, що Дінні на цьому не постраждає. Вона пішла з ним подивитись на його клапоть землі, що був на півдорозі між Хеннаном та Боулдером. Вони обміркували план будинку, обрали для нього найзручніше місце — трохи відступившись від дороги, щоб перед ганком посадити квіти, а за будинком розвести садок.

Присівши навпочіпки, Дінні накреслив на піску щось схоже на довгу вузьку коробку; далі прималював до неї веранду та зобразив шпалери, по яких у них будуть плестися виткі рослини, ба навіть виноград. В одному кінці коробки розмістяться їдальня, кухня та спальня містера й місіс Гауг. Чотири невеличкі кімнатки для постояльців матимуть вихід на веранду. Ще одну кімнату, з протилежного краю коробки, Дінні залишив для себе.

Сяючи радістю, він з найневиннішим виглядом запевняв Саллі:

— Та це ж мрія мого життя, мем, — мати нарешті власний куток! Хоч знатиму, що є де прихилити голову, якщо ви візьмете на себе клопіт з будинком. А коли Морріс вл’аштується на роботу і вам захочеться обзавестись таким котеджиком, як у Брайрлі, чи виїхати до Англії, — ну що ж, тоді ви продасте мені вашу фірму разом з усіма клієнтами.

— Та й хитрун же ви, Дінні! — не стрималась Саллі. — Але це справді щастя — мати дах над головою. Признатись, я до смерті боялась, що мені знов доведеться повертатися в намет, — ну як там жити з Діком у таку негоду? Можете бути певні, я все зроблю, щоб у мене від пожильців не було відбою. І оренду вам сплачу — ось побачите!

Дінні вирішив, що вони з Моррісом можуть негайно братися до діла. Ні матеріалів, ні майстрів-будівельників у них не було. Але Дінні враз заходився скуповувати гофроване залізо — старе й нове, — яке лиш траплялось йому під руку, стягав звідусюди колоди та дошки на майбутній каркас і навіть поїхав своїми верблюдами до Кулгарді, сподіваючись купити там щось придатне для будівництва: в старому таборі було багато спустілих халуп та крамничок.

— Це мій будинок, — заявив Дінні. — Моррі зовсім не зобов’язаний працювати на мене дурно. — І він поклав Морісу платню, як справдешньому тесляреві.

Чого тільки не робив Дінні за своє життя. Не одну халупу на приїсках склепали його руки, казав він. За якийсь тиждень стіни з гофрованого заліза з одного кінця вже мали покрівлю. Саллі переселилась у нове житло. Крок за кроком вона стежила за будівництвом — від тієї хвилини, коли Дінні та Морріс викопали ями під стояки й оббили кінці колод оцинкованим залізом, щоб захистити їх від термітів. Лорі вона сказала, що їй треба бути на місці, аби допомагати Дінні та Моррісу.

Лора нізащо не хотіла відпускати Саллі, поки будинок ще не готовий, та Саллі не терпілось знову звити своє гніздо і звільнити подругу від зайвого клопоту, що його завдавали їй гості.

Саллі вирішила розчистити кам’янисту діляночку перед будинком і скопати її під квітник, поки земля ще була пухка після дощів. Вона вже виразно бачила в уяві довгу будівлю з побіленого заліза, веранду, повиту виноградом, барвисті напровесні клумби перед фасадом і фруктові дерева позад будинку.

Олф Брайрлі вже на ділі довів, що масна руда земля, схована під шаром каміння, здатна родити все, принаймні зимою та навесні; а якщо берегти кожну краплю води, що залишається після миття посуду та прання, то деякі рослини переживуть і літо. Найбільша біда — це терміти, ділився досвідом Олф. Вони підточують коріння апельсинових та персикових дерев; щастя хоч, що ці шкідники так-сяк ще милують фігові пальми, виноград та лимонні дерева.

— Ти просто ангел, Лоро, що так довго терпіла нас, — з вдячністю сказала Саллі. — Але час уже сімейству Гаугів переселитися у нове житло.

РОЗДІЛ XLIII

Після дощів настали ясні, сонячні дні; роботи з будинком було багато. Дінні та Морріс працювали не покладаючи рук: навісили вікна та двері, поставили перегородки, склали грубу й прилаштували до неї трубу з оцинкованого заліза. Поки груба не була готова, Саллі куховарила на багатті за будинком.

Дінні купив у Кулгарді великий бак для води й спорудив під нього високий поміст; побудував на подвір’ї пральню, обладнавши її ночвами та мідним казаном; зліпив сарайчик і поставив там ванну; змайстрував шафи для всіх кімнат та для кухні.

— Дінні, та це ж справжній палац з усіма сучасними вигодами! — захоплено вигукнула Саллі, коли все було готове.

— Не варто псувати бочку меду ложкою дьогтю, — сказав Дінні, коли постало питання про умеблювання будинку. — Підіть по крамницях і візьміть, що вам треба. А розрахуємось потім, коли зберемо гроші з постояльців.

Саллі знала, що сперечатися марно. Морріс притяг стіл, лави та їхні тапчани з старого табору, все інше Саллі докупила. Вона купувала обачливо, намагаючись не витрачати багато грошей, хоча й вирішила зробити свій дім зручним і затишним, раз доля нарешті послала їй таке щастя.

Радісно збуджена, вона бігала по крамницях, прискіпливо вибираючи тканину для завісок та кретон для оббивки дивана й крісел, що їх Дінні купив на аукціоні в Кулгарді. Марі скрізь супроводжувала її, допомагала їй шити, і вони вдвох обмірковували все, що ще треба було обміркувати.

Жан разом із своїм батьком поставив заради неї хижку біля рудника Браун-Хілл, де він тепер працював. Згодом він сподівався стягтися на краще житло, а поки що Марі була цілком задоволена й тим, що їм хоч є де сховатися від пронизливого вітру і що в халупі стоїть грубка: не доводиться більше куховарити просто неба, та й на ніч можна протопити.

Як тільки в будинкові був наведений деякий порядок, Саллі здала три кімнати молодим рудокопам, що працювали на рудниках Мідас та Великий Боулдер. Їх привів Дінні, відрекомендувавши як скромних, спокійних хлопців, що вчасно платитимуть за пансіон і не завдаватимуть місіс Гауг зайвого клопоту. Звичайно, їй доведеться прати на них і давати їм з собою сніданки, як роблять усі хазяйки пансіонів. Та Саллі це не лякало — те ж саме вона робила в Південному Хресті, вона тільки раділа, що в новому пансіоні почне вирувати життя.

Дінні вже не терпілося знову податись на розвідку. Він, за його запевненнями, ніколи не міг довго всидіти в місті. А що твориться зараз в Хеннані — скрізь метушня, штовханина, в трактирах не протовпишся до стойки, вулиці аж кишать якимсь зайшлим незнайомим людом… Ні, ні, це не для нього. Йому смакує інше: дикі простори, що тягнуться ген аж за обрій, вперта азартна гонитва за золотом там, де його ще ніхто не знаходив, довгі дні самотності й тиші, дружні вечірні розмови біля табірних вогнищ, зоряне небо над головою — і жодних турбот.

Барні Джіпсу кортіло спробувати щастя на південному сході, в місцях, про які він чув від одного тубільця; Дінні нав’ючив своїх верблюдів і в парі з Джіпсом вирушив у путь.

Він намагався умовити й Морріса пристати до них, але Морріс сказав:

— Я наймусь на роботу, Дінні, на будь-яку роботу за будь-яку платню, але шукати золото більше не піду.

«Що ж, це буває, коли людина набереться в дорозі такого лиха, як Морріс», — подумав Дінні.

Та коли Дінні поїхав, а теслювати вже не було потреби, Морріс занудьгував. Він знову став ходити по рудниках та в селище шукати заробітку. На молодих хлопців — чорноробів, вибійників, механіків — попит був дуже великий, але підтоптаній людині без певної кваліфікації влаштуватися на роботу було не так легко.

Іноді в неділю Олф та Лора заїздили по Гаугів і брали їх на прогулянку до Солоного озера. Поки Олф та Морріс стріляли над тихою заводдю диких качок, Лора та Саллі, простеливши під деревом плед, сідали в холодку й заводили довгу розмову про своїх дітей.

Стояла чудова пора року, все дихало миром та спокоєм. Барвисті килими польових квітів лежали навколо них; Саллі та Лора збирали рожеві безсмертники, блакитні та жовті квіти, схожі на зірочки на довгих стебельцях, білопінну, немов скипілу, хріницю. Високі кущі стояли обсипані рожево-ліловим та білим цвітом, що лив у повітря ніжні, терпкі пахощі; понад шляхом, мов розкидані кимось шовкові шалі, червоніла щириця; золотисті чашечки пишних заростей касії були повні по вінця п’янкого аромату.

Та невдовзі квіти зів’яли, трава пожовкла, над низиною знов загуляли-завіяли пилові бурі. Починалося літо; обидві жінки добре знали, що воно їм несе. Лора вже відлучила Еме, й на козячому молоці дівчинка не розвивалася так добре, як раніше: вона худла, робилась вередливою і неспокійною. Лора знову збиралася на південь на ціле літо і кликала з собою Саллі.

Та Саллі знала, що їй про це навіть мріяти годі. Пансіон повинен давати прибутки, а Дінні одержувати свою оренду. Багато речей для свого закладу вона взяла в борг. Підлога була встелена лінолеумом, у шафах виблискував новий посуд та різне кухонне начиння. Саллі з Моррісом спали тепер на справжніх ліжках, а в кімнатах постояльців стояли нові тапчани, застелені простирадлами й ковдрами. Деякі з цих речей Саллі купила в селищі, інші їй привезли з Південного Хреста, і все це забрало безліч грошей. Саллі потроху сплачувала борги, але головним своїм обов’язком вважала розквитатися з Дінні.

Морріс був дуже задоволений новим житлом, тим відносним комфортом, що був у їхньому домі, але постояльці дратували його, і він всіляко намагався уникати їх.

— Коли я знайду пристойну роботу, — невдоволено бурчав він, — ми житимемо самі. Це просто понад мої сили — бачити, як ти надсаджуєшся заради якихось мужлаїв.

— Але мені з ними не так уже й багато клопоту, — заперечувала Саллі, — і принаймні тепер у нас є шматок хліба та дах над головою.

Останнім часом Морріс був дуже ніжний і уважний до неї. Здавалось, ніби він хоче винагородити її за ті місяці мовчання та байдужості, до її долі, коли, охоплений золотою гарячкою, він гасав десь на півночі в марних пошуках золота. Тепер він змінився до невпізнання. Ніби щось у ньому вмерло. А вмерла, мабуть, сама надія розбагатіти коли-небудь на старательстві, про що він мріяв раніше. Тепер він навіть не згадував про золото й про те, що він зробить, якщо йому всміхнеться щастя.

Відколи Морріс повернувся з півночі, вони з Саллі спали окремо — навіть після тієї пам’ятної грозової ночі, коли він знову став самим собою. Саллі була вдячна йому за те, що він не вдавався до спроби поновити їхні колишні стосунки як щось само собою зрозуміле. Морріс збагнув, думала вона, що її почуття до нього змінились. Вона не могла так легко подарувати йому того, що він не взяв на себе частину її турбот, коли вона була вагітна, коли народжувала йому сина. Та й спогад про те, що сталось у неї з Фріско, досі ятрив їй душу.

Але й бачити Морріса таким надломленим і прибитим їй також було несила: вона відчувала, що повинна допомогти йому повернути колишню самоповагу і впевненість у собі. Вона розуміла, що її кохання — єдине й останнє, що в нього залишилось. Чи має вона право забрати в нього й це? — питала себе Саллі. Адже вона його все-таки кохає. І чи їй не знати, що робить з людьми золота гарячка? Саллі й сама ж бо трохи не стала в цьому краю жертвою іншої, не менш згубної гарячки, — трохи не порушила свого обов’язку. І для неї, й для Морріса, думала Саллі, лишилось єдине: міцніше триматися одне одного та зробити все можливе, щоб налагодити спільне життя.

А крім цього, їй ще треба чимось захиститися від Фріско, від отих чарів, якими він її обворожив. Сама згадка про Фріско примушувала Саллі здригатись, кожна клітинка її єства проймалася отим «ганебним почуттям», а мозок туманився, немов вона надихалась якогось солодкого дурману. Треба покінчити з цим раз і назавжди, сказала собі Саллі. Вирвати з пам’яті й серця.

І вона розкрила Моррісу свої обійми, примусила його скинути з себе понуру відчуженість, зуміла переконати його в тому, що вона хоче бути йому не лише доброю дружиною, а й коханою, як було, коли вони тільки побрались. Це зближення сповнило їх обох новим, радісним відчуттям повноти життя та щастя.

Морріс знову ходив з високо піднесеною головою; здавалося, він навіть відчував якусь таємну, внутрішню гордість і самовдоволення. Та ще б пак: адже він мав те, що більшості чоловікам на приїсках було недоступне. І Саллі сама незчулася, як почала весело наспівувати, миючи посуд на кухні чи підмітаючи в кімнатах. В її душі вже не гніздилася образа на Морріса, і потаємний потяг до Фріско не порушував її спокою. Морріс став більше уваги приділяти Дікові: частенько бавився з ним, брав його на прогулянку, хоч трохи й ревнував до нього Саллі: йому здавалось, що вона надто вже захоплена дитям.

— Зроду не чув такої нісенітниці! — вигукував він, коли Саллі, заливаючись сміхом, щебетала до Діка так, ніби він уже все розуміє.

— Ой господи, але ж ти бачиш — йому подобається, — відповідала Саллі. — А я люблю побалакати з ним, бо він такий чудесний маленький буркотун! Таке ж воно втішне, Моррісе!

Коли Морріс, повернувшись якось навечір додому, сказав, що влаштувався на роботу, Саллі радісно скрикнула:

— Ой, це ж чудово, Моррісе!

Саллі гадала, що постійна робота допоможе йому повернути віру в себе. Але Морріс поводився дуже загадково: він не захотів їй нічого сказати про свою роботу. Вранці він попросив Саллі дати йому щось перекусити з собою, і, тільки побачивши, що він надів робоче і вийшов з дому разом з одним постояльцем, що працював, на Великому Боулдері, Саллі,запідозрила, що Морріс найнявся на рудник.

Вона жахнулась, коли він увечері повернувся додому, з ніг до голови заляпаний густою сірою грязюкою, змучений, ледь живий.

Ну, звісно, він працює відвальником на Боулдері, а попокидати цілісінький день лопатою руду — це хоч кого ухекає з незвички.

— Але я звикну, — сказав Морріс, — там є навіть старші за мене у моїй зміні.

— Навіщо, Моррісе, не треба цього робити! — вигукнула Саллі. — Ти ще не зовсім зміцнів. Та й немає зараз у цьому потреби: завдяки постояльцям ми можемо зводити кінці з кінцями.

— Ні, Саллі, досить, щоб ти одна гнула спину, — вперто сказав Морріс. — У мене також є гордість. Я сам повинен заробляти свій хліб. І коли інакше не можна — що ж, буду гребти руду, поки не здохну.

На приїсках казали, що працювати відвальниками йдуть лише ті, хто «несповна розуму». Саллі знала, як принизливо було для Морріса погодитись на цю роботу. Але він хотів довести їй, думала Саллі, що ладен робити все що завгодно, аби не звалювати тільки на неї всі турботи про шматок хліба. Вона благала його не губити даремно свого здоров’я, казала, що він підірветься, важко працюючи в задусі під землею. Але Морріс уперто чіплявся за свою роботу, на яку так нелегко було йому влаштуватись.

День у день він виходив ранком з дому і вливався в потік шахтарів, що повільно тягся в напрямі рудників. Увечері, коли на широкій курній дорозі з’являлася сумна процесія згорблених від утоми, мертвотно-блідих людей у заляпаних багном молескінових штанях та фланелевих сорочках, з чорними від диму котелками й порожніми торбинками в руках, разом з ними повертався й Морріс — такий же блідий та змучений, як усі. І кожного разу, коли пронизливий гудок з рудників сповіщав про нове нещастя, Саллі бігла до хвіртки і з тугою в серці дивилась на дорогу.

Але того дня, коли Морріса принесли додому на ношах, гудка не було. Рудокопи сказали, що просто Морріс раптово знепритомнів під час роботи. Щастя ще, стояв він не біля скату, де його могло засипати породою. Лікар з рудника вважає, що в нього серце здало і йому треба трохи відпочити. Правду кажучи, Моррі взагалі не слід би працювати під землею. Але серйозного нічого немає.

— Дрібниці, мем, не хвилюйтесь, — співчутливо й за звичкою недбало сказали рудокопи і, забравши ноші, подалися назад на рудник.

— Пробач, Саллі, мені соромно, що я така шкапа…— стогнав Морріс.

— Любий мій, хороший! — крізь сльози повторювала Саллі. — Аби лиш ти був зі мною — більше мені нічого не треба!

Саллі послала по лікаря. Лікар сказав, що Морріс, з усього видно, надто перевантажив своє серце і більше йому не можна буде займатися важкою фізичною працею. Але спокій та добрий догляд можуть досить швидко привести його серце у більш-менш нормальний стан.

Морріс злився й нарікав, що йому тижнями доводиться вилежуватись без діла. Та згодом він став помалу дибати по кімнаті, не відчуваючи, за його висловом, «гарматних пострілів у голові» й тієї страшної слабості, що звалили його тоді в забої.

У Кулгарді відбувались великі торжества з нагоди відкриття залізниці. Майже всі старателі, які перші прийшли сюди з Південного Хреста шукати золото, знову посходились до міста з найвіддаленіших закутків, щоб взяти особисту участь у святковому церемоніальному марші. Найдужче пристрасті розпалились тоді, коли з’явилися афганці з верблюдами, покритими барвистими попонами. Афганці забажали йти попереду всіх, вони рішуче відмовлялись дивитися в потилицю невірним, але святковий організаційний комітет не легко було збити з пантелику.

Попереду, граючи на волинці, виступав розпорядник свят у національному костюмі шотландського стрільця. За ним — на дрогах, запряжених строкате й пишно убраними кіньми, — їхали перші старателі приїску: Дінні, Олф, Сем Маллет, Тупе Кайло, Білл Єгосафат, Джонс Крупинка та деякі інші. Далі йшли духовий оркестр та пожежна команда, а за ними — мер міста та члени міської управи. Його превосходительство сера Джеральда Сміта, губернатора штату, та депутатів парламенту супроводжував чималий кавалерійський ескорт. Похмурі, незадоволені афганці в широких білих бурнусах йшли поруч своїх верблюдів, а кілька жалюгідних, зодягнених у лахміття тубільців плентались у самому хвості.

Кулгарді веселився цілий тиждень; повсюди майоріли прапори і безліч маленьких прапорців найрізноманітніших кольорів та відтінків. Спортивні змагання, урочистий обід, незліченні розваги та бал складали святкову програму.

— Ну, братця, ніколи такого я ще не бачив! — вигукнув Дінні, розповідаючи про свято Моррісу та Саллі. — Нас сіло за обід одразу душ п’ятсот під довжелезним навісом, поставленим спеціально заради такої нагоди. Мер сам казав мені, що свято обійшлося Кулгарді п’ять тисяч фунтів стерлінгів. Брати Уїлкі, що будували залізницю, викинули тисячу фунтів лише на шампанське. Та що їм це! Вони лопатами гребли гроші, коли уклали контракт.

Тепер уже Хеннан готувався до урочистого дня, коли залізниця з’єднає його з Кулгарді. Щоб не осоромитися перед кулгардійцями, було вирішено також витратити не менше п’яти тисяч фунтів стерлінгів на свята. З появою залізниці Хеннан повинен був змінити свою стару назву на нову — Калгурлі. Вже велась підготовка до церемоніального маршу, бенкету, балу, спортивних змагань, кінських та верблюдячих верхогонів, козячих перегонів та безлічі інших розваг для старих і малих.

Залізниця була запорукою дальшого розквіту цих двох приїскових міст. Вона, мала забезпечити будівельними матеріалами та машинним обладнанням рудники, їжею та водою — населення, що зростало не щодня, а щогодини. Кожен вірив, що тепер приїски не будуть відірвані від широкого світу, що залізниця принесе сюди всі блага сучасної цивілізації. Відкриття залізниці хеннанці зустріли з величезним захопленням.

Невдовзі після закінчення цих свят Лора виїхала на узбережжя. Олф одвіз її в Кулгарді і там посадив у поїзд. Руда пилюка не пожаліла навіть їхнього лялькового будиночка-бонбоньєрки. Вона просякала крізь невидимі щілини й суцільним шаром вкривала все: воду, їжу, одяг. Не допомагали ні шафи, ані комори. Від спеки маленька Еме марніла, стала квола і дратівлива. Олф не хотів ставити під загрозу здоров’я свого дорогого сімейства.

Ще перед тим, як Лора поїхала, Саллі дізналась, що вона знов буде матір’ю. Морріс не на жарт перелякався; він вимагав, щоб вона теж поїхала на узбережжя, чого б це не коштувало, клявся, що роздобуде грошей, що інакше він собі навіть не мислить. Але Саллі розуміла, що такі витрати їм не під силу. Вона цілком може звіритись на місіс Моллой, умовляла Саллі Морріса. Навіщо їй кудись їхати, коли тут вона має такого досвідченого друга? Та якщо вже на те пішло, в лікарні теж зараз є і сестра, і доглядальниця, і новий лікар.

Морріс знову почав шукати роботу. Будь-яку роботу — аби вона була йому під силу та дала заробіток, щоб він міг послати Саллі перед пологами на південь. Дік тільки вчився спинатись на ніжки, і як Саллі поратиметься в пансіоні, коли в неї на руках буде ще одне немовля, Морріс просто уявити собі не міг.

РОЗДІЛ XLIV

Дінні з самого поч’атку не схвалював Моррісового рішення йти у забій.

— Ти просто лізеш на рожен, Моррі, — казав він. — Щоб у твоєму віці ставати до вагонетки, треба мати більше здоров’я, ще й добру звичку до того чортового діла.

І тепер, коли трунар Ноа Коутс запропонував Моррісу роботу — вести рахунки та приймати клієнтів, — Дінні сказав, що він знову береться не за своє.

— Буде значно краще, коли ти підеш зі мною на розвідку, Моррі, — умовляв його Дінні.

— Ні, з цим я покінчив, — стояв на своєму Морріс. — Постійна робота й певний заробіток — єдине, чого я хочу.

Він увійшов у курс справ і досить успішно почав допомагати старому Ноа Коутсу, що вже давно слабував. Теслярство, якому Морріс трохи навчився у Дінні, коли вони будували пансіон, стало йому тепер у пригоді. Невдовзі він уже, мов справдешній трунар, знімав мірку з покійників і збивав домовини. Коли старий Ноа помер, Морріс залишився працювати в його вдови.

— От якби я міг відкупити у неї діло, — казав Морріс, — я б ухопився за нього руками й ногами. Похоронне бюро — прибуткова штука, Дінні. Ось куди варто вкласти грошики… коли вони є.

Морріс показав йому всі свої підрахунки, і вони справили на Дінні неабияке враження. Дінні заставив будинок і купив у місіс Коутс її похоронне бюро, домовившись з Моррісом, що той поверне йому гроші, як тільки бюро дасть прибутки.

Звичайно, ставши трунарем, Морріс дивився на це як на; злу іронію долі. Але він радів, що нарешті придбав хоч якесь діло, котре може його прогодувати. І Морріс з головою поринув у роботу, шкріб, мив, фарбував старі, обдерті похоронні дроги, чистив сухоребрих коней і намагався їх відгодувати.

Похоронні процесії часто проходили повз вікна пансіону місіс Гауг, що стояв при самій дорозі, якою одвозили небіжчиків на цвинтар. Попереду їхали дроги, за ними — жалобна карета, за каретою — коляски та бідки, а у хвості, ковтаючи пилюку, пленталася під палючим сонцем ще купка посмучених чоловіків та жінок.

Саллі ледве стримувала сльози, коли бачила, як Морріс, у довгополому пошарпаному сурдуті, в циліндрі з чорною жалобною стрічкою, іде з боку дрог. Якщо ховали дитину, Морріс та візник пов’язували на циліндри білі стрічки і над дрогами тріпотіли брудні, поточені міллю білі плюмажі. Коли ж на вічний спочинок везли юнака або дівчину, плюмажі були з білого впереміж з чорним пір’ям, а труна зсередини оббивалася дешевим білим атласом, що пишними згортками оповивав мерця.

Родичі небіжчика чи рудокопи, що ховали свого товариша, вважали справою честі не поскупитись на витрати і влаштувати те, що вони називали «шикарним похороном». Тоді від Морріса вимагалось так обставити обряд, щоб задовольнити всі забаганки засмучених друзів та родичів, бо це єдине, шо вони могли зробити, складаючи останню шану померлому. Іноді Морріс мав неабиякий зиск від різних додаткових аксесуарів, що відповідали поняттю пишного похорону: дубова труна прикрашалася срібною пластинкою з ім’ям померлого та нікельованими скобами, збільшувалась кількість плюмажів, за дрогами йшли факельники з жалобним крепом на капелюхах.

Тільки одинокі бідняки, що не мали ні друзів, ні родичів, виряджалися на той світ у нефарбованих соснових трунах; та ще євреї, чия релігія вимагала аскетичної суворості останнього обряду. Жінки-єврейки, що приходили опоряджати своїх небіжчиків, робили це дуже обережно, щоб не торкнутися мертвого тіла, коли його обмивали, перед тим як покласти в просту, збиту з дощок труну. Саллі бачила, як вони це роблять. Коли Морріс був дуже зайнятий і не міг прийти додому попоїсти, вона приносила йому обід у сарайчик за його конторою, що водночас правив і за майстерню, і за покійницьку.

Часто Моррісу доводилось працювати навіть ночами, бо в таку спеку не можна було відкладати похорону. Саллі дивувалась, як він може витерплювати гнітючу атмосферу покійницької, оце постійне сусідство смерті. Але Морріс, здавалось, відгородився від усього високою стіною: він набув професійної байдужості трунаря.

Лише один раз бачила Саллі свого чоловіка розгубленим і пойнятим жахом. Це сталося вночі. Саллі сиділа в майстерні, чекаючи, поки він закінчить роботу; Морріс робив труну для дитини, яка лежала тут же, на лаві, під білим простирадлом.

— Зажди ще трохи, Саллі, — сказав Морріс. —Зараз я влаштую цього бідолаху, і ми підемо додому.

Він поклав дитину в труну і раптом скрикнув не своїм голосом. Холодний піт виступив йому на чолі.

— Воно розплющило очі! — охриплим голосом прошепотів Морріс.

— Що ти верзеш! — Саллі підійшла, схилилась над дитиною й побачила, що по її обличчю перебігають судороги.

Вона вийняла дитину з труни і тримала її на руках, поки Морріс розшукав у шафі пляшку з коньяком. Вони розтирали дитину коньяком, шльопали її, відігрівали своїм диханням, а потім Морріс побіг по лікаря. Дитина жила кілька хвилин, але лікар застав її уже мертвою.

Це був страхітливий випадок. Морріс казав, що відтоді він став найобережнішим трунарем у світі. Вже хто-хто, а він ніколи не поховає людини живцем, бодай то чоловік, жінка чи мале дитя. Пізніше Морріс міг жартувати з приводу свого переляку, але Саллі ще довго ставало не по собі, коли вона згадувала, як намагались вони врятувати дитину, роздмухати іскорку життя, що жевріла ще в крихітному тільці.

Великий день настав нарешті для колишнього Хеннана, а нині Калгурлі, коли до його розкішного новенького вокзалу причмихав перший поїзд. Чимало пекучої заздрості та пересудів породило, звичайно, питання — хто дістане і хто не дістане запрошення на урочистий бенкет, що тривав далеко за північ. Це було куди офіціальніше і церемонніше трапезування, ніж весела гулянка на свята в Кулгарді. Олф Брайрлі, як управляючий рудником, ще удостоївся запрошення, але аж ніяк не Сем Маллет і не Тупе Кайло — перші старателі, що відкрили приїск.

Був час, коли в Хеннані не існувало соціальних перегородок. Кожна людина цінувалась тоді за її особисті якості та заслуги, і дружини рудокопів, крамарів, трактирників, зустрічаючись десь на вечірці чи спортивних змаганнях, не замислювались над тим, хто з них важливіша персона. Підтримувати добросусідські взаємини — ось що було найголовніше в цьому маленькому, ізольованому світі.

Перший-ліпший невдаха старатель, у якого сьогодні гуляв вітер у кишенях, міг завтра стати мільйонером, і кожен новачок прагнув чимшвидше ввійти в необтяжливе, вільне товариство приїску. Мало хто претендував на те, щоб його величали «містером», коли всі на рівних правах і з однаковою метою нишпорили по країні, всі ходили бруднющі, неголені, а часто й голодні. Всі знали один одного на ім’я чи навіть на прізвисько, до яких додавалася пара крутих слівець на знак особливої симпатії.

Але в міру того як золотоносні ділянки скуповувались англійськими, іноземними та східноавстралійськими. компаніями і фінансові ділки та їхні агенти, спекулянти й аферисти всіх мастей заповнювали ринок, змінювались і колишні товариські відносини. В готелях грошовиті іноземці почували себе цілковитими господарями, їм треба було всіляко годити, щоб у них склалося добре враження про перспективність приїску. Вони представляли капітал, а з цим не можна було не рахуватись. І власники рудників разом з своїми управляючими мало не лизали їм п’яти. Що ж до рудокопів та старателів, то вони трималися осторонь цих великих персон, не чекаючи від них для себе ніякого добра.

Звичайно, ця відмінність інтересів існувала й раніше. Але в метушні та сум’ятті перших гарячкових пошуків золота, в далеких старательських походах по незнаному краю сірих чагарникових нетрів та диких скель, коли всі залежали один від одного і кожен — від свого напарника, англійські лорди та інші титуловані іноземці охоче відмовлялися від будь-яких претензій на свою вищість. Вони залюбки приятелювали з рудокопами та старателями, коли їм нарівні з усіма доводилось переживати скруту, перебиватися з хліба на воду.

Дінні добре пам’ятав той час, коли лорд Солсбері в молескінових штанях і брудній сорочці працював у поті чола свого, як кожен інший старатель, або, скочивши на бочку, дер горлянку на загальних зборах золотошукачів. І лорд Генрі Локк теж варив собі кашу в котелку та порпався у золотоносній гальці, казав Дінні.

Проте коли Калгурлі зробився центром великих капіталовкладень та спекуляцій, зіткнення інтересів власників рудників та управляючих, з одного боку, і старателів та рудокопів — з другого, стало різкішим, більш явним.

На боулдерських рудниках з часу їх заснування раз у раз відбувалися страйки і боротьба за поліпшення умов праці та підвищення заробітної плати не припинялася ні на день.

Пишний бенкет на честь відкриття залізниці наочно показав, як глибоко зайшли ці розбіжності в інтересах.

Поки власники рудників та урядові чиновники, директори банків та високоповажні гості весело бенкетували і, піднімаючи келихи з шампанським, пили за процвітання міста, рудокопи і старателі — піонери приїску, — зоставшись за дверима, знизували плечима та посміювались: «Цікаво, що б вони робили без нас».

Нарешті торжества на честь відкриття залізниці скінчились, і всі, кому дозволяли кошти, виїхали на літо до моря. Невдовзі після цього Олфа звалив тиф. Боячись занести заразу в свій дім, Олф наполіг, щоб його поклали до лікарні, де тепер працювали новий лікар і нова медсестра. Олфа турбувало тільки одне — щоб Лора не дізналась про його хворобу: він не хотів хвилювати дружину.

Дінні мало не збожеволів від тривоги: він не давав дихати адміністрації лікарні, аж поки не домігся, щоб Олфа поклали в окремий намет, забезпечивши належним лікуванням та увагою. На це він не шкодував ні часу, ні грошей. Дінні сам чергував біля Олфового узголів’я, відганяв мух і поливав намет водою з шланга, щоб було прохолодніше. Лікарня, як завжди, була переповнена тифозними хворими; лікар та доглядальниці лише раділи, коли хтось полегшував їм роботу. Дінні під їхнім керівництвом відходив Олфа і, як тільки той почав одужувати, одвіз його додому й продовжував там його доглядати.

Цього літа Саллі народила другу дитину — здорового, міцного хлопчика, що більше був схожий на Морріса, ніж Дік. Цього разу Саллі родила вдома, при ній був лікар, і поява на світ Тома не була для неї таким тяжким випробуванням, як народження Діка. Щаслива й горда, Саллі цілих три місяці сама годувала Тома, а коли довелось перейти на козине молоко, літо вже було позаду.

За кілька тижнів до народження Тома знову об’явилася Калгурла і, як уже повелося, почала няньчити Діка та робити все те, що вона робила раніше. Марі Робійяр також неначе сам бог послав до Саллі: вона готувала постояльцям обіди і підміняла місіс Моллой, коли та йшла подивитись, що ж твориться в її власній господі.

Тереза Моллой сама готувалася ще раз стати матір’ю і сприймала цю подію як щось дуже забавне, з подивом запитуючи себе, коли ж вона нарешті перестане дбати про приріст населення золотих приїсків.

— Гадається, голубонько, що я вже досить попрацювала, — казала вона Саллі. — Час би вже й застрайкувати. Чи не так? Але вся біда в тому, що Тед запевняє: досить йому повісити свої штани на бильце ліжкка, і я вже завагітніла. Напасть, та й годі! Але що ж ти вдієш!

Коли Лора повернулась додому, вона дуже засмутилася, дізнавшись, що Олф далеко не так провів літо, як вона. Він став худющий, мов тріска, після цієї хвороби, скаржилась Лора, і зовсім ослаб; йому аж ніяк не можна знову братися до роботи. Чому ніхто не повідомив її, що Олф захворів?

Лора була дуже гарненька й елегантна в своїх нових сукнях та капелюшках, привезених з Перта. Одне погано — вона почала товстіти; доводилось затягатися в тугий корсет, що, на думку Олфа, було просто безглуздо.

— Йому подобається моя повнота, — пояснила вона з вдоволеним виглядом.

Та все-таки вона заздрила Саллі: так зберегти фігуру! Навіть народивши двох дітей, місіс Гауг все ще була струнка, мов дівчина, але руки в неї зашкарубли й потріскались від роботи.

Лора розповіла, як чудово провела вона літо на півдні. Леді Маргарет Саммерс була дуже люб’язна, возила її на верхогони та на бали до губернатора. Дочку Лора залишала на друзів, у яких гостювала, а сама могла робити візити і розважатися скільки душа бажала. Просто дивно, яка сила народу з’їхалася в Перт на літо: і Брукмени, і Зеб Лейн, і лорд Персі, й навіть, як ви гадаєте, хто? — Фріско! Тільки тепер він містер Франсіско де Морфе, з вашого дозволу, і дуже велике цабе.

Невдовзі леді Маргарет Саммерс власною персоною прибула в Калгурлі разом зі своїм чоловіком, представником одного з англійських синдикатів. Очевидно, вона справді ставилась прихильно до Лори. Це просто жахливо, казала леді Маргарет, що така чарівна молода жінка змушена жити в цій богом забутій норі. Олфа страшенно дратувало, що леді Маргарет цілком заволоділа Лорою, закидаючи її компліментами і виявляючи їй своє покровительство. Але йому доводилось бути люб’язним з цією благородною дамою. Чоловік леді Маргарет був членом правління компанії «Мідас» і приїхав сюди обстежувати рудник, на якому служив Олф. Головним партнером у цьому шлюбі була леді Маргарет, яка мала великий особистий капітал і досить спритно спекулювала на біржі.

Калгурлі процвітав. Вздовж усього кряжа — від Маунт-Шарлотт до Хеннанського озера, біля якого круто уривалось гірське пасмо, на повний хід працювали рудники. Розробки простяглися майже на п’ять миль, а довкола Боулдера земля була порита шахтами не менше, як на квадратну милю. «Квадратна миля найбагатших у світі золотоносних порід!» — кричали спекулянти, охрестивши цей район Золота Миля.

Залізниця не встигала вчасно доставляти машини та різне обладнання для потреб приїску. З Есперанса та Південного Хреста вантажі, як і раніше, везли кіньми, верблюдами та ослами. Каравани в’ючних тварин заповнювали вулиці; скинувши одні в’юки і навантаживши інші, їх гнали далі — до віддалених таборів. Мензіс, Широка Стріла, Кеноуна — всі приїски процвітали, і туди шуліками злітались іноземні ділки. Калгурлі був центром, звідки пошуки золота йшли в усіх напрямках.

В той же час спекуляція ділянками набрала неймовірного розмаху. Попит на ділянки під розробку руди надзвичайно зріс. Кожен клаптик землі в околицях Калгурлі, навіть без жодних ознак присутності золота, збувався по такій же нечуваній ціні, як і справжні золотоносні ділянки. Не було навіть потреби «підсолювати»[19] землю, бо вельми поважні особи підтримували своїм іменем компанії, що випускали акції приїсків, на яких ще не тільки не провадилось ніяких робіт, а навіть не було знайдено бодай грама золота. Честь і совість не були в пошані. Продажні писаки, що величали себе «експертами» в справах золотодобування, плодилися, мов мухи; за тридцять фунтів гонорару вони ладні були, захлинаючись від екстазу, провіщати блискуче майбутнє будь-якому золотопромисловому підприємству. Більшість цих пройдисвітів, що перед своїм прізвищем ставили «Г. е.» («гірничий експерт»), не вмілії навіть відрізнити однієї породи від іншої.

— У нас жартували, що вищий ступінь від слова «брехливий» буде «брехун» а найвищий — «гірничий експерт», — згадував Дінні.

Проте справжні старателі й доброчесні управляючі рудниками сахалися цього грабіжництва. Вони запевняли, що золота на приїску більш ніж досить, треба тільки його серйозно розробляти. Такі люди, як Олф Брайрлі, побоювались, що всі ці афери й розгнуздана спекуляція рано чи пізно створять погану славу Калгурлі і підірвуть дальший розвиток та процвітання міста.

Олф був тепер великою людиною — його постійно бачили в товаристві власників рудників та золотопромислових магнатів. Але турботи, видно, гризли його — він дуже змарнів, вигляд у нього був змучений. Лора скаржилась, що Олф губить себе роботою на руднику, до того ж у нього майже щовечора то засідання лікарняного комітету, то збори в спортивному клубі, то нарада ще в якомусь комітеті, що вимагає від міського управління поліпшити санітарний стан міста й очистити його від домів розпусти та брудних пивниць.

Звичайно, вони з Олфом часто бувають у товаристві, їх запрошують на всі урочисті обіди та сніданки на рудниках: сьогодні встановлено нову каменедробарку, завтра рудник переходить до нового хазяїна… Вони тепер зустрічаються з дуже знатними іноземцями, іноді навіть влаштовують для них прийоми у себе вдома.

Саллі та Морріс не одержували запрошень на звані вечори, де бували управляючі з своїми дружинами. Вони не входили до кола світського товариства приїску. Морріс, що не кажіть, був один час звичайним вибійником, та й зараз хто він такий? — трунар; а його жінка держить пансіон для рудокопів. Морріс стримано усміхався, слухаючи Лору, що захоплено розповідала про якесь торжество, де їй пощастило побувати. Коли Лора та Олф йшли на чергову вечірку, Саллі няньчила маленьку Еме.

— Яка досада, що тебе там не буде, люба! — вигукувала Лора, збираючись на обід, що його Зеб Лейн влаштовував на честь Саммерсів. — Містер Лейн вміє прийняти з великим смаком, а Саммерси ну просто чарівні.

— Ми з Моррісом знаємо своє місце, — відповідала Саллі.

— Ах, усе це дурниці! — сміялась Лора. — Як на те пішло, то у вас з Моррісом більше прав на високе становище в товаристві, ніж у декого з нас, — хто ж цього не знає! Але ж ти сама відмовляєшся завжди, коли я запрошую вас на обід, щоб познайомити з цікавими людьми.

З давніми друзями Олф був такий же привітний та щиросердий, як і раніше. Здибавшись з кимось із них на вулиці, він завжди зупинявся поговорити або ж запрошував у трактир випити. А коли Олф зустрічав Дінні, його стомлене, змарніле обличчя осявала хлоп’яча усмішка, і в очах спалахувала радість.

— Де це ти, старий чортяка, запропастився, щоб тебе грім побив! — кричав він на всю вулицю. — Радий, дуже радий тебе бачити, Дінні! Зайди сьогодні ввечері, посидимо трохи, га? Хазяйка теж за тобою скучила, може й поставить пляшечку-другу.

З Моррісом Олф також не поривав дружби. Шість днів на тиждень Олф Брайрлі був лише одним з гвинтиків у величезному механізмі золотих руд’ників компанії «Мідас»; та коли наставала неділя і перед цим випадали дощі, вони з Моррісом ішли постріляти на озеро диких качок чи вполювати фазана в чагарниках біля підніжжя Маунт-Хоуп, що бовваніла на обрії, оповита блакитним серпанком туману.

Проте з розвитком золотодобувної промисловості все життя змінювалося. Рудники переходили з рук у руки. З’являлися нові управляючі — люди з технічною освітою та інженерським досвідом, що приїздили з усіх кінців світу. Управляючі старого типу, що вивчили свою справу на практиці, дедалі частіше й частіше опинялися за бортом: тепер це був неходовий товар. Олф боявся, що і його чекає така доля: якщо рудник «Мідас» буде продано, йому знову доведеться шукати роботу. І він із шкури пнувся, аби показати, що такі люди, як він, — досвідчені практики, також чогось та варті.

Захоплення Лори світськими розвагами у вишуканому приїсковому колі спочатку не заважало її дружбі з Саллі. Вона частенько забігала до неї удень поділитися своїми успіхами. Еме вже почала ходити, і їй подобались ці прогулянки, а надто довга-предовга веранда, де так приємно було гратися з маленьким Діком, хоча ці ігри здебільшого й закінчувались бійкою. Маючи на руках ще одну дитину, Саллі сама нікуди не ходила, хоч Том ріс спокійним здоров’ячком і завдавав матері значно меншого клопоту, ніж її первісток Дік. Марі навідувала Саллі майже щодня і водила Діка гуляти. Подеколи приходила й місіс Моллой в супроводі двох-трьох дітлахів і сідала погомоніти з Саллі за склянкою чаю.

Під час одного з таких чаювань нагодилась Лора. Побачивши місіс Моллой, вона одразу завеличалась і почала розмовляти з нею таким зверхньо-поблажливим тоном, що та зібралася і пішла додому.

— Саллі, ну як ти можеш терпіти цю жінку?! —з досадою вигукнула Лора, як тільки за місіс Моллой зачинилися двері. — Вона страшенно вульгарна і невихована.

— Та яка вже не є, а мені вона подобається, — стримано відповіла Саллі. — Щиро кажучи, я навіть дуже люблю її.

Саллі латала якусь одежину й навмисне не відривалася від роботи, щоб не виказати свого обурення.

— Ах, я знаю — вона дуже добра і щиросерда, — вибухнула Лора. — І я, звичайно, з усіма хочу жити в мирі-злагоді. Але місіс Моллой — це просто кара божа. Ну уяви таке: оце якось днями сидить у мене місіс Саммерс, ми з нею п’ємо чай, коли раптом до вітальні ввалюється місіс Моллой. Кричить: «Чи є хто вдома?» — і гепається на диван.

— Тут так заведено, — пробелькотіла Саллі.

— Прийшла, бачте, вибачитись за те, що її кози залізли у наш город і погризли всю капусту, яку так викохував Олф, — вела далі Лора. — Але б ти подивилась на неї, як вона вибачалась! Меле казна-що, лайка за лайкою, а сама регочеться, аж диван ходором ходить! «Ці кляті кози мене в могилу заженуть! Тільки й дивись, щоб шкоди не наробили! Я як побачила їх у вашій капусті, у мене всередині все похололо. Послала своїх чортенят спровадити їх геть, та було запізно. Ви вже пробачте, місіс Брайрлі, що я, стара дурепа, не догляділа, такий гріх взяла собі на душу. Оце й прийшла вам сказати — вибачте ще раз. Просто не збагну, як мої бісові діти дозволили занапастити панську капусту! Хоч крізь землю провалися від сорому! Але ж і провчила я Перті — довго чухатиметься! Та й сама трохи не заревла, коли він сказав, що анафемська скотиняка погризла геть усю капусту вашому хазяїну, а він же, лебедик, так коло неї упрівав!»

— Бідолашна жінка! — співчутливо промовила Саллі.

— Ну, знаєш, — заперечила Лора, — всьому свій час і своє місце, як сказала місіс Саммерс. І коли така туша вдирається до тебе в господу й кричить, що вона «ось-ось розродиться», — це щонайменше непристойно, Саллі. Я була змушена дати їй наздогад, що зовсім не бажаю, аби кожен до мене перся, коли його не просили.

— Постараюсь запам’ятати, — усміхнулася Саллі.

— Не говори дурниць, Саллі, це тебе не стосується! — скипіла Лора.

— Але ж місіс Моллой — мій найкращий друг, — нагадала Саллі. — Якби не вона, я навіть не уявляю, що б зі мною було, коли на світ мав з’явитися Дік, і мені дуже прикро, що ти до неї так ставишся, Лоро. Дуже тебе прошу, якщо застанеш її у мене, не поводься з нею так, як сьогодні.

Лора образилась:

— Ах, он як! Мабуть, мені просто треба сюди рідше приходити!

— Ну навіщо ти це говориш, люба… — Саллі відклала шитво, маючи намір заспокоїти роздратовану гостю. Та Лора вже вискочила з кімнати.

— Еме, кінчай! — різко гукнула вона. — Ми йдемо додому. Чуєш?

Дівчинка зняла несамовитий вереск, незадоволена тим, що їй заважають гратися з Діком.

Саллі задумливо дивилася з порога, як Лора швидко йде стежкою через сад, несучи Еме, що й досі верещала й рвалася з рук. Саллі було шкода подруги, але вона й сердилась на неї; хіба можна пробачити, що Лора так зневажливо, зверхньо обійшлася з місіс Моллой.

РОЗДІЛ XLV

Коли містер Франсіско Хосе де Морфе повернувся в Хеннан з лордом Персі, всім стало ясно, що Фріско Джо Мерфі більше не існує.

Давні Фріскові друзі, зійшовшись у трактирі чи сидячи навколо табірного вогнища, посміювалися з цієї метаморфози, їх страшенно потішало вже те, що Фріско Джо раптом зробився такою знаменитістю, коли місцеві газети зарясніли передрукованими з англійської преси висловлюваннями містера Франсіско де Морфе, в яких він пророкував велике майбутнє західноавстралійським золотим приїскам. Та коли власники рудників Калгурлі почали дивитися на містера Франсіско де Морфе як на якусь опору західноавстралійської золотопромисловості в Лондоні і виявляти йому свою пошану, Дінні, Сем Маллет та інші старателі не могли не сприймати це як чисту комедію.

Втім, коли містер де Морфе повернувся на приїски, його давні друзі ні в чому не могли йому дорікнути: все, чим колись приваблював до себе Фріско, залишилось незмінне. Містер де Морфе був такий же щедрий і в таких же дружніх відносинах з усіма, як і раніше. Частував кожного стрічного і просиджував ночі в колі старателів біля багаття, розмовляючи про се, про те та обговорюючи приіскові новини точнісінько, як і колись. Він навіть притяг свою гітару з сталевими струнами й заспівав «І добра була, і чесна була», — щоб усе було як за добрих старих часів.

Цілком зрозуміло, містер де Морфе ставав зовсім інший у товаристві англійських знатних гостей та місцевих золотопромисловців: він ніби перевтілювався в старшого брата Фріско Джо, переобтяженого такими важливими справами, про які той зроду-віку навіть не думав. До того ж містер де Морфе завжди був елегантно одягнений, засвоїв найвишуканіші манери і поводився з такою впевненістю та невимушеністю, що міг утерти носа будь-якому заїжджому англійцеві. Гості з метрополії тут, на приїску, частенько нагадували рибу, витягнуту з води, коли намагалися підлеститись до рудокопів та старателів, щоб домовитись з ними про купівлю ділянки чи огляд якогось рудника.

Але Фріско, хоча б з ким йому доводилось мати справу, вмів залишатися самим собою. Він знав світ старателів та рудокопів, але знав і світ багатих підприємців, і йому завжди легко було знайти спільну мову з одними і з другими. Він користувався популярністю серед старателів, бо вони вірили, що Фріско досі ще «свій» і, коли треба буде, звісно, захистить своїх давніх товаришів від брудних махінацій іноземних спекулянтів. Що ж до Фріско, то він всіляко підтримував у них цю впевненість. Підприємці, з свого боку, теж довіряли йому, бо знали, що містер де Морфе — досвідчений гравець і веде ту саму гру, що й вони; він захищатиме їхні інтереси хоча б уже заради того, щоб захистити свої власні, отже, їм нічого боятись, що їх обкрутять круг пальця, як лорда Фінгала з його Лондондеррі, яке виявилось блефом.

Певна річ, Фріско немало довелося докласти зусиль, щоб закріпити за собою нову репутацію: він позбувся своїх хвацьких, аж надто розв’язних манер, зупинився у найкращому готелі і доклав усіх сил, щоб стати для заїжджих багачів незамінною людиною. Він возив їх на найдальші приїски, обставляючи ці поїздки з усім можливим комфортом. Завів пару чистокровних рисаків та елегантну коляску для поїздок по рудниках, а для триваліших подорожей — караван верблюдів з погоничами-афганцями.

Кожен поїзд, що прибував з півдня, привозив свіжі фрукти та різні заморські делікатеси для містера де Морфе. Про обіди, що їх влаштовував Фріско в ресторані готелю «Західна зірка», ходили легенди. Управляючі рудниками та їхніх дружини приймали запрошення містера де Морфе не стільки заради знайомства з родовитими іноземцями, а в першу чергу, щоб дістати насолоду від того найвишуканішого частування, що його Фріско роздобував для своїх гостей наче з-під землі. Обіди містера де Морфе були розкішними бенкетами, де одна переміна французьких страв заступала іншу і кожна супроводжувалась відповідним набором вин.

Іноземці казали про містера де Морфе, що це великий знавець доброї кухні та вин. Ходили навіть чутки, що він особисто наглядає за приготуванням окремих страв. Давні, Фріс-кові друзі посміювались нишком: Фріско завжди чудово розумівся на куховарстві, а якщо він зараз відгодовує усіх цих франтів, немов півнів для бою, — значить, щось є у нього на думці, це вже напевне. Мало хто з іноземців та місцевих тузів, змушених тимчасово задовольнятися грубою й убогою їжею приїскових готелів, відмовлявся віддати належне вишуканим обідам містера де Морфе.

А проте, незважаючи на розкішний харч та ріки шампанського, деякі золотопромисловці, що знали Фріско ще до його поїздки за кордон, не квапилися заходити з ним у ділові стосунки. Певну роль у їх ставленні до містера де Морфе, безперечно, відігравала заздрість. Вони не могли примиритися з тим, що Фріско зумів завоювати такий авторитет у фінансових колах за кордоном і що завдяки цьому їм хоч-не-хоч доводиться тепер рахуватися з ним. Містер де Морфе користувався довірою досить впливових кіл англійських та французьких вкладників, а для експлуатації рудників до зарізу потрібен був капітал. Однак місцеві промисловці не забули, що Фріско Джо свого часу був не дуже розбірливий у засобах, коли йшлося про його власну кишеню.

Ходили тривожні чутки про виснаження багатих окислених руд у Лейк-В’ю, Великому Боулдері та всіх довколишніх рудниках. Постійна наявність колчедану на глибині від двохсот до трьохсот футів не заспокоювала директорів англійських акціонерних компаній. Вони запрошували спеціалістів з Америки та Південної Африки для управління рудниками, але ті, хоча й критикували марнотратні методи обробки руди, самі теж не могли запропонувати нічого кращого. Нависла загроза неминучого краху, коли на виручку прийшли телуриди.

Австралійський металург Холройд опублікував 1896 року своє нове відкриття — він знайшов колчедани, що. містять телуристе золото, а якийсь Октавіус Уоткінс заявив, що це відкриття зробив він, до того ж на рік раніше.

«Телур — ні на що не придатний мінерал. Він годиться тільки для реклами», — казали деякі так звані авторитети. Але Модест Маріанський, польський геолог, лише сміявся з таких заяв, обіцяючи довгі роки процвітання кожному приїску, багатому на телуриди.

Містер де Морфе тяг руку за Маріанським і з запалом рекламував телуристі руди. Наявність телуридів, доводив він, завжди вказує на багатство породи, а тим часом бували випадки, коли руди, що могли б дати тринадцять-чотирнадцять унцій золота на тонну, викидалися у відвали, як такі, що не мають цінності. Золотопромисловці розуміли, що звіти містера де Морфе своїм хазяям можуть справити неабиякий вплив на подальшу долю приїску.

Одне слово, містер де Морфе, попри всі його колишні грішки, тепер став силою, з якою не можна було не рахуватись.

І Фріско це чудово розумів. У справах він був такий же крутий і безжальний, як перший-ліпший іноземний спекулянт, тільки набагато далекоглядніший та краще поінформований. Під час своєї поїздки за кордон він побував на приїсках Аляски та Південної Австралії і з радістю переконався, казав він, що в Західній Австралії золота більше, ніж у будь-якій іншій частині світу. Він непохитно продовжував скуповувати рудники, в яких поклади багатих золотоносних порід починали вичерпуватись, і створював акціонерні компанії для експлуатації цих рудників найновішими методами: ставив ультрасучасне обладнання, запрошував нових управляючих і залишався глухий до каркання маловірів, що передрікали приїскам неминучий крах.

Олф та Лора не раз були гостями містера де Морфе, а він, у свою чергу, теж іноді навідував їх. Саллі була трохи здивована, що Фріско досі не прийшов провідати її. Лора розповіла їй, що містер де Морфе завжди з великою теплотою розпитує про місіс Гауг і кожного разу просить передати їй привіт.

Саллі ледь-ледь підвела брови:

— Справді?

— Чого ти так його не любиш, Саллі? — з досадою вигукнула Лора. — Ви з Олфом наче змовились. Можна подумати, що ви просто заздрите містеру де Морфе, що він так високо пішов угору й навчився поводитись як справжній джентльмен.

Саллі уважно подивилась на подругу; легенька загадкова посмішка майнула на її устах.

— Може, й так, — сказала вона.

Невже Фріско знову прийде сюди, думала Саллі, і між ними знову почнеться боротьба? А втім, він може і не прийти. Певне, там, за кордоном, йому зустрілась не одна жінка, яку легко було спокусити на любовну інтрижку. І, безперечно, серед друзів лорда Персі знайшлись гарненькі молоді леді, що не залишились байдужі до такого блискучого й багатого залицяльника. Авжеж, це цілком ясно: містер де Морфе так само, як і вона, хоче забути той спалах безумства, про який навіть соромно згадувати, запевняла себе Саллі, бо минав місяць за місяцем, а Фріско не зробив жодної спроби побачитися з нею.

В той же час Саллі багато чула про Фріско то від місіс Моллой, то від Марі.

Тереза розповідала:

— Побий мене грім, не розумію, що це раптом найшло на Фріско: під’їжджає до нашої халупи у своїй шикарній колясці, гукає дітлахів і ні з того ні з сього велить їм тягти цілий ящик яблук з-під заднього сидіння.

Фріско зайшов до господи, посидів, випив кварту чаю, згадав з місіс Моллой колишні часи, розпитав у неї, як тепер живе той та як цей.

— І так розсипався, так розливався, ще більше, ніж колись, — сказала Тереза. — «А як поживає місіс Гауг?» — питає раптом, ніби між іншим, — вела вона далі. — Признатись, голубонько, я ще тоді помічала, як він позирає на вас, і, звісно, мені це було не по нутру. Ну, думаю, якщо ти знову хочеш взятися за старе, то я тобі зараз покажу, голубе, — тільки згайнуєш час. «Вашими молитвами так і цвіте, — кажу я йому. — Морріс давно повернувся, і в них є тепер свій дім». — «А ще двійко діток», — каже він і регочеться. «Третє теж не забариться», — кажу я.

— Ох, місіс Моллой! — Саллі зашарілась; їй чомусь зробилося не по собі від того, що її сімейне життя стало предметом такого обговорення з Фріско.

— Нічого червоніти, голубонько! — відрубала місіс Моллой. — Ось уже місяць, коли не більше, кожному дурневі видно, що ви вагітні. Та й тому, слава богу, вже мало не рік…

— Все одно це занадто часто, — заперечила Саллі. — Я зовсім не хотіла дитини так скоро.

— Ну, люба, ми завжди хочемо одного, а на ділі виходить зовсім інше, — глибокодумно вирекла Тереза.

Марі теж розповідала Саллі про Фріско, про те, що він, як і раніше, не тільки вважається добрим хлопцем у колі своїх давніх друзів, але й невідпорним серцеїдом у колі приїскових дам.

— Що ж до мене, люба, — розсміялась Марі, — то я не поклонниця містера де Морфе. І все-таки він дуже милий. Приносить іноді Жану пляшечку доброго вина, любить посидіти з нами, поговорити по-французьки. Але, господи, що то за мова! Неймовірна мішанина французької з калгурлійською!

Марі вже зарекомендувала себе доброю кравчинею. Дружини управляючих рудниками віддавали їй шити та перешивати сукні, а водночас були не проти й потеревенити, і, таким чином, вона була в курсі всіх пліток про містера де Морфе та його численні перемоги над жінками.

Більшість чоловіків, як встановила Марі, застерігали своїх дружин проти містера де Морфе, кажучи, що він авантюрист і мерзотник. Але дружини у відповідь на це заявляли, що зате він найвродливіший мужчина в місті, а якщо й мерзотник, то на диво чарівний. Серед дам майже не знаходилось таких, що відсилали б назад персики та виноград, — особливо коли ці фрукти з’являлися в них у саму спеку, — чи відхиляли незліченні дрібні послуги, які Фріско вмів робити з такою вишуканою чемністю. Кінець кінцем це досить-таки тішило жіноче самолюбство, тим більше, що власні чоловіки не мали ні часу, ні бажання оточувати своїх дружин такою галантною увагою. Золото, продуктивність рудників, коливання акцій на ринку — ось чим були заповнені всі їхні дні та ночі. Припускалося, що жінки повинні жити інтересами своїх чоловіків і миритися з одноманітністю приїскового життя та відсутністю комфорту. Так воно, по суті, й було, але все ж таки деякі приїскові дами вбачали у залицянні містера де Морфе дуже приємну розвагу і відпочинок від нудних подружніх обов’язків.

Однією з таких дам, на превеликий подив Саллі, була Лора, хоч Саллі відмовлялася вірити в ці плітки: очевидно, Лору просто тішило те, що знаменитий де Морфе возить її кататися і присилає їй фрукти та квіти.

Морріс казав Саллі, що Фріско не раз запрошував їх до себе на обід, але він відмовлявся. Приймати покровительство містера де Морфе — даруйте, цього ніколи не буде! Морріс послався на те, що Саллі не може покинути дітей, а сам він без неї нікуди не ходить.

Фріско зареготався, почувши таке пояснення, і потяг Морріса до ресторану перепустити по чарці; там він остаточно розлютував Морріса, представивши його якимсь англійським ділкам як «високородного Морріса Фітц-Морріса Гауга, до речі, більше відомого на приїсках як Моррі Гауг».

Морріс злився і казав, що Фріско хотілося напустити іноземцям туману — мовляв, дивіться, які в нього аристократичні знайомства, — а заразом і принизити Морріса, коли б тим заманулось запитати, чим він займається в Калгурлі.

Морріс уже давно намагався не згадувати про своє походження, і Фріскова вихватка образила його самолюбство. Саллі відчула гостру ненависть до Фріско.

Та все це вилетіло в неї з голови, коли одного разу, відчинивши вхідні двері, вона побачила перед собою Фріско з повним кошиком фруктів у руках. Вигляд у нього був веселий і нахабний, як у нерозкаяного блудного сина.

— Хелло, Саллі! — сказав він. — От бачите, ніяк не міг утриматись. Щиро кажучи, мені весь час хотілось побачити вас. Але ні разу не пощастило здибатися з вами на вулиці, поглянути хоча б краєчком ока. Дозвольте зайти на хвилинку поговорити з вами.

— Ні, — рішуче сказала Саллі. — Нам нема про що говорити, містер де Морфе.

— Та годі, Саллі. — Фріско легенько відсторонив її, зайшов до кімнати і поставив кошик з фруктами на стіл. — Всі будуть здивовані, якщо я не зроблю вам візиту, і почнуть ляпати, кому що наверзеться. Я вже побував у Брайрлі та Моллой. Чому б мені не завітати й до вас?

Саллі з тривогою відчула, що Фріско, як і раніше, підкоряє Собі її волю.

— Сідайте, — сказала вона квапливо, роблячи спробу взяти невимушено-ввічливий тон. — Ви дуже люб’язні, що принесли нам фруктів. Морріс казав, що ви, мов той добрий чарівник, обдаровуєте геть усіх.

Фріско опустився в крісло; Саллі присіла до столу на твердий дерев’яний стілець з прямою спинкою.

— Не варто гострити свій язичок, Саллі, — сказав Тріско з кривою посмішкою. — Бачите, я добився того, що вам обіцяв, довів, що можу, як то кажуть, високо залетіти. Але все це не те, чого я прагнув; і не так воно вийшло, як би мені хотілось.

— Одначе не видно, щоб це не давало вам задоволення. — Саллин голос звучав холодно й байдуже. Фріско засміявся.

— Авжеж, забавно було морочити всіх цих високоповажних йолопів у їхній же власній блазенській грі. Я зустрів Персі в Лондоні, і він почав вивозити мене в світ. Така людина, як я, тоді потрібна була йому до зарізу: я нажив гроші на приїсках, і в мене був досвід. Ми спільно випустили акції кількох рудників, і Персі взявся поширювати чутку, ніби я — син одного французького аристократа, ніби всі давно вже вважали, що я пропав безвісти, а воно, бач, раптом знайшовся. Персі розкопав якусь історію, де фігурувало прізвище, схоже; на моє, і ось тепер, наскільки я знаю, це прізвище я і ношу. Отак з пристойним родоводом та грошенятами в кишені мене і прийняв у своє лоно лондонський світ. Що ж мені залишалося ще робити, як не скористатися зі свого становища? Ну,я й скористався, будьте певні, і Персі теж, і тепер ми оце приїхали сюди як представники синдикату з капіталом у півмільйона фунтів стерлінгів.

— Що ж ви збираєтесь робити далі? — запитала Саллі.

— Скупити всю Золоту Милю! — весело вигукнув Фріско. — А правда, чудесна назва для рудників, що виросли навколо Боулдерського кряжа, на смужці цієї богом забутої пустелі? В усякому разі, вона розпалила уяву ділків. Гроші так і сиплються в наш синдикат. Тільки, розумієте, це між нами. Поки що ми тільки ведемо переговори, справа ще не закінчена, і нам невигідно, щоб про неї пронюхали.

Фріско продовжував говорити невимушене й довірливо, ніби нітрохи не сумнівався, що все це дуже цікавить Саллі, і не робив жодної спроби перевести розмову на інтимні теми.

— Звичайно, ви самі розумієте, Саллі, нам тут, на приїсках, теж іноді доводиться шахраювати, але, слово честі, це дитячі забавки порівняно з тим, як дурять людей прожектери англійських компаній.

Коли я їхав у Лондон, дехто з моїх друзів попросив мене спродати там їхні ділянки. Ну, я зупинився у шикарному готелі, начепурився як треба — циліндр, лайкові рукавички — і, прихопивши з собою зразки самородків та креслення, подався у фаетоні на побачення до одного з найбільших тамтешніх ділків. Розклав перед ним свої експонати на шматку оксамиту і продав Золоте Гроно Уайтейкеру Райту за тридцять тисяч фунтів стерлінгів.

Тоді на мене зграями накинулися шахраї та аферисти різних мастей, пропонуючи шалені гроші за те, щоб я розрекламував у пресі якесь дуте родовище. Одна фірма заснувала підприємство, купивши клапоть порослих чагарником солончаків. Продавець правив за цю свою ділянку чотири тисячі фунтів і частину акцій. Між нами, вона не варта була навіть чотирьох шилінгів, але фірма зажадала, щоб продавець підвищив ціну до десяти тисяч фунтів, сподіваючись у такий спосіб надати солідності підприємству і привабити вкладників. А подивилися б ви, які вони випустили проспекти! — з картою, де були зображені всі рудники — і Великий Боулдер, і Біле Перо, і Хеннан, і Бейлі, — і все це в одній купі, тоді як між ними відстані щонайменше по сорок — сорок п’ять миль. Я послав цю банду шахраїв під три чорти, на тому справа й закінчилась.

Персі познайомив мене з своїми друзями, у яких були гроші й бажання вкласти ці гроші у підприємство, що має реальну цінність. Ми подалися в Париж. Непогано провели там час — погуляли на славу, а заразом створили Паризький золотопромисловий синдикат і приїхали сюди, щоб скупити ще деякі родовища.

В сусідній кімнаті заплакав Том; Саллі вийшла, взяла його з колиски і повернулась на своє місце з дитиною на руках. Потім прокинувся Дік; весь скуйовджений і порожевілий від післяобіднього сну, він убіг у кімнату й кинувся до матері.

Фріско підхопився на ноги, коли побачив Саллі з Томом на руках та Діка, що притулився до її колін.

— Ну, тепер ви грунтовно забарикадувалися, — сказав він безтурботно. — Ви більше не боїтеся мене. Та мені все це байдуже, Саллі. Ви й досі залишаєтесь для мене єдиною жінкою, яка мені потрібна.

З хвилину він стояв, дивлячись на неї зверху вниз, ніби читаючи правду, що причаїлась у темній глибині її зіниць. І знову, як колись, Саллі відчула блукаючий вогник у крові, і Фріско це зрозумів. В цю мить в його погляді був виклик і глузування з неї — з її вірності Моррісу, з її відданості дітям. Потім його погляд згас, здавалось, ніби згадавши, що вона вагітна, Фріско відсахнувся від неї.

Він засміявся і попрямував до дверей; він засміявся так, що вся кров у Саллі закипіла. Як він смів! Як він смів так сміятися!

Коли двері за ним зачинились, Саллі заплакала від гніву та горя. Як це принизливо, що Фріско побачив її такою квочкою, такою замученою і безсилою! Авжеж, тепер він зненавидів її, вона стала йому огидна!

І все-таки між ними знову виникла ота незрозуміла, болісна туга, і на Фріскову долю випала коротка мить тріумфу, а на Саллину долю — згадка про те, як він сміявся, — згадка, від якої вона вся зіщулювалась, неначе її шмагали батогом.

РОЗДІЛ XLVI

Саллі породила свого третього сина на початку грудня. Морріс підготував усе, щоб вона поїхала на узбережжя, а Марі Робійяр пообіцяла доглянути Діка та Тома. Однак коли настав час їхати, у Діка почався пронос, особливо небезпечний улітку, і ніяка сила у світі не могла примусити Саллі залишити його.

— Раз я не можу взяти з собою дітей, то ні про що й говорити, — затялася вона.

Літо налетіло на приїск, несучи спопеляючу спеку, гарячі вітри, смерчі рудої пилюки. Обважніла, незграбна Саллі знемагала від метушні по господарству. Ніколи вона не була така неспокійна і дратівлива, як перед народженням Ларрі, признавалася Саллі пізніше.

— Востаннє в житті! — сповнена розпачу, сказала вона Марі.

— Ну, що ти, Саллі, — умовляла її Марі, — по-моєму, ти така щасливиця! У мене ось зовсім не може бути дітей, а я б хотіла їх мати цілу дюжину.

— Добре тобі говорити, — заперечила Саллі. — А спробувала б попородити з року в рік! Я вже сказала Моррісу, що з мене досить, — принаймні досить надовго.

— Якби ти була китаянка, ти, мабуть, знайшла б наложницю своєму чоловікові, — засміялась Марі. — Що ж до мене, то я б не почувала себе від цього дуже щасливою.

— Чому це жінка завжди повинна рахуватися з чоловічою природою? — сердито запитала Саллі. — Одне діло, коли ти сама йдеш назустріч і хочеш мати дитину. Ну, а якщо ні? Якщо в тебе вже й так їх двоє чи троє? Я вважаю, що це нечесніо з боку чоловіків — зловживати своєю перевагою в подружньому житті і так… так пригнічувати жінку.

Марі бачила, що Саллі переживає якусь душевну травму. Марі та Саллі дуже любили одна одну, але обидві були стримані й не часто ділилися своїми інтимними секретами. Марі мимовільно подумала, що, певне, містер де Морфе все-таки якось причетний до нервозного стану її подруги.

Марі знала, що, коли Морріс був на півночі, про місіс Гауг та Фріско пішов якийсь поголос. Він докотився і до Марі, але вона не могла повірити, щоб Саллі зрадила Моррісові. Проте цілком імовірно, що Фріскові залицяння справили на Саллі деяке враження. Сама Марі ніколи не надавала значення компліментам, що їх нашіптував їй Фріско, та його палко захопленим поглядам. Але ж і він упадав коло неї просто так, жартома, в його ж ставленні до Саллі відчувалось щось зовсім інше, не схоже на його звичайні загравання з жінками, і Марі це помічала. Вона розгадала, думалось їй, чому так теплішав Фрісків погляд, коли він починав говорити про місіс Гауг чи просто чув її ім’я.

І Саллі, міркувала далі Марі, хоча й віддана Моррісу і пам’ятає про свій обов’язок, все-таки не зосталась байдужа до містера де Морфе. Вона мов та жінка із старовинної легенди: день і ніч її переслідує голос демона-спокусника, серце її рветься до нього, але вона пече хліб, варить пиво і народжує дітей своєму чоловікові.

Марі хотілось, щоб її люба Саллі не була така простодушна. Бо ж вона така наївна та лагідна, незважаючи на весь свій на диво тверезий розум і на стійкість та мужність. П душевна чистота й недосвідченість роблять її беззахисною перед Фріско, немов голубку, що потрапила в сильце холоднокровного ловця. Марі хотілось вилікувати Саллі від усіх ніжних почуттів до містера де Морфе, і вона старалась, як могла: висміювала його численні романи з приїсковими дамами, його безглузде чванство своєю «шляхетністю».

Чуйність та турботи Марі полегшили Саллі останні тяжкі дні перед пологами. Повернулася, як завжди, Калгурла і взяла на себе всю хатню роботу. Місіс Моллой приймала дитину. Марі готувала для постояльців і бурхливо раділа, дивлячись на немовля, що лежало біля материної груді.

До свого найменшого сина Морріс виявляв значно більше уваги, ніж до перших двох; він сам обрав йому ім’я — Лоуренс — і забажав, щоб зменшено його звали Ларрі, як Моррісового старшого брата. А Саллі тільки сказала: вона так звикла родити дітей, що для неї це вже не подія. Вона просто раділа, що всі прикрості та болі позаду, що скоро вона встане і з новими силами клопотатиметься по господарству.

Дік все ще хворів, і Саллі непокоїлась за нього більше, ніж за новонародженого. Ларрі вона теж годувала сама, й, за висловом місіс Моллой, він був славний хлопчина, хоч Том з’явився на світ опецькуватішим і ще кращим. Том взагалі був улюбленцем місіс Моллой, і вона ніколи не пропускала нагоди нагадати про це Саллі, можливо, тому, що Саллі була надто захоплена Діком, і Терезі здавалось, що Тому вона приділяє не досить уваги.

Морріс усе ще бурчав на постояльців Саллі. Вона зовсім себе заганяла, годуючи та обпираючи таку зграю, казав він, і взагалі вся ця справа не варта заходу. Саллі відповідала, що, звісно, добре було б жити самим, без сторонніх, але що вдієш, треба потерпіти, доки похоронне бюро почне давати сталі прибутки. А зараз Морріс не міг ще самостійно утримувати сім’ю, до того ж Саллі пам’ятала про свою заборгованість Дінні, вважаючи своїм обов’язком регулярно сплачувати йому оренду.

Спочатку Морріс давав Саллі два або три фунти стерлінгів щотижня. Але згодом він нерідко став забувати приносити їй гроші або ж посилався на те, що цього тижня в нього були непередбачені витрати: замовник знов не заплатив за похорон, а в нього самого купа несплачених рахунків!

Проте Саллі дізналась, що Морріс далеко не всі вечори працює у своїй майстерні, як вона гадала, а частенько грає у покер у «Західній зірці» і що він дуже погорів на останньому падінні цін на біржі.

Морріс сказав, що наука пішла йому на користь: тепер він так легко не попадеться на гачок з цими акціями! Але хто міг встояти проти спокуси заробити легкі гроші, коли акції рудників почали швидко підніматися вгору? Хто міг подумати, що чутки про вичерпання окислених руд поширяться з такою швидкістю і викличуть такий переполох на біржі?

Саллі чудово розуміла, як кортить кожному спробувати щастя на біржі чи аукціоні, коли все місто спекулює на акціях. Але їй треба думати про дітей, вона не може, розраховуючи на удачу, легковажити єдиним надійним засобом прогодувати їх — надто великий риск. Ні, ні, не можна покладатись на Морріса, казала собі Саллі, треба держати постояльців, аж доки він твердо не стане на ноги.

Колишня енергія та життєрадісність знову повернулись до неї, і вона швидко прибрала дітей до рук, навела в домі порядок.

— Ти справжня чарівниця, люба! — захоплено вигукувала Марі. — Просто збагнути не можу, як ти примудряєшся переробити стільки роботи.

— Я й сама не можу цього збагнути, — відповідала Саллі.

Іноді діти зчиняли страшенний лемент всі водночас і саме тоді, коли матері ніколи було глянути вгору. Або ж зненацька налітав ураган, зривав з вірьовок щойно випрану білизну й жбурляв її в пилюку, на землю. Часто-густо бувало й таке, що не встигне Саллі поприбирати в кімнатах, як все вже знову притрушене рудим порохом. А втім, Саллі казала, що легко справляється з роботою, коли при ній Калгурла. Калгурла допомагала прати та прасувати, шкребти підлогу та мити посуд. Саллі з острахом чекала перших дощів — вона знала наперед, що Калгурла одразу втече до своїх і вся робота ляже на неї одну.

Відкриття залізниці привело до бурхливого зростання населення Калгурлі, і нестача води стала відчуватися ще гостріше, ніж будь-коли.

Та ось до міста за дорученням уряду прибув інженер О’Коннор, і Саллі вже мріяла про «ріки чистої води, що потечуть через приїски», як обіцяв прем’єр-міністр сер Джон Форрест.

Із скупченням населення в місті різко посилилась небезпека пожеж та епідемій тифу. Лікарня була переповнена тифозними хворими, а пожежі стали звичайним явищем, і калатання дзвона на сполох — постійним кошмаром літніх ночей. Цілі квартали жилих будинків та крамниць вигоряли дотла. Води було надто обмаль, щоб марнувати її на вогонь, і ненароком перекинута гасова лампа часто залишала без житла та майна десятки сімей, завдавала величезних матеріальних збитків торговцям. Жителі вимагали проведення в місті електрики, щоб покінчити з «гасовим дияволом».

Лише на центральних вулицях тьмяно блимали поодинокі ліхтарі, й освітлення міста та приміських доріг ставало невідкладним завданням. На Боулдерському шосе грабували й душили людей, і всі казали, що це справа рук тієї потолочі, що після відкриття залізниці насунула до міста. Але заходи по упорядженню міста все відкладалися та відкладалися, і причиною цьому були тривожні чутки про рудники Золотої Милі. Одне за одним надходили повідомлення, що золото в цих рудниках примхливе, що воно то з’являється, то таємниче зникає, поступаючись місцем бідним, малоцінним рудам. Акції падали, проте оптимісти не здавались. Ті, хто добре знав приїск, відмовлялися вірити, що всі рожеві надії на процвітання Калгурлі можуть лопнути, мов мильна бульбашка.

Містер де Морфе вважав таке припущення просто сміховинним. Він запевняв, що золота на приїску ще й зараз непочатий край. Телуристі рудники — це запорука справжнього майбутнього розквіту золотодобування.

Сидячи на веранді тихими задушними вечорами, Саллі та Марі подовгу розмовляли, обговорюючи все, що сталося за день. Дінні подався на розвідку кудись за Кеноуну, і їм обом дуже його не вистачало. Ось у кого завжди була про запас якась цікава історія.

Коли Дінні був дома, хтось із старателів неодмінно приходив до нього, і тоді жінки дізнавалися значно більше про те, що творилось у місті та поза містом. Саллині постояльці, рудокопи, були тихі, скромні хлопці; вони вдосвіта йшли на роботу, поверталися пізно, і їх майже ніколи не було видно. Та якщо на веранді з’являвся Дінні, вони теж примощувались поруч, щоб взяти участь у розмові. Іншим часом вони майже не виходили зі своїх кімнат, очевидно розуміючи, що цим найкраще можуть догодити Моррісу.

Кілька днів тому вони з обуренням розповідали про те, як на Великому Боулдері загинуло два їхніх товариші. В забої, де вони працювали, на глибині ста футів, не було зроблено належного кріплення. Тонни землі обвалились на них і поховали їх живцем:

— Люди коштують дешево, — похмуро кинув Піт Мак-Кей, — дешевше, ніж кріпильний ліс.

А невдовзі після цього ще п’ять рудокопів були вбиті вибухом на Північному. Марі щоразу тремтіла від страху, коли пронизливий гудок сповіщав про катастрофу на рудниках. Жан досі працював під землею, хоч кашель мучив його з кожним днем усе дужче, і Марі взяла з нього слово, що він не полізе більше в забій, як тільки йому пощастить з нового року влаштуватися десь на поверхні.

Кожній дружині рудокопа було знайоме це болісне відчуття страху, що стискав серце, як тільки гудок сповіщав про чергове нещастя. Тоді вони всі бігли до воріт рудника і з тривогою виглядали карету швидкої допомоги. Холонучи від жаху, кожна з них чекала, що ось зараз, зараз карета зупиниться біля її порога або чоловікові товариші принесуть їй страшну звістку.

Нещасні випадки на рудниках ввійшли як щось неминуче у повсякденне життя приїсків. Вони кидали похмуру тінь на всі розмови, хоч жінки й уникали згадувати про них, коли сходились на посиденьки — єдину розраду в одноманітному плинові днів.

На початку року багато балачок викликало вбивство Мей Уейн. Як винуватця арештували Джіма Коннеллі. Саллі знала його, — колись він ходив до неї обідати в їдальню під повіткою, — і їй здавалось неймовірним, щоб Джім міг зумисне вбити жінку.

Джім Коннеллі — лагідний хлопець, добра душа, казали про нього старателі, хоч нікуди правди діти, любив похвастати — мовляв, дивіться, який він вправний стрілець. Не раз доводилось йому бахкати з револьвера, щоб показати, як він вціляє муху на льоту. Мей Уейн була хазяйкою павільйончика з різними прохолодними напоями на Дев’яностій Милі. Джім та Роб Рейд були вже під чаркою, коли забрели до неї якось у суботу перед обідом. Там вони зчепилися з афганцями, що не хотіли одвести вбік своїх верблюдів, і Джім вистрелив кілька разів у повітря, щоб примусити їх звільнити дорогу. Та трапилося, що саме в цю мить Мей вийшла на поріг, одна куля і влучила в неї. Всі раділи, коли Джіма виправдали, але сам він не захотів залишатись на приїску. Хоч він і ненавмисне застрелив Мей, видно, його все-таки мучили докори сумління.

От коли в мечеті в Калгурлі вбили Тага Магомета, багатого купця-афганця, так то було справжнє вбивство — холоднокровне й умисне. Тага заколов інший афганець рано-вранці, коли той схилив коліна для молитви. За що він його порішив, так і не змогли дізнатись. Гоулан Магомет навіть не думав приховувати свого злочину й зустрів смерть з гордо піднесеною головою, як людина, що відстояла свою честь.

Через кілька місяців помер Хаджі Мула Мірбон, майже столітній дідуган, що був у афганців ніби релігійним вождем, і вони зійшлися на його похорон з усіх кінців країни.

Майже водночас ховали й одну японку-проститутку. Саллі з цікавістю дивилась на похоронну процесію, що посувалась курною дорогою до цвинтаря: труна була яскраво прибрана й заквітчана, за нею йшли японки в строкатих кімоно, нагадуючи зграйку барвистих метеликів. Морріс казав, що покійницю вирядили наче на бал: нарум’янили, наділи на неї найкраще вбрання і всі її прикраси. Подруги проводжали небіжчицю тонкоголосими співами, під дзвін срібних бубонців та цигикання скрипок.

Ось воно, останнє напуття, думала Саллі, остання риска під їхнім життям — убогим, жалюгідним животінням у домах розпусти на задвірках міста. Дівчину-японку вбили під час бійки, коли француз — хазяїн кількох японок-проституток, яких він держав у халупі з гофрованого заліза на одному з далеких приїсків, — підвищив плату за відвідання його закладу. Подруги перевезли її тіло до Калгурлі й поховали за національним звичаєм.

Але всі ці події, хоч вони й проливали світло на прихований від очей, зловісний бік життя суспільства, проходили, не залишаючи після себе глибокого сліду. Майбутнє рудників, доля міста — ось що заповнювало всі думки, породжувало дедалі глибшу зневіру. Багато з тих, що звикли на літо виїжджати до моря, в цьому році залишились сидіти на місці: одні боялись відірватися від своїх справ, інші просто були в матеріальній скруті.

Лора сказала, що Олф обіцяв поїхати з нею на південь, але зараз його турбують справи на руднику, і йому не можна відлучатися з Калгурлі. Їхати без Олфа Лора не захотіла: вона обмежилась тим, що вирядила на два-три місяці до моря Еме.

Дивлячись на Боулдерський кряж, Саллі часто замислювалась над тим, яку владу мають рудники над людським життгям, — всі оці незграбні копри та шахтні надбудови, що бов ваніють у гарячому мареві, відкриті розробки, сараї для машин, рудодробарки, присадкуваті конторські приміщення, криті гофрованим залізом, що приліпилися до голої рудої землі… Крез, Мідас, Залізний Герцог, Гайнаулт, Калгурлі, Австралія, Великий Боулдер, Об’єднаний, Стійкий, Айвенго, Золота Підкова, Лейк-В’ю, Зірка. В них було щось чаклунське, в цих назвах. Це вони покликали до життя Калгурлі! Ніби велетеньські допотопні чудиська, розповзлись рудники схилами кряжа; вони зариваються глибоко під землю, вивергають руду, трощать її сталевими зубами каменедробарок, добуваючи золото. Золото! Воно дає багатство та розкоші власникам рудників, але не дасть нічого тим, хто, обливаючись потом, длубає його кайлом у темних тісних забоях глибоко під землею.

Просто дивно, думала Саллі: на догоду цим рудникам виросли й розкинулись на рівнині біля підніжжя хребта місто Калгурлі та нове селище Боулдер. Тонни золота викидають рудники, на мільйони фунтів стерлінгів. Можна було б подумати: в яких розкішних будинках, в яких чудесних містах повинні жити ті, хто власними руками добуває все це багатство, що дає людям необмежену владу! Але тільки ліс копрів та одноманітно-убогі, похилені халупи позначали ті місця, де в надрах ховалися незліченні скарби. Здавалося, ніби якийсь зацькований злиднями невдаха зліпив усі ці халупи нашвидкуруч, сподіваючись на щастя, що, може, перший-ліпший ураган не змете їх з лиця землі.

Все життя Калгурлі крутилося навколо рудників. Існування тисяч чоловіків та жінок залежало від тієї небезпечної, виснажливої роботи, що провадилась під землею. Але й розсипне золото все ще залишалося важливим фактором місцевого добробуту. Право старателів на розробку розсипищ давно вже стало поперек горла власникам рудників, і в міру того як поширювались чутки про вичерпання багатих руд у деяких великих рудниках, старателям дедалі частіше доводилось виступати на захист своїх прав.

Коли приїсковий інспектор Хейр виніс рішення, що управляючий рудником Айвенго мав право заборонити старателям кілкувати в межах відведеної під рудник території ділянки під розсипне золото, старателі скликали мітинг протесту. Страх перед загрозою кризи примушував рудокопів та старателів особливо насторожено ставитись до будь-яких зазіхань на їх старательські права.

Але з наближенням різдва лихі передчуття були на деякий час забуті. Всі нетерпляче ждали кількох веселих святкових днів. За традицією, що встановилася від першого святкування різдва в старому таборі— Кулгарді, всі жителі приїску з року в рік гуляли в ці дні на всю губу: кожен запрошував один одного випити з ним чарку в трактирі, влаштовувались великі спортивні змагання, і свято кінчалося вселюдною гулянкою, на якій танцювали цілісіньку ніч, а над ранок виходили танцювати на вулицю.

Саллі так забігалась, готуючи пудинги, пироги та інші святкові страви на всіх чоловіків, яких вона обслуговувала, що, здавалось, їй ніколи було навіть подумати про щось інше. І все ж таки нема-нема, та й майне неспокійна думка: а що, як справді на Калгурлі звалиться криза? І до чого ж це призведе, якщо в старателів віднімуть права на розсипне золото?

РОЗДІЛ XLVII

Раз, а коли й двічі на тиждень Марі щастило умовити Саллі залишити дітей на Калгурлу і вирватися з дому на якусь годинку.

Подруги йшли до міста глянути, чи не привезли поїздом свіжих фруктів та овочів. Ці прогулянки були справжньою подією для Саллі та Марі. Причепурившись заради такої нагоди, вони вирушали в путь у довгих білих накрохмалених сукнях, акуратно стягнутих у талії кольоровими поясами, та поцяцькованих малесеньких капелюшках, що ледь прикривали маківки. Такі капелюшки були в моді ще тоді, коли Саллі й Марі вперше приїхали на приїск. Нитяні рукавички та парасольки довершували туалет, а кошики в руках мали свідчити про те, що їхні власниці — цілком поважні молоді матрони, незважаючи на свій дівочий вигляд. Звичайно Саллі й Марі вже наперед смакували ту склянку холодного лимонаду, що вони її перш за все вип’ють після стомливої дороги по гарячій пилюці в одній із фруктових крамничок; це завжди було найприємнішою хвилиною у кожній їхній мандрівці.

Того дня, коли Саллі пішла з подругою до міста докупити дещо на різдво, Фріско в елегантній колясці, запряженій рисаками, промчав повз них у напрямку рудника. Поруч Фріско сидів вайлуватий товстий іноземець у легкому чесучевому костюмі та чорному циліндрі.

— Це, здається, мсьє Малон, французький мільйонер, — сказала Марі. — Містер де Морфе недавно говорив Жану, що Малон має приїхати в Калгурлі оглядати рудники, які Морфе скуповує для Паризького золотопромислового синдикату. І знаєш, люба, з ким він одружений, цей товстосум Поль Малон?

Саллі не мала про це ніякого уявлення, і Марі защебетала далі:

— Уяви собі’ — з Лілі! Ти пам’ятаєш Лілі? Це одна з дівчат мадам Марсель — та, що співала, коли ми в них були. Пригадуєш?

Саллі посміхнулась.

— Наше щастя, що Морріс та Жан про це не дізнались, а то б нам нагоріло.

— Авжеж! — в очах Марі застрибали бісики. — Така необачність, така нескромність! Бідолашна Лора була страшенно шокована. А мені, їй-право, було приємно порозмовляти з мадам і Лілі. Бо коли нічого не знати, то не можна навіть подумати, що вони непорядні. Правда, Саллі?

— Звичайно!

— Цікаво, що спіткало решту дівчат, — задумливо промовила Марі. — Мадам Марсель обіцяла знайти їм усім добрих чоловіків.

— Хтось говорив мені, що Лілі поїхала з Фріско, — сказала Саллі.

— Еге, я чула, — Марі кинула на Саллі лукаво-співчутливий погляд. — Тільки тепер, люба, ти повинна говорити — «з містером де Морфе». Якщо Лілі зробилася мадам Малон, то вона просто піймала свою жар-птицю. Це нечувана річ, щоб у французькій буржуазній родині стався такий шлюб! А знаєш, ми, певне, побачимо Лілі на вечірці в містера де Морфе. Цікаво буде подивитись, як деякі наші поважні дами будуть розкланюватися з мадам Малон!

Фріско збирався влаштувати новорічний бал. Для всіх друзів, незалежно від їх занять та становища в суспільстві, — одне слово, в дусі кращих традицій приїсків, сказав він. Фріско особливо наполягав на тому, щоб усі старожили приїску були присутні на його балу, і Морріс пообіцяв прийти разом з Саллі. Олф та Лора, Робійяри і подружжя Моллой — всі готувались до цього балу, і Марі заходилась перешивати свою та Саллину старі вечірні сукні, оскільки про нові не могло бути й мови. Марі навіть не припускала думки, щоб вони з Саллі могли осоромитись перед фешенебельними Фрісковими друзями, яких там, певне, буде немало.

Коли Саллі й Марі, обігнувши ріг нового імпозантного приміщення готелю «Палас», вийшли на вулицю Хеннан, біля під’їзду готелю зупинилась елегантна коляска і з неї випурхнула молода жінка. Вражені сліпучим видивом ніжно-блакитних мереживних газових спідниць та блакитного страусового пера, що тріпотливо спадало з малесенького блакитного капелюшка, Саллі й Марі мимовільно зупинились, а в Марі вихопився здивований вигук. Гарненьке личко, що визирало з прозорого серпанку, заусміхалось, і небесне видіння з щебетанням кинулось назустріч подругам:

— Та це ж ви, дорога мадам Робійяр! І ви, місіс Гауг! Ах, я така рада. Це я, Лілі! Пригадуєте мене? Ну от! Тільки тепер я мадам Малон, і в мене такий великий, товстий чоловік — товстий, мов кабан, але дуже багатий і добрий. Ma foi, це просто диво дивне, як усе трапилось! Ми щойно приїхали сюди — купувати золоті рудники. Яка пекельна спека! Я вже зовсім забула, що тут, на приїсках, так смалить. Ходімте до мене, вип’ємо чогось такого. Ну, прошу, і я розповім вам, як я зробилася мадам Поль Малон!

Неможливо було встояти проти такого бурхливого виявлення радості, що налетіло на них, мов циклон. Марі та Саллі навіть нестямились, як уже піднімалися сходами слідом за жмутом блакитних хвилястих спідниць та тріпотливим блакитним пером і за мить опинилися в будуарі Лілі, у відведених їй в готелі апартаментах. Лілі кинулася в крісло, продовжуючи весело щебетати, але враз підхопилась, згадавши, що забула замовити шампанське, й вискочила в коридор гукнути офіціанта Чарлі.

Звичайно, в цьому новому, ультрасучасному готелі були дзвінки, і Лілі поперемінне то дзвонила, то гукала, аж поки старий офіціант у брудній білій сорочці, випущеній поверх досить-таки засмальцьованих чорних фрачних штанів, з’явився в номері з пляшкою шампанського та кількома бокалами. З усього було видно, що він уже не раз і не двічі заспокоював спрагу — що можна було цілком пробачити в такий спекотний день, — і, відкорковуючи пляшку, половину вина вилив на підлогу.

Лілі наказала принести ще пляшку, й офіціант пішов, бурмочучи собі під ніс щось про круті сходи. Лілі скинула капелюшка, випила за здоров’я гостей і враз почала переповідати їм свої пригоди, починаючи від того дня, коли вона поїхала з приїсків разом з Фріско. Вона зверталася до Саллі та Марі, як до своїх давніх подруг, яким, безумовно, кортить знати все до найменших дрібниць.

Саллі й Марі не залишалось нічого іншого, як тільки подеколи зчудовано ойкати та бурмотіти щось невиразне, бо Лілі цокотіла без угаву, не даючи їм навіть розтулити рота.

— Ні, ні! — мелодраматично вигукувала вона. — Я не поїхала в Париж з Фріско, як усі тут гадають. Це правда, він домовився з мадам, щоб вона мене відпустила, і ми виїхалн з приїсків разом. Але потім, у Перті, ми страшенно посварились, і Фріско повіявся кудись на своєму коханому паруснику. А я не захотіла подорожувати у цьому брудному старезному кориті й узяла собі квиток на поштовий пароплав. Ну, зрозуміло, Фріско виписав мені чек, тільки зовсім не такий, якого я сподівалась. Скупердяга цей Фріско! А на пароплаві було дуже весело. Ах, так, я навіть закохалася в помічниника капітана. Він був такий молодесенький, такий гарнеснький — в білому кітелі з золотими ґудзиками! Ой, як я плакала, коли ми прощалися з ним у Марселі!

Саллі неквапливо, маленькими ковтками пила шампанське. Воно було холодне і приємно освіжало. В номері було напівтемно і теж прохолодно; опущені завіси майже не пропускали сонця. Саллі здавалось, ніби вона перенеслася у зовсім інший світ, кудись далеко-далеко і від цієї голої, рудої землі, що пашить пекельним вогнем, і від побілених, просякнутих пилюкою халуп на брудних вулицях приїскового міста, що плавиться під сліпучим промінням сонця, — все це зосталось десь там, за завісами.

В будуарі Лілі стояли великі м’які крісла. Спідниці мадам Малон пахтіли густим ароматом мускусу та троянд. Веселий дзвінкий голосок Лілі вів далі свою нескінченну повість. Лілі розповіла про те, як вона зустріла в Парижі одного свого давнього друга і деякий час жила з ним. Він допоміг їй влаштуватися в кафешантан, де вона співала й танцювала.

На сходах почулися жіночі голоси, шелестіння шовкових та нижніх накрохмалених спідниць, і Белл, Берта та Ніна впурхнули до кімнати. Лілі кинулась до Берти, і та пригорнула її до своїх пишних грудей. Лілі цілувала й стискала в обіймах кожну дівчину по черзі, і всі вони сміялись, цокотіли одна поперед одної та верещали від захвату.

Саллі та Марі дещо збентежились, коли з’явилися гості, але намагались поводитися дружньо й невимушено.

— О, мадам Робійяр! Місіс Гауг! Як приємно знову зустрітися з вами! — радісно звернулась до них Белл. — Та ще в такий день! Ми прийшли привітати Лілі і поздоровити її з великим успіхом.

Лілі вже знову шалено дзвонила й гукала Чарлі. Вона замовила ще шампанського і почала розповідати дівчатам, як зустріла на вулиці мадам Робійяр та місіс Гауг, і яка це була радість для неї, і як вона затягла їх сюди, щоб почастувати бокалом вина та розказати, як вона зробилася мадам Поль Малон і такою респектабельною особою, enfin[20].

— Нам теж, нам теж розкажи, Лілі! — в один голос закричали Белл та Ніна.

І Лілі почала все з початку.

— Та якось увечері, в кафе, — вела далі Лілі, — я побачила Фріско і розважила душу: все розказала йому про того свиню Ріваля й про те, яка я нещасна. «А на біса тобі Ріваль? — сказав Фріско. — Кинь його!» Ну, я так і зробила, і Фріско відкрив мені, якими справами він орудує і як я можу допомогти йому, підбивши одного товстосума вкласти гроші в золотопромисловий синдикат.

— А ти не зустрічала в Парижі мадам? — перебила її Белл.

— Мадам Марсель? — Лілі дзвінкоголосе засміялась. — Ще б пак! Тільки тепер вона мадам д’Оней, самі розумієте! І така побожна, благочестива — ого-го! Вдова лікаря, що помер, бідолаха, в цій жахливій Австралії, але перед смертю все-таки встиг непогано заробити на золоті й залишив своїй вірній Матільді чималий капіталець.

Берта та Ніна пирснули сміхом, але Белл скипіла.

— Стара сука! — обурено закричала вона. — Вона знала, як я хочу мати свій дім, і хтозна-відколи обіцяла віддати мені свою халупу, якщо буде їхати. А потім продала її потай від нас, та й нас самих хотіла перепродати отому клятому італійцю, якого вже раз судили за те, що він купив якусь дівчину за шістдесят п’ять фунтів. Але Берта й Ніна пішли зі мною, і ми зараз працюємо разом. Тепер уже не ті часи, Лілі. У хлопців нема того розмаху, що колись. А скільки різних шахраїв та бандитів розвелося на приїсках, коли б тільки знала!

— Проте Арчі досі говорить, що Белл найвродливіша жінка в місті, — лукаво докинула Ніна.

— Помовч! — гарикнула на неї Белл. — В Арчі є дружина й діти, а я зовсім не хочу, щоб про мене і мій дім плескали казна-що.

Вона неспокійно позирала то на Саллі, то на Марі.

— Ну, тут усі друзі, Белл, — прощебетала Лілі. — Ми нічого не будемо плескати.

— А як же твій товстосум, Лілі? Виклав він грошики Фріско? — запитала Ніна.

— Ще й як! — безтурботно відповіла Лілі. — Фріско привіз мсьє Малона в «Птіт фолі», де я танцювала й співала. Нареготався ж він, бідолаха! А потім почав приходити щовечора — сидів, сміявся та все упадав коло мене. Я іноді цілувала його лису маківку і казала, що обожнюю його, — адже він такий симпатичний пузанчик і серце в нього з щирого золота. А він казав мені, що дуже самотній, відколи померла його дружина. Одне слово, для Лілі наймається квартира — такий собі елегантний особнячок, — а Фріско теж задоволений, бо мсьє Малон згоден вкласти свої гроші в Паризький золотопромисловий синдикат.

Лілі передихнула, щоб налити собі вина.

— Voyons[21], ми забули про вино! — вигукнула вона. — Підставляйте ваші бокали, mes chéres![22] — І заторохтіла далі: — Так от уявіть собі, що після цього мій Поль починає казитись від ревнощів. Вимагає, щоб я перестала співати й танцювати в кафешантани Я кажу йому, що цього не буде, — сьогодні кину роботу, а завтра він кине мене. І що тоді? Хай йому чорт, з своєю пісенькою я мала неймовірний успіх. В ній співалось про маленьке індиченя, що потрапляє на ферму й амурничає з дамами, тобто з курми, на птичні. Un peu méchant, mais trés amusant[23]. Я була цим малим індиченям. На мені був лише пояс із пір’я та великий пишний хвіст. А заждіть, зараз я вам покажу…

Миттю скинувши з себе плаття, нижню спідницю та довгі мереживні панталони, Лілі з тріумфом сказала:

— Ця пісенька доконала бідолашного Поля. Він був enragé[24], ну зовсім з розуму звихнувся. «Я одружуся з тобою, — сказав він, — ти будеш співати й танцювати тільки для мене, золотко». — «Ну що ж, — кажу, — давай, котусю». Отак я й стала мадам Малон. Всі Малони просто показились. Та нам начхати на них. Мій Поль сам собі хазяїн. Він ніколи ще не був такий щасливий, як тепер, каже він, і всім про це хвалиться. І користується своїм щастям скільки душа бажає, sacré bleu[25]!

Лілі стояла перед ними в рожевому парчевому корсеті, у туфлях на високих каблуках та в шовкових панчохах з круглими підв’язками вище колін. Нараз вона зірвала з свого капелюшка страусове перо і застромила його ззаду під корсетну шнурівку. Лілі співала й танцювала, а блакитне перо спокусливо кивало й вихилялося над її пишними сідницями. Вона тогордовито походжала, то кумедно підстрибувала, пустотливо демонструючи всі ті кривляння, що полонили серця завсідників кафешантану «Птіт фолі» та її Поля.

Гості реготалися мало не до істерики. Белл та Ніна, знесилівши від сміху, лише безпорадно повискували. Марі сміялася так, що сльози їй котилися по щоках, і Саллі сміялася теж, сама не знаючи з чого; вона не зрозуміла жодного слова французької пісеньки, що її співала Лілі, але їй здавалось, що смішнішого вона ще не чула ніколи. Саллі сп’яніла, і їй було так весело та легко на душі, що вона не могла не сміятись. Вихиляси Лілі також здавалися їй страшенно кумедними — як ніщо в світі.

У Белл був такий вигляд, ніби з нею ось-ось станеться припадок: її великий рот жадібно ловив повітря, блакитні очі вилазили з орбіт, товсті щоки пашіли; нарешті вона простогнала:

— Годі, Лілі, перестань! Ти мене замучиш до смерті.

А Ніна кричала:

— Лілі, а пригадуєш, як ти танцювала канкан у мадам Марсель?

Лілі, мокра від поту, задихаючись, бухнулась на стілець. Ще шампанського! Вона знову почала дзвонити й гукати Чарлі. Але Марі сказала, що вони з Саллі дуже засиділись, їм уже треба йти. Саллі кивнула подрузі, і вони підвелися, думаючи кожна про себе, що, здається, хильнули зайвого і не зовсім твердо тримаються на ногах.

— Як? Ви вже хочете йти? — запротестувала Лілі. — Незабаром прийде Поль — ви повинні пообідати з нами.

Марі подякувала Лілі й просила вибачити їй та місіс Гауг: вони чудово провели час, але тепер, на жаль, треба йти — готувати обід для своїх сімей. Вони вже й так припізнились. Вдома їх чекають сердиті чоловіки та голодні діти, які здіймуть страшенний лемент, коли їх вчасно не нагодуєш. Одне слово, скандал, та й годі!

Лілі дзвінко розцілувала їх на прощання. Ні, ні! Вона не хоче бути причиною сімейних чвар. Але нехай вони пообіцяють їй, що найближчими днями заберуть своїх чоловіків та дітей і неодмінно прийдуть пообідати з нею та з Полем. Нарешті Саллі й Марі вирвалися з її обіймів і попрямували до дверей.

Вони розшукали сходи і зійшли вниз, тримаючись одна за одну; проходячи через вестибюль, вони намагалися ступати якомога впевненіше і не дивилися на боки, боячись зустріти когось із знайомих.

Опинившись на залитій сонцем вулиці, подруги попрямували додому — не зовсім твердою ходою, але поважно і гордо. І тільки відійшовши на безпечну відстань від останніх крамничок околиці та переконавшись, що довкола вже не видно перехожих, вони почали сміятися зі свого сп’яніння та обговорювати пережиту ними досить ризиковану пригоду.

— Oh la la! — вигукнула Марі. — Життя не таке вже й сіре на наших приїсках. Як ти гадаєш, Саллі? Правду каже містер де Морфе: «Тут все може трапитись». І ось ми з тобою потрапили на ранкову виставу в кафешантан!

РОЗДІЛ XLVIII

Той, хто побував на новорічному балу у Фріско, той запам’ятав цей бал на все життя. Колись, на зорі існування приїсків, вхід на такі новорічні зборища був відкритий для кожного, гулянки проходили бурхливо, весело й безтурботно. Всі забобони та умовності забувалися на цих бенкетах, і рудокопи та старателі, крамарі та трактирники, їхні дружини та дочки, офіціантки з численних барів і навіть власники рудників та заїжджі багатії веселилися в спільному гурті. Самий дух приїсків у ті часи був такий, що руйнував будь-які соціальні перегородки, казали люди.

Чи не тому, що рудокопи й старателі самі тоді творили і пильнували приїскового закону — неписаного закону, якому підлягав кожен у цих розкиданих по диких нетрях таборах золотошукачів, відрізаних від усього світу? І багаті іноземці, і промислові магнати, і родовиті аристократи, яких закинула сюди жадоба золота, знали це; знали, що вони цілком і повністю залежать від доброї волі робітників та старателів. Вони охоче браталися з цими людьми, що вміли прокладати собі шлях серед безкрайого моря сірих чагарників; з людьми, що вміли знаходити золото в надрах червоних горбів та серед голих стрімчаків, за сотні миль від людської оселі.

Золото було богом, якому поклонялися всі. Якщо людина знаходила золото, їй прощалися й грубі манери, і плебейське походження. Простий старатель сьогодні, він завтра міг стати багатієм з тисячами фунтів стерлінгів у кишені, міг розкидатися грішми, міг лити шампанське, як воду… А втім, ні, тільки не як воду: вода була дорожча за золото в цій країні, де люди мерли як мухи в посушливу пору. Отож на різдво та Новий рік рудокопи й золотопромисловці, старателі, що відкривали золото, і підприємці, що перекуповували плоди їхньої праці, збиралися разом і бенкетували за спільним столом.

Але часи змінились. Золотопромисловці тепер розпоряджалися всім і всіма; вони диктували свої умови рудокопам і старателям. Розбіжність інтересів дедалі глибше розмежовувала та відштовхувала ці дві групи. Це було помітно і на балу у Фріско, поки шампанське, пиво та віскі, на яке не поскупився господар, не зробили своєї справи і все не перемішалося в загальній веселій гульні, як здавна велося на приїсках у новорічні ночі.

Спочатку все було тихо і добропристойно. Велику залу ресторану в готелі «Західна зірка», де жив Фріско, звільнили під танці; підлогу до блиску натерли воском. Фріско найняв духовий оркестр; на стойку в барі поставили бочки з вином. Дружини рудокопів та старателів сиділи на лавах, розставлених попід стінами; деякі з них тримали на руках немовлят, більшенькі діти горнулись до материних колін. Чоловіки, підчепурившись заради свята, у кращих своїх костюмах, юрмились неподалік.

Найповажніші гості, а також управляючі рудниками та їхні дружини скупчились у протилежному кінці танцювального залу. Білосніжна, пишна, акуратно розчесана борода Енгори Девіса одразу впадала у вічі. Педді Кеван, що убрався у новенький костюм з магазину готового одягу та напомадив свою руду чуприну, крутився біля них. Це був перший вихід Педді Кевана у світ, і всі потішалися з того, як швидко він втулився до товариства отців приїску й міста.

Фріско хоче показати, думали його давні товариші, що хоч він і залетів високо і йому тепер друг і сват кожен золотопромисловець та комерсант, все-таки він не повернувся до них плечима. Містер де Морфе, думали нові Фріскові друзі, хоче показати нам, що він у найкращих стосунках з усіма.

Ці нові його друзі прийшли на бал у фраках та крохмальній білизні, а дружини управляючих — у вечірніх туалетах. Деякі з них уже перебралися в бунгало, які вони спорудили собі поблизу рудників. Місіс Доусет, пишнотіла блондинка з розкішними плечима, що молочно біліли над корсажем з лілового атласу, — була дуже збуджена. Чоловіки не раз говорили, що вони ладні піти на край світу, аби лиш подивитись на плечі місіс Доусет. І місіс Доусет не ховала своїх плечей. Сукня, в якій вона красувалася у Фріско на балу, мала таке декольте, що ледь не повністю відкривало її важкі білі перса.

З-під поношеного каштанового шовкового плаття місіс Арчі Меллісон, навпаки, було видно лише випнуті ключиці, обтягнуті жовтою шкірою. Місіс Меллісон була висока, худа жінка з кінськими зубами, і сміх її також нагадував кінське іржання: його чути було скрізь, коли вона без угаву балакала то з лордом Персі, то з Чарлі де Розом, то з Доррі Дулеттом, то з мсьє та мадам Малон, то з Фробішером з Північного.

Фробішер привів на бал свою молоду дружину-англійку — кругленьку, золотоволосу, синьооку красуню. Сам Фробішер був здоровенний грубуватий чолов’яга; до приїзду на приїски його подруги він жив вовкулакою у своєму будиночку біля рудника і ходив напівголий, зарослий бородою, схожий на втікача-каторжника. Тепер він бороду поголив і взагалі набрав цивілізованішого вигляду, але дружину ревнував скажено. Він не дозволяв їй залишатися вдома, коли йшов на роботу, — вона повинна була йти разом з ним і сидіти цілісінький день у конторі, чекаючи, поки він звільниться. Місіс Фробішер, у білому атласному платті, пошитому, як говорили, до вінчання, була визнана царицею балу, незважаючи на те, що вона так швидко й так добряче підпила, що навіть не помітила, коли її довге золотисте волосся розсипалося в неї по плечах; Лорі довелося сяк-так сколоти його шпильками.

Коли Лілі в чорному газовому платті, з сліпучими діамантами у вухах, ввійшла до зали попідруч зі своїм огрядним чоловіком, у неї був вигляд скромної, сором’язливої дівчинки. Очевидно, їй було суворо наказано не поновляти давніх знайомств. Мсьє Малон, сяючи добродушною посмішкою, стеріг її, немов дракон, і не відступав від неї ні на крок; Лілі навіть не танцювала.

Саллі танцювала з Жаном Робійяром; порівнявшись з Лілі, вона усміхнулася їй.

Лілі відповіла ніжною посмішкою, ледь помітно вклонилась і лукаво підморгнула Саллі.

На початку вечора управляючі танцювали з своїми дружинами або з дружинами інших управляючих та місцевих тузів. Жінки трималися купками, і Фріско крутився між ними, запрошуючи до танцю то одну, то іншу даму. Він приймав гостей з властивою для нього галантною невимушеністю, не забуваючи потанцювати і з дружинами рудокопів: запросив місіс Моллой на польку, а місіс Несбіт — манірну і сварливу щупленьку жіночку в накрохмаленому ситцевому платті з високим коміром — на шотландський танець.

Саллі бачила, як Фріско танцював з Марі та Лорою, і хоч вона час від часу ловила на собі його погляди, проте він до неї ні разу не підійшов. Саллі танцювала з Моррісом, з Олфом Брайрлі та Жаном Робійяром, з Семом Маллетом та Тупим Кайлом, удаючи, ніби їй дуже весело і приємно на цьому балу.

Жінок було не так уже й багато на вечірці. Золотошукачі з далеких таборів, розкиданих по чагарях, прийшли сьогодні в місто, щоб добряче гульнути у новорічну ніч; вони юрмилися біля дверей, пожадливими очима дивлячись на декольтованих жінок, що кружляли по залі в обіймах чепуристих чоловіків. Потім, осмілівши від дарової випивки, самі взялися до діла; в брудних молескінових штанях, у грубих, просякнутих пилюкою сорочках, вони витанцьовували один з одним, зсунувши на потилиці старі повстяні капелюхи та гупаючи підбитими цвяхами черевиками. Розпорядник балу спробував випровадити їх за двері, але Фріско крикнув весело і добродушно:

— Шкварте, хлопці, шкварте! — І гукнув до оркестру: — Ану там, піддайте вогню!

Музиканти «піддавали», не шкодуючи сил, та вже після кількох чарок почали страшенно фальшивити.

Невдовзі всі були п’яні — і музиканти, і танцюристи; один танець змінювався іншим — ще швидшим і запальнішим. Фріско послав по дівчат з домів розпусти, бо кавалерам не вистачало дам. Дівчата змішалися з гостями і танцювали з кожним, хто встигав заволодіти ними.

Арчі Меллісон утинав з Белл, а низенький Боб Доусет крутився з Бертою Алебардою в шаленому лансьє, їхні дружини, очевидно, дивились на це крізь пальці. Місіс Доусет одчайдушно кокетувала з кожним своїм партнером у танцях, і в неї з корсажа раз у раз вивалювалась пишна біла грудь. Час від часу вона запихала її назад, але здебільшого просто йе звертала на це уваги. Всі гості аж покотились від реготу, коли розпорядник балу обвів крейдою калюжу на підлозі. А коли золотоволоса місіс Фробішер верескнула: «Хтось ущипнув мене за ногу!» — трохи не зчинилася бійка. Містер Фробішер викликав на бій по черзі всіх чоловіків, що терлись поблизу його дружини, — а їх було не менше десятка, — проте у відповідь йому лунали тільки вибухи сміху, і зрештою Фріско потяг розгніваного Фробішера до буфету.

Морріс після перших двох-трьох танців пішов з лордом Персі та ще кількома літніми приїсковими ділками в окрему кімнату грати у карти.

Мсьє Малон зник з Лілі ще на початку балу, а Олф та Лора поїхали додому, коли гулянка стала надто бучною. Робійяри також пішли, не дочекавшись навіть вечері, бо в Жана почався сильний приступ кашлю, і Марі сказала, що вся ця штовханина й задуха взагалі не для нього.

Саллі вже шкодувала, що прийняла запрошення Фріско і прийшла на цей бал. Її ображало те, що він жодного разу не запросив її до танцю, і водночас вона злилась на себе за те, що це її ображає. Сидячи під стіною і дивлячись на шалене кружляння пар, вона бажала тільки одного: щоб швидше прийшов Морріс та одвів її додому. Так принизливо усвідомлювати, що вона вирядилась у жовте атласне плаття і встромила у волосся іспанський гребінь, щоб сподобатись Фріско, а він її мовби й не помічає.

Востаннє Саллі одягала це плаття і цей гребінь на губернаторський бал, невдовзі після того, як вони побралися з Моррісом. Тоді вона була молода і гарненька. А тепер, хоч їй немає ще й тридцяти, вся її привабливість, певне, пішла за водою. Коли Марі сказала їй: «Ти сьогодні просто чарівна, люба!» — у Саллі серце зайшлося від радості. Але містер де Морфе, очевидно, зовсім іншої думки. «Так мені й треба! — картала себе Саллі. — Знайшла за ким побиватись! Господи, а дитина, зовсім про неї забула!»

Тім Мак-Суїні, власник готелю, віддав свою спальню на другому поверсі в розпорядження матерів з малими дітьми, і Саллі, коли Ларрі заснув, лишила його там серед десятка інших немовлят, а сама спустилася в бальний зал. Музика, співи, тупотіння ніг побудили дітей, і вони зчинили одчайдушний лемент. Одна з дружин рудокопів пішла їх угомонити; коли Саллі зайшла до кімнати, жінка спала, сидячи на стільці поруч широкого ліжка, на якому покотом лежали діти.

Саллі взяла Ларрі на руки і вийшла погодувати його на довгу вузьку веранду. Ніч була тиха й задушна, в імлистому небі тьмяно мерехтіли зірки. Коли Ларрі насмоктавшись, заснув у неї на руках, Саллі залишилась сидіти на сходах, що вели з веранди на подвір’я, радіючи, що втекла з п’яного гульбища, шум якого долинав до неї знизу.

Тут її і розшукав Фріско.

— Ну, Саллі, — сказав він, сідаючи поруч неї на східець, — як вам подобається мій бал?

— Ніяк не подобається, — відрубала Саллі.

Фріско засміявся своїм диявольським сміхом, як сміявся завжди, коли вона висловлювала йому своє невдоволення.

— Це тому, що ви нічого не пили, — сказав він. — Ми з вами тут єдині жалюгідно тверезі люди. Це одна з тих корисних речей, яких я навчився за кордоном: зберігати ясність у голові, коли всі довкола тебе п’яні.

— Гидко дивитись, коли люди забувають про всяку пристойність, — спалахнула Саллі. — Олф забрав Лору додому.

— Бідолаха Олф, — спроквола процідив Фріско. — Він зовсім втратив почуття гумору. Надто серйозно сприймає свої подружні обов’язки. А Лорі не хотілося йти. Вона тут непогано веселилась. Одверто кажучи, люба, ми з Лорою добре ладнаємо.

— Ради бога, облиште хоч Лору, — з благанням у голосі сказала Саллі. — Це вб’є Олфа, якщо…

—…якщо я втечу з Лорою, як колись намагався втекти з вами? Біда в тому, що вона згодиться, але мене щось не тягне тікати з нею.

— Ви просто негідник! — прорвало Саллі. — Безсовісний негідник!

— О, ще б пак! — сказав Фріско, з посмішкою дивлячись їй у вічі. — Через те я й упадаю біля кожної гарненької жінки, якій кортить, щоб я біля неї упадав, хоч і прикидається, ніби це не так.

— Якщо ви гадаєте…— почала Саллі, але Фріско перебив її.

— Ви втілення всіх чеснот, Саллі, — сказав він з жалем. — Я навіть не наважувався танцювати з вами сьогодні. Віднесіть свого сисунця і вийдіть сюди на хвилинку. У мене є добра новина для вас.

Саллі однесла Ларрі до спальні й знову поклала на ліжко.

Коли вона повернулась на веранду, Фріско стояв, прихилившись спиною до поруччя; обличчя в нього було серйозне й похмуре.

— Сьогодні останній день старого року, Саллі, — сказав він. — А для мене — останній день всіх років, прожитих тут, на приїску, якщо ви не зміните свого рішення.

— Ні, не зміню, — сказала Саллі.

— Я так і гадав, — у беззлобно-глузливому тоні Фріско прохопилася різка нотка. — У вас мало пороху. Ви будете нидіти з Моррісом до кінця днів, бо вас лякаю я, лякає моє кохання. Ну що ж, моя люба, я також ставлю на цьому крапку. Візьму собі якусь вродливу кобилу, таку, як Лора чи Бетті Фробішер, наплоджу дітей і стану великим фінансовим ділком. Це зовсім неважко, коли знаєш, куди повернути.

— Атож! — Саллі міцно тримала себе в руках. — Мабуть, просто досить пустити в діло кілька дутих підприємств.

— Дуті підприємства чи телуристі руди — яка вам різниця? — знущально відгукнувся Фріско. — Мені байдуже, як наживати гроші, якщо я не можу мати вас, Саллі.

— Я ненавиджу вас і всіх таких, як ви! — з розпачем вигукнула Саллі. — Вам немає діла до того, що буде з іншими, — тільки б ви мали те, що вам забажається. А я вірила в вас, Фріско. Гадала, що ви не такий, що все це напускне. Я хотіла довести вам, що у мене вистачить пороху… Але тепер не хочу. Я хочу кохати Морріса і бути йому відданою завжди.

Раптом вона заридала й відчула, що Фріско тримає її в обіймах. Його голос мов чарами оповивав її, тамуючи і біль, і гнів. Почуття, що штовхало їх одне до одного, було надто сильне — марно було це заперечувати.

Коли Фріско поцілував її, Саллі відчула непереборне бажання покласти край незлагодам між ними, сліпо віддатися під владу цієї миті. Вона вже не чинила опору хвилям солодкого дурману, що заливали її свідомість.

П’яний регіт примусив її отямитись. У дворі під верандою вона побачила білі плями чиїхось облич. Фріско потяг її в глиб веранди.

Стовпотворіння у бальній залі було в самому розпалі. Наближалася північ. Гості вимагали хазяїна.

— Фріско! Фріско! Фріско! — надсаджувалось одразу кілька голосів. Чиїсь ноги загупали по сходах.

— Де цей сучий син?

— З якоюсь мамзелею на балконі!

— Знайшов час на фіглі-міглі, коли друзі з ним хочуть випити!

— Тягніть сюди старого волоцюгу!

— Вам краще піти до зали, містер де Морфе. — Тім Мак-Суїні стояв біля входу на веранду. — Інакше вони прийдуть сюди.

Фріско неголосно вилаявся.

— Гаразд, Тіме! — гукнув він. — Не пускай їх. Я зараз прийду.

— Почекай мене тут, — прошепотів він до Саллі. — Тепер ти не можеш покинути мене, кохана.

Коли він пішов, Саллі почула хор п’яних голосів, що співали ірландську народну пісню, і шалене гупання безлічі ніг, що вибивали галоп. З рудників долинали пронизливі гудки; по вулицях калатали в гасові бідони, вітаючи народження нового року. Саллі сиділа нерухомо, немов у якомусь забутті, не відчуваючи нічого, крім бурхливого, радісного пориву пристрасті до Фріско. Нараз крізь гармидер у бальній залі пробився ледь чутний жалібний плач дитини. «Та це ж моє!» — з жахом усвіддмила Саллі. Вона прожогом зірвалася з місця; панічний страх охопив її.

Саллі кинулась до кімнати, де залишила Ларрі, схопила його на руки, збігла сходами на задвір’я готелю й вискочила на дорогу.

Простуючи дорогою, залитою тьмяним місячним сяйвом, і міцно пригортаючи до себе дитину, Саллі ледве могла повірити, що лише хвилину тому вона ладна була піддатися фрісковим домаганням. На саму думку про це їй робилося моторошно. Як! Ще не відлучивши від груді Моррісової дитини, стати коханкою іншого? Стид і сором! Та вона б після цього не насмілилась глянути людям у вічі, втратила б усяку повагу до себе!

І все-таки Саллі розуміла, що її врятувала не сила волі, а випадок. Вона ніколи не могла збагнути свого почуття до Фріско й соромилась його. Ніколи навіть не припускала, що це почуття може завести її так далеко, що воно похитне її відданість Моррісу. Та от, виходить, що їй завжди треба бути насторожі, завжди боротися з собою… з собою, а не з Фріско. Він, звичайно, ніколи не подарує їй того, що вона втекла від нього сьогодні.

Але Саллі раділа, що вона не зрадила себе, не збочила з свого життєвого шляху; її доля — це Морріс, діти, турботи про них. Вона сама взяла на себе цей тягар. Хіба вона любить Фріско? Ні, ні! — запевняла себе Саллі. Вона любить Морріса, любить своїх дітей і повинна триматися їх. Вона вже почувала себе зціленою від божевільного бажання забути про все на світі в обіймах Фріско — зціленою і заспокоєною, як людина, що уникла смертельної небезпеки.

Убогі, побурілі від пилюки халупи — дерев’яні, парусинові, зліплені з старої бляхи, побілені або проржавілі наскрізь, схожі на карткові будиночки, скупчені на рівнині біля підніжжя хребта, по схилах якого темніли рудники, — зовсім змінилися: у примарному сріблястому сяйві вони набрали якоїсь таємничої краси. Навколо місяця світився райдужний віночок.

Гуркіт дробарок примушував тремтіти нічне повітря; він нагадував Саллі про вперту, сувору й безупинну боротьбу за існування — про дні тяжкої праці, що складаються в роки, а роки — в десятиліття і тягнуться усе життя для таких, як вона. Золота промисловість принесе багатство, владу лише жменьці чоловіків та жінок, а всі інші будуть розтерті на порох її велетенською п’ятою, немов ота руда, яку зараз трощать дробарки. Саллі знала, що їй теж не уникнути такої долі, хоч вона й забула про це на якусь мить, поки була з Фріско.

РОЗДІЛ XLIX

Коли Дінні повернувся додому, на руднику Айвенго вже назрівали тривожні події.

Дінні шукав золото на південний схід від Кеноуни, але в цей час поширилась чутка про золоті розсипища, знайдені поблизу кеноунського кладовища, і туди ринули юрми старателів. Під кладовищем пролягало старе русло струмка, в пісках якого й ховалося золото. Старателі зажадали, щоб кладовищенську землю було відкрито для розробок, їм виділили десять акрів, але поставили умову, щоб вони заново розмежували ділянки і вжили заходів до збереження могил.

Потім пройшла чутка, що такого-то числа рівно ополудні буде дозволено ставити заявочні кілки. І ось у темряві, при мерехтливому світлі свічок та ліхтарів, сотні старателів кинулись на кладовище, обміряли й покілкували ділянки. А вранці надійшла телеграма від міністра гірничої промисловості про те, що будь-яке розмежування ділянок, проведене раніше другої години тридцяти хвилин дня, — незаконне, і кілки довелось повитягати.

Три тисячі старателів розтяглися в одну шеренгу, чекаючи сержанта поліції, який мав відкрити ділянки. Коли він з годинником в одній руці та білою хусточкою в другій приїхав верхи на кладовище, там враз запала мертва тиша. Ось зараз він змахне хусточкою — і це буде сигналом діяти.

Як тільки це сталося, весь натовп, мов навіжений, кинувся через огорожу. Одні вбивали свої заявочні кілки, інші висмикували їх, щоб поставити свої. В хід пішли кулаки та кайла; то тут, то там виникали бійки за межі ділянок; курява здіймалася хмарою, прокляття і лайки висіли в повітрі.

Майже на кожну ділянку об’являлося не менше десятка претендентів. Приїсковий інспектор три тижні підряд чинив суд, розглядаючи суперечки.

Дінні та його напарника обшахраював, за їхніми словами, якийсь пройдисвіт, представник одного синдикату, — прискіпався до заявочних кілків.

— Щоб мені провалитися, Моррі, кілки в нас стояли за всіма правилами, — побивався Дінні. — Колись, бувало, надряпаєш на землі ріжки ділянки, повстромляєш гілочки — і все гаразд. А тепер — ні, не ті часи. Та й люди пішли зовсім інші. Таких бандитів, як там, на кладовищі, я зроду не бачив. Будеш дякувати богові, що хоч кістки виніс цілі з тієї катавасії; а інспектор майже кожну справу вирішував на користь молодчиків, що працюють на той чи інший синдикат.

— «Свобода і безпека держави, — каже Сократ, — полягає у безсторонньому тлумаченні законів, — пробурмотів новий напарник Дінні. — Коли закони тлумачать інакше, судді приречені на загальну зневагу».

Це був мовчазний здоровань, з сутулими плечима, з білими, як у Енгори Девіса, чубом та бородою, хоч і не дуже старий. Дінні здибався з ним під час своїх розвідок біля озера Індаргурла. Певне, шостий десяток уже розміняв, казав про нього Дінні, а здоровий і дужий, наче бугай! В роботі може з ким завгодно позмагатись, тільки не дуже до неї охочий. Знайомлячись, назвався Крістофером Кроу, але на приїсках його перехрестили — тепер він для всіх «Діннин старий Кроу». Кріс здебільшого мовчить і думає про щось своє, а коли зрідка й заговорить, то неодмінно згадає якогось поета або філософа.

Дінні натрапив на нього, коли забрів одного разу далеко в чагарі. Кріс жив там один як палець у якійсь подобі куреня, якого він злагодив собі з старих мішків та іржавої бляхи, і в нього вже ледве трималася душа в тілі. Він порпався у відвалах на покинутих старателями ділянках і, коли добував дрібку золота, йшов у Кеноуну й міняв його на борошно, цукор та чай.

— Отак він і жив, мов пустельник, за десятки миль від людей, наодинці з своїми звірятами, коли ми з Барні напоролись на нього, — розповідав Дінні. — Ми саме знайшли розсипище поблизу озера й підчищали його. Ну, звісно, нема-нема, та й заглянеш провідати Кріса. Він приручав тварин: парочка голубів у нього була, кілька ящірок, сорокопуд, а ще оте мале страхввисько, що повзає тут по горах. Темношкірі звуть його мінгарі. Бридке, потворне, справжня тобі мара, та ще й куди не заповзе — міняє колір. Кріс привчив усіх своїх вихованців пити з однієї посудини, а страховисько, те просто лазило по ньому.

Одного разу сорокопуд налетів на страховисько і трохи не заклював його до смерті. Тоді Кріс поставив сильце, впіймав сорокопуда й вищипав йому геть усе пір’я на шиї.

«Коли побачите сорокопуда з таким ось віхтем пір’я на голові, — сказав він нам, — не майте з ним справи. То шахрай».

І підкріпив свої слова якимсь латинським висловом.

Барні гадав, що Кріс несповна розуму, ну а я вважаю, що в нього клею в голові більше, ніж у нас. Коли Барні захворів на дизентерію, та так, що вже на ногах не тримався, Кріс допоміг мені зробити ноші й віднести його в Кеноуну. А це майже п’ятдесят миль. І знову ж таки спасибі Крісу, що він не кинув мене, коли Барні помер. Я тоді був ледь не схибнувся. Саме з отого часу Кріс і припнувся до мене.

Діннина кімната завжди чекає на нього, сказала Саллі, а його товариша можна влаштувати в бараці на подвір’ї. Цей барак Саллі поставила під час хвороби Морріса, щоб розмістити там ще кількох постояльців. Таким чином під Саллиним дахом опинився Кріс Кроу. Він або невідступне ходив скрізь слідом за Дінні, або самотньо сидів на веранді, бурмочучи щось собі під ніс.

Морріс помітив, що іноді Кріс стиха нашіптує грецькі вірші, а Саллі чула, як він виголошував навіть цілі промови, звертаючись до громадян і закликаючи їх оберігати демократію. Але про себе Кріс не любив говорити, і ніхто не знав, звідки він родом і як потрапив на приїски. Дінні міг лише розповісти, що в Англії Кріс вважався радикалом і його вигнали з університету за те, що він надто вільно висловлював свої думки. Частенько, сидячи вечорами біля багаття, казав Дінні, Кріс починав міркувати вголос і сперечатися з кимось, ніби бачив перед собою своїх давніх друзів. Одного разу він навіть відрекомендував їх Дінні.

— Містер Уїльям Морріс, містер Гайндман, містер Фрідріх Енгельс, — сказав він. — А це містер Деніс Квін.

— Вельми приємно познайомитись, — відгукнувся Дінні, вклоняючись привидам, що зібрались навколо вогнища.

Події на руднику Айвенго дуже хвилювали Дінні.

— В чому там заковика, Моррі? — спитав він одразу ж, як тільки розповів про побоїще на кладовищі та познайомив з усіма Кріса.

— Хлопці пронюхали, що на території айвенгівського рудника є розсипне золото, — почав Морріс. — Намірились закілкувати ділянки під розсип і попросили управляючого показати, де пролягає жила, щоб відміряти ділянки відповідно до закону дев’яносто п’ятого року про добування золота. А Карлейл показав їм на чотири стовпи, вбиті по кутах синдикатської заявки, і сказав: «Тут усе — жила, від краю до краю в кожному напрямі». Ну, хлопці тільки взяли його на глум.

— А як же інакше! — осміхнувся Дінні. — Це наше споконвічне право — шукати розсипне золото в будь-якому місці не ближче п’ятдесяти футів від жили. А колись було й не ближче двадцяти. Пригадуєш, як пінився Арт Бейлі, коли хлопці почали довбтися навколо його жили? Скочив на коня — й щодуху до інспектора. Але Фіннерті знав своє діло. «Ну, хлопці, а ви що скажете? — питає він нас. — Двадцять футів — це буде по-чесному, як ви вважаєте?» І ми погодились, хоч потім, у дев’яносто п’ятому, цей закон відкинув нас з двадцяти на п’ятдесят.

— Карлейл не зміг показати, де пролягає жила, — вів далі Морріс, — бо в них там взагалі ніякої жили немає. Вони розробляють глибокі розсипища. Хлопці покілкували ділянки впритул до самої шахти. Один щасливець знайшов самородок на п’ятнадцять унцій вагою. Деякі старателі брали від п’ятдесяти до шістдесяти унцій за тиждень.

— А чого ж, це їхнє законне золото, — сказав Дінні. — У Джона Буля неабиякий апетит; його компанії намагаються прибрати собі до кишені всю країну, позбавити старателів будь-яких прав.

— Карлейл зажадав від інспектора, щоб той дав наказ припинити роботи, — сухо вів далі Морріс. — Старателі відмовились піти з ділянок і продовжували працювати. На Золотому Ключі та Хеннанському Центральному також закілкували ділянки під розсипне золото. Все це добром не скінчиться, Дінні. Власники рудників підуть на все, щоб позбавити старателів права на розсипи, і, якщо вірити містеру де Морфе, уряд на їхньому боці.

— Не можуть вони цього зробити, — заперечив Дінні. — Ось послухай. — Він подовбався в кишенях куртки, витяг пачку газетних вирізок, висмикнув з неї клаптик, видертий з «Калгурлійського гірника», й урочисто прочитав:

«З першого дня відкриття золотих приїсків по всій країні розсипне золото, тобто золото в самородках, було власністю зайшлого населення, яке може швидко добути його і пустити в обіг, тоді як родовища жильного золота, золота в покладах, добування якого вимагає великих затрат та машинного обладнання, відводились під розробки промисловим компаніям. Саме для того, щоб закріпити цей принцип, і було введено статтю 36 закону про добування золота».

— Я знаю цей закон, — сказав Морріс. — Він надає старателям право добувати розсипне золото за межами п’ятдесяти футів від жили.

Але крупних вкладників лякає оце так зване подвійне воло діння, — додав він, замислено посмоктуючи люльку. — Вони не згодні, щоб кожен, хто має старательське свідоцтво, міг вільно закілкувати ділянку під розсипне золото на землі, відведеній компанії під розробку надр. Цей закон застарів, кажуть вони, бо його видали ще до того, як були знайдені глибокі розсипища.

— Ач куди гнуть! — обурився Дінні. — Та ми ще в дев’яносто другому розробляли глибокі розсипища — в Нанніні, в Лейк-Остіні, в Гасконі. У Кеноуні й зараз копають глибше як на сто футів. А в Хеннані розсипне золото завжди знаходили і на поверхні, й на глибині від шістнадцяти до тридцяти футів.

— Депутат округу, — зауважив Морріс, — сам є акціонером Айвенгівського синдикату. Ясно, що він тягне руку за Карлейлом, отож бачиш, тут орудують не лише спекулянти з лондонської біржі.

— Хто? Чарлі Моран? — Дінні вилаявся. — Ну, то його потурять у шию на наступних виборах. Ми вже про це подбаємо. А от послухай, що каже Гаррі Грегорі, депутат від Північного Кулгарді, — у нього все коротко і ясно. Тут у мене десь була вирізка з «Гірника».

Дінні погортав свою пачку і витяг ще один пожмаканий клапоть газети.

— Ось слухай:

«Невже ми, при існуючому в нас законоположенні про експлуатацію рудних наділів, поступимося розсипним золотом великим компаніям, які прибрали собі до рук ділянки по сімдесят і навіть сто акрів? Таке становище суперечило б усім нашим традиціям, і я глибоко сподіваюсь, що воно ніколи не буде узаконене в нашій країні. Ми завжди вважали розсипне золото загальною власністю старателів; прийнявши закон про добування золота, уряд тим самим ніби уклав з нами угоду, і цю угоду не можна анулювати без санкції парламенту…

…Кажуть, що право подвійного володіння суперечливе і може налякати капіталістів; але якщо ми будемо віддавати капіталістам усе, чого б вони не зажадали, якщо їм досить буде лише потрусити грішми, щоб загарбати нічим не обмежене право на природні багатства країни, на безконтрольну розробку їх без будь-яких трудових норм та угод, тоді краще давайте одразу продамо їм усю країну і нехай вони вводять у ній рабську працю».

— Та я ж не заперечую, що, за законом, старателі мають право на розсипне золото, — спроквола відповів Морріс. — І кожному ясно, що заморські товстосуми разом з нашими золотопромисловцями із шкури пнуться, щоб прибрати собі до рук природні багатства країни. Але як ви можете цьому перешкодити — ось про що йдеться. Інспектор підтримує Айвенгівський синдикат.

— Рік тому, — сказав Дінні обурено, — інспектор Девіс заявив у Калгурлі, що він «повинен застосовувати закон згідно з даними йому інструкціями».

— От бачиш, уже тоді було видно, куди повіяв вітер, — стояв на своєму Морріс.

Дінні та Кріс закілкувалл ділянку на айвенгівському наділі. Не тому, що Дінні приваблював цей клаптик землі, а тому, що він не міг стояти осторонь боротьби, яку вели старателі на захист своїх прав.

Коли міністр гірничої промисловості спішно провів у парламенті поправку до статті сто тридцятої закону про добування золота, це ще підлило масла в огонь. Нова постанова позбавляла старателів права копати розсипне золото глибше ніж на десять футів. Якщо рішення інспектора, що став на бік синдикату, викликало глухе обурення, то дії міністра, спрямовані проти життєвих прав трудящого люду, дали вихід цьому обуренню.

Старателі зібралися у Робітничому клубі, що був штаб-квартирою об’єднаної робітничої спілки в Боулдері. Більшість старих золотошукачів знали, які права надавало їм законодавство. Вони повинні були знати це, щоб повсякденно захищати свої інтереси. Досить було поставити заявочні кілки не того розміру або в якійсь іншій дрібниці порушити встановлені правила — і перший-ліпший загарбник міг зігнати старателя з ділянки. А останнім часом головорізи, найняті великими компаніями, так і нишпорили скрізь, винюхуючи, де б урвати ласий шматок. Тепер цей новий наступ на права старателів загрожував позбавити засобів до існування тисячі людей. Це викликало таку бурю гніву, якої досі ще не знали на приїсках.

Яке золото можна вважати розсипним і яке ні? Це питання обговорювалося в кожній сім’ї, біля кожного намету. Гілл Мейтленд, геолог Гірничого управління, дав висновок, що на айвенгівському наділі є золоті розсипища й що ці розсипища сягають ста чотирнадцяти футів углиб. Міністр заперечив:

— Можливо, для геологів то й розсипища, а взагалі то не розсипища.

Старателі злісно осміхались, повторюючи цей словесний викрутас.

— Як же все це розжувати? — питали вони один одного. Самі вони вважали розсипним золотом всяке золото, знайдене в піску, в землі чи в твердих породах у будь-якому вигляді, крім покладів та кварцових жил. До розсипного відносили й те вільне золото, що містилося в рухляку, оскільки там не зустрічалося ні покладів, ні жил. Більшість старателів стояли на тому, що розсипним треба вважати й золото в пластах. Виникнення золотих розсипищ пов’язувалося з дією води на корінні родовища золота в дуже давні часи. Обточена водою галька й привела старателів на айвенгівський наділ шукати розсипне золото.

Айвенгівський синдикат одержав наділ під розробку жильних покладів, але узаконеним концесіонером ще не став. Це — розсипне родовище, і на нього взагалі не мають права давати концесію, доводили старателі. Принаймні до того часу, поки не будуть вироблені розсипища і не виявляться хоч якісь ознаки залягання жили.

— Скидається на те, що компанія хоче загарбати розсипища, — казав Дінні, — а потім випустити акції, оголосивши, що це — жильне родовище: треба ж почистити кишені безталанним простачкам, які ще мріють розбагатіти на акціях.

На всіх приїсках Австралії, доводили старателі, за ними визнавалося право розробляти розсипища. У Вікторії концесії на рудні поклади видавалися тільки через одинадцять років, і навіть після цього старателям не заборонялося шукати там розсипне. У Квінсленді концесії видавалися через два роки після заявки, якщо на цей час були вироблені всі розсипища; та коли старателі вважали, що розсипища ще не вичерпані, цей термін міг бути продовжений.

По всій Австралії діяв єдиний закон: землі, що містять золоті розсипи, можна здавати в концесію промисловцям лише після того, як розробка їх стане непосильною для старателів через велику глибину залягання, наявність грунтових вод або з інших природних причин і вимагатиме дуже великих затрат. Але тут, на наймолодших і найбагатших приїсках країни, уряд штату на догоду власникам рудників всіляко намагався урізати ці корінні права старательського населення. Старателі Заходу не бажали коритися такому безсоромному зневажанню їх невід’ємних прав, загальновизнаних по всій Австралії.

Так говорили ті, чиї інтереси репрезентувала Спілка захисту старательських прав, що готувалася вступити в боротьбу з урядом Форреста. Так говорили ті, хто відкривав ці приїски, хто ставив перші намети у далеких золотошукацьких таборах, загублених у глухому безводному краю колючих чагарників та скелястих кряжів. Це вони заклали основи золотопромисліовості країни і своєю працею покликали до життя міста серед колишньої пустелі. То невже вони дозволянь тепер жменьці іноземних спекулянтів та продажних політиканівукрасти в них те, що належить їм одвіку по праву й по закону?

Саллі уважно дослухалася, як рудокопи та старателі обговорюють з Дінні кожну зміну в становищі. Вона розуміла їхнє обурення і цілком поділяла його. Вона не могла відділяти себе від боротьби, яку вели ці люди. Ця боротьба була і її боротьбою.

Фріско висміяв її співчуття до старателів, коли одного ранку прийшов провідати її невдовзі після новорічного балу. Він був злий і ображений тим, що Саллі так віддалилась від нього за той короткий час, що минув від пам’ятної ночі на балконі. Вона поводилася з ним холодно й відчужено, задуману ним поїздку до моря навіть слухати не хотіла.

Але ж ви можете взяти з собою й дітей, умовляв її Фріско. Він найме для неї окремий котедж і поводитиметеся дужескромно. Гроші нехай її не турбують — він бере це на себе. Але Саллі відповіла твердо й рішуче:

— Ні, не можу, — спокійно сказала вона. — І не тільки через Морріса та дітей. Головне — наші люди. Я з ними, а ви — ні.

Фріско розлютувало те, що Саллі вплутує боротьбу старателів за свої права у їхні особисті взаємини. Він пішов геть, заприсягнувшись, що більше не допустить ніколи в житті, щоб якась жінка отак пошила його в дурні.

РОЗДІЛ L

На загальних зборах, скликаних на айвенгівському руднику, за ораторську трибуну правив двопарний екіпаж, у якому Мік Меньйон привіз Френка Воспера та ще одного члена парламенту; старателі — їх було чоловік шістсот-сімсот — з’юрмилися навколо, жваво обговорюючи останні події.

Було задушливе похмуре надвечір’я, що прийшло на зміну палючому дню. Останні відблиски призахідного сонця іще горіли на широкій рівнині біля підніжжя Боулдерського кряжа, на побілених стінах міських будівель, на врослих у землю халупах робітничого селища. То тут, то там горбатий стовбур мертвого, безлистого дерева лише підкреслював тоскну безплідність голої, випаленої сонцем землі з купми пустої породи, шахтними лебідками та побурілими від пилюки наметами.

Люди, що зібралися тут, були такі ж похмурі й суворі, як і довколишній краєвид у це надвечір’я. Всі вони розуміли серйозність становища. Кожного сповнював гнів — гнів, викликаний свідомістю того, що над ними вчинили велику несправедливість.

Вони цілком здавали собі справу в тому, що вступають у боротьбу з могутніми силами капіталу, які хочуть загарбати те, що належало їм по праву, відколи перші партії старателів прийшли в Австралію шукати золото.

Вони розуміли також, що сутички, які на них чекають, не обійдуться без жертв, що декому з них, можливо, навіть доведеться накласти життям. Але це не зупиняло їх. Бойовий дух трудящого люду, що століттями боровся проти несправедливості та гніту, жив у кожному з них і вказував єдиний можливий для них шлях — шлях боротьби з тими, хто хотів розтоптати їхні права на догоду можновладцям.

На зборах були люди, що кілька років тому брали участь у великих страйках стригалів у Квінсленді та Новому Південному Уелсі. З гнівом і болем згадували вони про те, як робітників примусили скоритися силою зброї, незважаючи на всю справедливість їхніх вимог. Тут були люди, які ще пам’ятали «Еврику»[26], де вони, сховавшись за частоколом, відстрілювались од військ, кинутих урядом проти старателів, що повстали проти його деспотичних наказів.

Згадки про «Еврику» чулися то тут, то там, і кожен добре усвідомлював, куди може завести їх ця боротьба. Але всі присутні на зборах, здавалось, були готові на все, щоб відстояти права, якими здавна користувалися старателі Західної Австралії. Проте Спілка захисту старательських прав застерігала від будь-яких насильницьких дій, що суперечили б легальним методам боротьби.

Мік Меньйон, керівник Спілки, досить категорично сказав про це у своїй промові. Його обрали головою, і він розтлумачив мету цих зборів.

— Недолугий такий чоловічок, миршавий на вигляд, а подивилися б ви, як він веде збори! — розповідав Дінні. — Якщо головує Мік, можна ручатися, що безладдя не буде. А як говорить, хай йому всячина! Усі принишкли — чутно, як муха пролетить. Хоч він, звичайно, не такий проречистнй, як Френк Воспер, особливо коли той розійдеться, і нерівня отому навіженому балакунові — Чарлі Мак-Карті, та й хлопців не вміє смішити, як Меллокі О’Дуайр, що тільки скаже слово — і всі аж корчаться від реготу. Але Мік головатий, і хлопці йому вірять; знають, що він не здрейфить, що йому можна доручити захист своїх інтересів.

Мік це чудово розумів і знав, куди треба повернути, щоб старателі дістали підтримку всього населення приїсків.

— Така сама постанова, як оця поправка щодо десяти футів, призвела до заворушень у Баллараті, — сказав він. — У тисяча вісімсот сорок п’ятому році старателі повстали проти цієї несправедливості, і, звісно, вони були праві. Але ми не порушники закону, навпаки, ми його підтримуємо. Порушник закону — нинішній уряд. Він же й видав цей закон, щоб узаконити своє беззаконня.

Старателі сердито загомоніли, висловлюючи свою згоду з промовцем, але враз замовкли, як тільки Мік підвів руку й заговорив далі:

— Спілка звернулася до найкращих юристів у галузі приїскового законодавства, і містер Джонс сказав, що старателі повинні виграти справу, бо вона, на його думку, безспірна. Але нам треба вести боротьбу організовано й дотримувати порядку, друзі. Айвенгівський синдикат тільки й чекає, щоб ви дали поліції привід звинуватити вас у порушенні порядку, в замахові на приватну власність і таке інше й розпочати арешти. Не забувайте про це! Ми повинні боротися законними методами, бо це Айвенгівський синдикат разом з інспектором Хейром та урядом чинять беззаконня!

Гнівні вигуки, свист, глузування й прокляття на адресу інспектора, міністра гірничої промисловості та уряду заглушили на мить голос промовця. Потому Мік вів далі:

— Тримайтеся міцно, друзі! Зберігайте порядок, і ми покажемо урядові й усім на світі золотопромисловим магнатам та синдикатам, що їм ніколи не прибрати до рук нашої країни. Не бути цьому, поки старателі готові боротися за свої права!

— Ми постоїмо за себе, Мік! — залунали голоси.

— Будь певен!

— Нехай віддадуть нам те, що по закону наше!

— Більше нам нічого від них не треба!

Вигуки схвалення й бурхливі оплески були відповіддю на промову Міка. Коли гамір ущух, якийсь старий рудокоп закричав:

— Це все правильно — оте, що каже Мік, та тільки якщо ми хочемо відстояти свої права, то треба бути готовими до всього. Можливо, доведеться битися за них, як ми билися під час «Еврики».

— І будемо битися, Скотті, якщо дійде до того! — вигукнув хтось.

Далі виступив делегат від Кеноуни.

— Міністр, може, й добре кумекає у жирній свинині та шампанському, — сказав він. — Це його спеціальність. А в приїсковому ділі він справжнісінький недотепа. Він ще дострибається з своїми «поправками»! Як би ми не послали його куди слід разом з усім його міністерством!

— Під три чорти його! — загукали з усіх боків.

— Він, певне, вже забув, як ми в Булонзі спалили його опудало!

— Шкода, що не його самого, хай його дідько вхопить!

— Останнім часом було багато розмов про земельну реформу, — вів далі промовець, — і уряд уже проспівав своєї. Він просто із шкури пнеться, щоб допомогти лондонським спекулянтам захопити монополію на розробку всіх надр. Це монополія найгіршого гатунку. Ми повинні згуртуватися, друзі, стати плече в плече й задати їм перцю. Я вважаю, Мік говорить до діла — зараз треба боротися в межах закону. Ну, а якщо закон не допоможе, — не слід забувати, Що в нас є ще й інший козир.

Загальний сміх, аплодисменти.

Далі на трибуні став Френк Воспер. Збори привітали його бурею оплесків та схвальних вигуків. Тепер він був депутатом парламенту від Кеноуни, але всі пам’ятали, як він підтримував квінслендських стригалів, коли ті страйкували, і постраждав за це. На його мужність та відданість справі робітників можна було покластися.

— Так глянути — якийсь нещасний віршомаз, — розповідав про нього Дінні. — Волосся гривою, обличчя бліде, інтелігентське. В чорних штанях та довгополому сюртуку. А все-таки хлопці відчували, що він наш.

Воспер почав з того, що він пишається можливістю боротися пліч-о-пліч з старателями. На думку юрисконсульта Спілки, поправка щодо десяти футів абсолютно незаконна, і містер Уїттенум, міністр гірничої промисловості, перевищив свою владу, опублікувавши її.

— Старательству настане кінець, — вів далі Воспер, — якщо добування розсипного золота цілком і повністю залежатиме від милості акціонерів та фінансистів. Урядовий геолог Гілл Мейтленд заявив, що золотоносний пісок, знайдений на глибині ста двадцяти восьми футів, слід вважати розсипищем. Поправку було внесено після цього авторитетного висновку.

— Ганьба!

— К бісу їх разом з поправкою!

— Геть такого міністра!

Збори голосно й рішуче висловлювали своє обурення та гнів.

— Я прийшов сюди не для того, щоб підбурювати вас, — сказав Воспер. — Уряд сам про це подбав!

— Та бачимо, не сліпі!

— Добре старається!

— Аж упріває!

— Геть уряд Форреста!

Коли старателі трохи вгамувалися, Воспер вів далі:

— Але я закликаю вас спокійно й організовано вести боротьбу. Не припиняйте роботи на своїх ділянках, а якщо прийде наказ залишити їх — підкоріться. Це не перешкодить вам повернутися потім назад. Якщо поліцейський проганятиме вас, упевніться спершу, що він це робить не самочинно, а за наказом. Тільки ж стійте до кінця твердо в боротьбі за свої права! Якщо ви будете організовано й з усією рішучістю продовжувати боротьбу, ви доможетесь свого. Старателі тутешніх приїсків доведуть урядові, що не потерплять такого кричущого глумління з закону, що ми й надалі організовано боротимемося за свої права, боротимемось доти, доки не буде ліквідоване все беззаконня, якого зазнавало і зазнає населення цього великого краю!

Коли оплески, викликані промовою Воспера, вщухли, слово взяв інший член парламенту — Олдхем, що приїхав разом з Воспером. Сам він ніколи не працював на приїсках, сказав Олдхем; але, побувавши на цих зборах і ознайомившись з питанням, переконався, що право на боці старателів. Проте вони повинні боротися за нього конституційним шляхом, спираючись на закон. Інакше, наголосив Олдхем, їхні вороги скористаються будь-яким порушенням порядку, найменшою непокорою з боку старателів для того, щоб перекрутити суть справи.

Пасивний опір, боротьба у вузьких рамках законності не всім старателям припали до душі. Проте більшість погодилася з Міком Меньйоном та Воспером. Вони зуміли переконати старателів, що їхній козир — це приїскове законодавство, яке нспектор та уряд намагалися перекрутити на догоду золотопромисловим компаніям.

Збори ухвалили резолюцію, що проголошувала права старателів усіх золотих приїсків Західної Австралії.

Резолюція пройшла під таке одностайне оглушливе «ура», що гладкі, випещені коні кінної поліції, розставленої на деякій відстані довкола зборів, злякано шарахнули. Та й самі поліцейські були неабияк збентежені, наочно пересвідчившись у тому, яку грізну силу являє собою старательська організація. Повертаючись назад до поліцейського управління в Калгурлі, вони не без страху думали про виконання своїх службових обов’язків у найближчі кілька місяців.

РОЗДІЛ LI

Будинок управляючого рудником Айвенго — примітивна споруда з оцинкованого заліза — стояв недалеко від шахти. При ньому була загорода для хазяйських коней, а ззаду будинок захищав од вітру густий живопліт.

Над шахтою був установлений кінний коловорот, і стара шкапа з ранку до ночі шкандибала туди й сюди під палючим сонцем, викачуючи з глибокого підземелля воду. Сім тисяч галонів на день з самої лише головної проходки, казали старателі. Хіба не ясно, над чим вони там трудяться! Та й відвали також не менш промовисті: величезні купи золотоносного піску, навалені побіля шахти, охороняв від зазіхань старателів спеціально поставлений Карлейлом сторож. Старательські ділянки були розкидані довкола головної шахти впереміж з іншими шахтами, шурфами з ручними лебідками, відвалами та ямами, що надавали місцевості такого вигляду, ніби тут господарювала ціла армія земляних щурів.

Того ранку, за свідченням Дінні, на ділянках працювало сотні півтори старателів; нараз поширилася чутка, що прийшов наказ п’яти партіям старателів, які копали землю глибше десяти футів, припинити роботу. Кілька днів тому на загальних зборах було одностайно вирішено продовжувати працювати, але не чинити опору, якщо когось наміряться арештовувати за невиконання урядової постанови.

Всі знали, що на підкріплення місцевій поліції з Півдня прибув спеціальний поліцейський наряд. Мік Меньйон застерігав старателів, щоб вони не піддавалися на провокацію. Він нагадав їм, що Спілка захисту старательських прав виступатиме тільки в межах легальності й що будь-яке порушення порядку на цій стадії боротьби може дуже зашкодити справі.

— Давайте візьмемо себе в руки, друзі, — говорив Мік. — Доведемо урядові, що організація робітників, які борються за свої права, вміє дотримувати дисципліни. Нелегко, звичайно, дивитися, як ці іроди тягнуть до буцегарні твого товариша, й не зацідити їм у зуби… але доведеться. Не наражайтеся на cутички з поліцією. Тузам з Айвенгівського синдикату це було б дуже на руку. Але я певен, що вони не діждуться такої втіхи, і тоді ми переможемо по всій лінії.

Того ж таки дня, перед обідом, з’явився судовий пристав «у шовковій сорочці та штанцях до колін», як змалював його Дінні, з наказом на п’ять старательських партій. Йому довелося надсаджувати горлянку, згинаючись над кожною ямою, щоб допитатися, на якій глибині працюють старателі, і майже щоразу він одержував ту саму відповідь: «Двадцять футів!»

Наказ опустили вниз у цебрі, але старателі не припиняли роботи. Тоді з’явилась поліція. Білла Брея та Пета Х’юза заарештували. На ділянках було достатньо старателів, щоб дати поліцейським одкоша, і в усіх так і чесалися руки. Проте Білл та Пет не втратили розуму.

— Спокійно, хлопці, не гарячкуйте, — сказали вони. — Адже ми цього чекали. Міцно тримайтеся гурту і стійте на своєму. Але нехай буде порядок, як велів Мік.

Поліцейський віз покотив по дорозі, а старателі, схвильовані, злі, неспокійно тупцялись на місці, насилу стримуючи бажання розтрощити його на друзки і звільнити своїх товаришів. Але Дінні та ще дехто з старателів угомонили решту. «Це — перше випробування, — казали вони, — не забувайте про рішення, яке ми ухвалили».

— Просто диво дивне, — розповідав потім Дінні, — як хлопці не дали тоді волю рукам і не зчепилися з поліцейськими. Я так і чекав, що вони кинуться на них і витягнуть друзів з таратайки. Але Мік добре втлумачив усім, що це тільки зіпсувало б нам справу і зіграло б на руку синдикатові.

Старателі скипіли від гніву, коли ввечері прийшла звістка, Що арештованих не відпустили на поруки. Білл Брей та Пет Х’юз мали просидіти ніч у задушливій, смердючій арештантській камері. Старателі готові були взяти камеру приступом. Міку Меньйону довелося пустити в хід усе своє красномовство, а Бобу Горрі, Дінні та ще декому — всі доводи, які лише спадали їм на думку, щоб не дати сотням розлючених людей показати свою силу.

Наступного ранку Білл Брей та Пет Х’юз судом приїскового Інспектора були засуджені до ув’язнення.

— На скільки? — спитав їхній оборонець містер Джонс.

Інспектор Хейр відповів:

— Я не бачу потреби визначати строк: коли засуджені вважатимуть, що спокутували завдану властям образу, вони звернутися до суду з проханням про помилування.

Це було нечувано! Неймовірно! Старателі лютували й обкладали прокльонами власті. Вони не потерплять такого свавілля! їхніх товаришів кинули за грати, пришивши їм образу суду й навіть не визначивши строку ув’язнення! А чим вони завинили? Тільки тим, що відмовились скоритися несправедливому, явно протизаконному наказові цього суду. І тепер, бачте, щоб вийти на волю, вони повинні визнати за собою якусь провину, та ще й просити помилування!

Звістка про те, що Білла Брея та Пета Х’юза переведуть до фрімантлської в’язниці, була останньою краплею, що переповнила келих терпіння.

Коли ця звістка дійшла до айвенгівського рудника, всі старателі кинули роботу. Озлоблені, загрозливо похмурі, вони збилися в тісний гурт і обговорювали, що їм робити далі.

— Ну, Дінні, зараз нам треба бути насторожі, — сказав Мік Меньйон.

Палкими одностайними вигуками було прийняте рішення піти всім разом на вокзал провести товаришів. Старателі з Золотого Ключа приєдналися до айвенгівців.

— Додержуйте порядку! Додержуйте порядку, друзі! — благав Мік Меньйон; він метушився навколо старателів, немов дбайлива квочка навколо своїх курчат, кожне з яких удвоє переросло її саму.

Вони вишикувалися в колону по троє в ряд і рушили до вокзалу; попереду їхав старатель верхи на австралійській конячці, припасувавши замість сідла мішок з-під висівок.

Так вони пройшли добрих п’ять миль — у своєму робочому одязі, з засуканими рукавами, в пошарпаних повстяних капелюхах, збитих на потилицю; раз у раз над колоною лунали привітання на честь Брея та Х’юза або улюлюкання й лайка на адресу інспектора Хейра та міністра. І за кожним поворотом нескінченно довгої курної дороги в лави демонстрантів вливалися старателі з інших ділянок. Коли під вітальні вигуки жителів вони крокували Хеннанською вулицею, їх уже було понад шістсот чоловік.

З двору арештантської виїхала бричка й повернула в бік вокзалу. На передній лаві сиділо двоє поліцейських, а позад них — Білл Брей та Пет Х’юз.

Здавалося, ще мить — і демонстранти, зламавши стрій, накинуться на бричку.

— Давайте, хлопці! Тягніть їх сюди! — почувся заклик якогось одчаюги.

Але інші голоси враз примусили його замовкнути.

— Заткни пельку, ідіоте!

— Спокійно, хлопці! Дотримуйте порядку!

— Не заварюйте каші, а то все пропало!

На вокзалі, коли величезний натовп щільно оточив поліцейську бричку і Білл Брей та Пет Х’юз стали в ній на повен зріст, кожної миті можна було чекати, що старателі не стримаються й почнеться катавасія.

— Хай йому чорт! — розповідаючи, вигукував Дінні. — Чи ж легко ото було нам стояти й дивитись, як поліція везе до в’язниці Білла та Пета! Ще б трохи — і дійшло б до бійки. А коли б вона почалася, то, повірте моєму слову, не одному б там провалили голову. Хлопці просто казились — так і поривалися витягти Пета і Білла з вагона. По правді, самі ж Пет і Білл тільки й стримали їх. Вони весь час умовляли: «Не гарячкуйте, друзі. Закон і правда на нашому боці. Дивіться, як би не накоїти такого, що зіпсує нашу спільну справу. Хтось один може затіяти бійку, а загине все те, заради чого ми боремось. Адже ми не якісь там бандити. Ми чесні, порядні люди й доведемо урядові, що вміємо організовано боротися проти сваволі. Ми не дозволимо нікому на цих приїсках позбавити старателів їхніх прав».

Наступного дня «Калгурлійський гірник» писав: «Не менше тисячі старателів прийшло учора на вокзал попрощатися з своїми товаришами, що стали жертвою беззаконня з боку саме тієї особи, яка давала присягу пильнувати закону. Це було незабутнє видовище, і ми можемо сказати — не бачене досі за всю історію приїсків. Не було жодної спроби вдатися до сили. Старателі знали, що закон і справедливість за них, і були сповнені рішучості показати приклад організованості та порядку тим, хто, незважаючи на наслідки, показує приклади зовсім іншого роду».

Коли поїзд відійшов, старателі зібралися на мітинг на прилеглій до вокзалу вулиці.

— Двох наших товаришів кинули за грати, — сказав Боб Горрі. — Це початок. Якщо вони запроторили двох, їм доведеться запроторити ще дуже й дуже багатьох. Інші займуть робоче місце кожного арештованого. Ми будемо продовжувати розробляти розсипи на наших ділянках. І якщо відмова підкоритися наказам інспектора Хейра вважається образою суду — значить, їм доведеться притягти до суду тридцять тисяч старателів.

— Ура Біллу Брею та Пету Х’юзу! — загриміло у відповідь.

Одразу кілька чоловік зголосилися працювати на ділянках Білла й Пета, аж поки тих не випустять з в’язниці. Сотні старателів на повен голос заявили про свою рішучість бути такими ж стійкими та мужніми, як їхні товариші Білл Брей і Пет Х’юз.

Було вирішено негайно йти до містера Морана, депутата парламенту й одного з верховодів синдикату Айвенго. Натовп зупинився перед готелем, у якому він жив, і почав хором співати пісеньку, що її завжди мугикав Чарлі Моран на холостяцьких гулянках і коли був під чаркою.

Ох, Моллі Райлі, ох,

Тебе кохаю.

Чи вірна ти мені?

Скажи, благаю!

Старателі просили містера Морана вийти до своїх виборців і поговорити з ними. Моран відмовився.

Поліцейське управління робило спроби очистити вулиці, алемісцеві констеблі воліли краще не зв’язуватися з старателями в цей день. Хтось змайстрував опудало, що мало уособлювати міністра гірничої промисловості. Під схвальний рев натовпу опудало повісили на ліхтарі на вулиці Марітани. Потім його підпалили.

Години за дві натовп угамувався. Це було несамовите й нестримне шаленство сотень засліплених гнівом людей, спинити яке ніхто не наважився; але воно не спричинилося до руйнувань. Потерпілих не було, розповідав потім Дінні, коли не рахувати опудала пана міністра, а хлопцям буча пішла на користь: і собі розважили душу, і урядові показали, яка сила стоїть за Спілкою захисту старательських прав та її політикою пасивного опору.

Воспер відвідав засуджених у фрімантлській в’язниці.

Згодом з міністерських кіл дали зрозуміти, що Брей та Х’юз повинні лише покаятися за свої дії і звернутися з клопотанням до інспектора, — тоді їх негайно звільнять. Воспер повідомив Міка Меньйона, що обидва в’язні ладні просидіти все життя за гратами, а не проситимуть про звільнення на таких умовах.

Пет Х’юз сказав:

— Зробити так — значить визнати, що ми йшли проти закону і намагались вкрасти золото в Айвенгівського синдикату. Але ж насправді це вони хочуть нас обікрасти. Ми скорилися перед силою, проте ми не відступимо ні на крок.

«Нехай уряд і далі кидає старателів у в’язниці, — писав Воспер. — Скоро вони будуть забиті мужніми, незламними людьми, готовими на будь-які жертви. Міністерство змушене буде припинити свої знущання».

Старателі продовжували працювати на своїх ділянках на айвенгівському наділі. Ще двоє з них були заарештовані й кинуті за грати. На приїску Булонг також двоє старателів потрапили до суду, а звідти — у фрімантлську в’язницю.

РОЗДІЛ LII

Події на руднику Айвенго стали причиною жорстокої сварки між Дінні та Олфом.

— Як ти можеш таке говорити, Олфе!—обурювався Дінні. — Чи ти вважаєш мене за дурня? Якщо ти зробився управляючим, то це ще зовсім не означає, що ти з спокійним сумлінням можеш перекинутися на бік отих мерзотників, що заарештовують і ув’язнюють людей тільки за те, що вони захищають свої права!

— Закон про добування золота вийшов раніше, ніж на Заході знайшли глибокі розсипища, — відповів Олф.

— Це брехня! — скипів Дінні. — Глибокі розсипища розроблялися біля Лейк-Остіна і в Нанніні ще з дев’яносто другого року. Та й не в тім річ. Ти знаєш не гірше за мене, що на всіх наших приїсках розсипне золото вважалося золотом бідняків. Старателі завжди мали право добувати його. Багатії й без того одержують наділи по двадцять чотири акри і розробляють жили машинами та різною технікою. Але що станеться з нами, коли вони в такий спосіб загарбають всю землю і зовсім позганяють з неї старателів? Доведеться просто подихати з голоду, і це ти теж чудово розумієш.

— Подвійного володіння не повинно бути, — сказав Олф роздратовано. — Неможливе таке становище, коли промисловець володіє наділом, а старателі мають право відміряти й закілковувати собі ділянки — двадцять п’ять на двадцять п’ять — всього за п’ятдесят футів від жили.

— А чому ні? — заперечив Дінні. — Досі ж було саме так. Пригадую, ти й сам, бувало, непогано заробляв за цих порядків. Компанії як хочуть розпоряджаються жильним золотом — і досить з них.

— Справа не тільки в цьому, — вперто стояв на своєму Олф. — Англійські вкладники не розуміють наших приїскових законів. До них не доходить, що хоч якась дрібка золота на їхніх наділах може належати ще комусь іншому, а не тільки їм. Вони ніколи не визнають подвійного володіння. Тепер вони погрожують вилучити всі свої гроші з місцевих підприємств, якщо уряд поступиться старателям у цьому питанні. Коли ж до цього дійде, акції враз знеціняться, і все полетить шкереберть.

— Акції знецінюються уже не перший місяць, — сердито заперечив Дінні. — І зовсім не тому, що старателі почали боротьбу за свої права. Шахрайські махінації на рудниках, вичерпання окислених руд та розгнуздана спекуляція на лондонській біржі — ось де собака заритий. І ти не турбуйся про всіх тих ділків, нікуди вони не втечуть. Якщо акції погорять, вони їх поскуповують за безцінь, а потім спродають, коли почнеться бум. Ні, їх звідси не виженеш, вони до останку качатимуть з країни золото, а уряд нехай за них їсть усю кашу. Капіталісти самі про себе подбають. А тобі, Олфе, не з руки вболівати за промисловців та наших міністрів.

— Я служу Мідасівській золотопромисловій компанії, і мій обов’язок — захищати її інтереси, — сказав Олф, намагаючись не дивитись на Дінні.

— Як це розуміти? — запитав Дінні. — Якщо старателі закілкують ділянки на вашому наділі, то ти, виходить, теж побіжиш до інспектора вимагати ордера на арешт?

— Мені дали саме таку вказівку, — сказав Олф.

— Боронь тебе боже! — заблагав Дінні. — Не роби цього! Не йди проти своїх хлопців, Олфе. Цього вони тобі ніколи не подарують. Одна справа — такі пройдисвіти і вискочки, як Фріско, що запродався багатіям, — так від нього нічого іншого й не чекали. Але ти не можеш зрадити своїх товаришів, Олфе. Совість тобі не дозволить відплатити чорною невдячністю людям, з якими ти продирався через усю цю кляту пустелю аж від Південного Хреста! І ти не маєш права миритися з тим, щоб твоїх побратимів-старателів вижила з приїсків банда зажерливих негідників, готових запродати всю країну, тільки б самим розкошувати по Лондонах та Парижах!

Дінні трохи не плакав від болю й образи.

— Мені самому прикро, що все так вийшло, Дінні. — В Олфа теж затремтів голос, проте рішення його було остаточне. — Але мене змусили дати слово, що я захищатиму інтереси хазяїв, коли й на Мідасі почнуться заворушення. Мене б потурили геть, якби я не погодився, і що тоді було б з Лорою та Еме?

— То що ж, по-твоєму, старателі не мають ні жінок, ні дітей? — скипів Дінні. — Одначе вони не бояться постояти за справедливу справу, а ти, виходить, не можеш, чи що?

— Господи, авжеж, не можу! Повір моєму слову, — простогнав Олф. — Не можу я знову залишитись без роботи. Особливо зараз, коли всі тільки про те й торочать, що потрібні дипломовані управляючі, а таких, як я, що лише нахапалися знань, мовляв, треба гнати у три вирви.

— У мене зараз є гроші, Олфе, — сказав Дінні. Співчуття по товариша, якого він любив, мов рідного брата, переважило в ньому в цю мить усе інше. — Я виручу тебе в скрутну хвилину. Які можуть бути рахунки між давніми друзями.

— Ні! — з розпачем вигукнув Олф. — І не говори про це, Дінні. Я й так перед тобою по вуха в боргу. Ми заробляли гроші разом. Я все розтринькав або втратив. А ти зумів дещо відкласти про чорний день. Не можу я починати все з початку й ловити щастя за хвіст. Я повинен міцно триматись за те, що в мене є, і годі про це.

— Гаразд! — Дінні був у нестямі. — Ми з тобою довго дружили, Олфе, а тепер — кінець. Якщо ти проти старателів, то ти й проти мене. Я знати тебе не хочу, раз ти ладен миритися з будь-яким беззаконням, тільки б напхати власне пузо, а всі інші нехай дохнуть з голоду. Бачу, ти просто негідник, і більше нічого!

Дінні різко крутнувся й пішов геть у напрямі селища боулдерського рудника, їхня розмова відбувалася на дорозі; гола, спечена, мов цегла, земля відбивала сліпуче проміння сонця. Олф дивився услід Дінні, що з високо піднесеною головою войовниче шкутильгав дорогою, збиваючи ногами куряву. Олф не міг відповісти товаришеві тим же, не міг образитись на його слова. Негідник! Ні від кого іншого Олф не стерпів би такої образи.

— Та й як не погодитися з Дінні, — сказав він Моррісу, зайшовши по дорозі до нього в майстерню. — Я сам почуваю себе негідником, що не можу постояти за старателів у цій справі. Мені було б у сто разів легше порпатись разом з ними на тих клятих ділянках, ніж оце підгравати золотопромисловцям. Але не можу я, ніяк не можу піти на те, щоб втратити роботу.

Олф ніби якось одразу схуд і змарнів за цей день. Він ішов на зібрання управляючих рудниками і був з такої причини в білому костюмі та солом’яному брилі. Лора щоразу на цьому наполягала. Вона сама прала та випрасовувала костюм, не шкодуючи ніякої праці, тільки б Олф не осоромився перед іншими управляючими та іноземними зальотними ділками. Фріско й приїжджі американці завжди хизувалися влітку в білих костюмах з індійського шовку або з чесучі, і Лора Дуже пишалася тим, що Олф був зодягнений так само чепурно, як і вони.

Звичайно Олф ходив у робочому костюмі, такому ж заношейому і просякнутому пилюкою, як і в кожного старателя на приїсках. Він погоджувався міняти цей костюм лише тоді, коли йшов звітувати в правління або коли його чекала зустріч з управляючими інших великих рудників, і гордість не дозволяла йому мати вигляд убогіший, ніж у них. Але від його самолюбства не лишилося й сліду в той день, коли Дінні порвав з ним. Він був нещасний і жалюгідний, мов зацькований пацюк, розповідав Морріс своїй дружині. Якщо два чоловіки протягом багатьох років були в такій дружбі, як Дінні з Олфом, розрив — нелегка річ. А надто коли один з них звинувачує другого у боягузтві та зрадництві.

Морріс знав, як Дінні любить Олфа і який дорогий для Олфа Дінні, — певне, найдорожча в світі людина після дружини та дочки. Якби не вони, Олф ніколи не пішов би проти Дінні та колишніх своїх товаришів-старателів.

— Я не засуджую Олфа, — сказав на закінчення Морріс. Я також зробив би те саме, коли б опинився в його становищі.

— Хвалити бога, що не опинився! — відрубала Саллі. — Для твого діла буде більше користі, якщо ти залишатимешся в дружніх стосунках з старателями. Що ж до мене, то я цілком підтримую Дінні; я не можу бути підсобницею несправедливості. І знай, Моррісе, що я допомагатиму старателям усім, чим тільки зможу.

Марно було сперечатися з Саллі, коли вона переходила на такий тон. Морріс і не пробував, але за Олфа він все-таки не міг не заступитися.

Не так уже й важко зрозуміти Олфа, казав Морріс. Після тифу він ще й досі он схожий на тінь, а відтоді минув майже рік. Мабуть, колишнє здоров’я вже не повернеться до нього. Хіба він зможе знову взяти в руки лопату та кайло? Погоня за щастям, пошуки золота тепер не для нього. Йому потрібне лише єдине — постійна робота і сталий заробіток.

Олф сам казав Моррісу, що йому остогидли приїски, що він мріє про той час, коли зможе виїхати на південь, купити там ферму або фруктовий сад і пожити спокійно. За всі роки, що він працював на приїсках, він ніколи не був упевнений в завтрашньому дні, за винятком отих перших кількох місяців після відкриття «Леді Лори». Тоді він жив, немов у райському сні, жодної миті не сумніваючись в тому, що кожен наступили рік приноситиме йому дедалі більше багатства та щастя.

Його оптимізм не раз зазнавав найтяжчих ударів. Коли «Леді Лору» довелося закрити, Олф опинився без роботи й без грошей і знову пішов на розвідку з Дінні. Здебільшого йому не таланило, і тоді Олф не гребував ніякою роботою на рудніках. Помалу-малу, працюючи спершу то на одному руднику, то другому, він вибився в управляючі і знову ввійшов у коло привілейованих. Однак рудники весь час переходили з рук у руки, і нові хазяї дедалі частіше міняли своїх управляючих. Олф відчував, що земля вислизає в нього з-під ніг: сьогодні вій не знав, кому служитиме завтра і чи не відмовляться взагалі від його послуг.

Граючи на біржі, він наживав і втрачав гроші, вперто силкуючись досягти такого рівня матеріальної забезпеченості, який дав би йому змогу розпрощатися з приїсками, обтрусити їхній порох із своїх ніг і доживати віку в достатках та супокої. Йому так і не пощастило обернути химерні бариші на цілком реальний капітал. Примара спокійного, забезпеченого життя маячила перед ним, то наближаючись, то відпливаючи кудись у незнану далечінь, мов ті міражі, що він їх безліч разів бачив у своїх старательських походах. Олф кляв зрадливість долі, примхи промисловості та ринку. Він завжди почував себе як на жаринах. Зрештою він кинув спекулювати на акціях; його останньою надією була робота в компанії Мідас. Вона давала йому твердий заробіток, з допомогою якого він все ще сподівався здійснити те, до чого прагнув усе життя. Старість і злидні лякали Олфа. Бачачи, як багато старожилів приїску блукають по місту, намагаючись виканючити собі хоч якусь роботу, або просівають породу на відвалах довкола рудників, він з жахом думав про те, що колись і сам може стати таким же бездомним бродягою.

А що буде з Лорою та Еме? Ця думка ніколи не давала йому спокою. Ради дружини й дочки Олф чіплявся за роботу на руднику, ради них він відмовлявся підтримати старателів у їхній справедливій боротьбі. Олф, певне, вирішив довести своїм хазяям, казав Морріс, якого надійного чоловіка, незамінного управляючого і відданого слугу мають вони в особі містера Брайрлі.

Все це ясно, погоджувалась Саллі. Але чому Олф вважає, що він з своєю дружиною та дочкою повинен жити краще, ніж усі інші старателі? І якщо заради цього він ладен розтоптати власне сумління й сам же це визнає, то хіба можна його вигороджувати? Адже він знає, що правда на боці старателів, і все-таки вирішив іти проти них, боячись втратити своє привілейоване становище і залишитись без комфорту. Та це ж ганьба!

Саллі ставилась до Олфа так само, як Дінні й інші старателі, хоча, здибавшися з ним випадково на вулиці, й видушувала з себе «доброго ранку» чи «доброго вечора». Лора провідувала її, як і раніше.

Лора повнішала і квітла, мовби нічого й не сталося. Їй страшенно подобалось бути дружиною управляючого, приятелювати з дружинами інших управляючих, зустрічатися із знатними іноземцями, обідати з ними та влаштовувати для них прийоми в себе. Місіс Олфред Брайрлі відвідувала всі бали, брала участь в усіх світських розвагах і скрізь мала успіх. Вона виступала на концертах — співала або акомпанувала іншим виконавцям.

Коли Олф був дуже зайнятий або роз’їжджав у справах Мідасівської компанії, що траплялося досить часто, Лору супроводжував містер де Морфе. Біля Лори взагалі крутилося немало залицяльників, і вона була цілком задоволена свої життям на приїсках. Часто буваючи в новому, вишуканому товаристві, яке так швидко утворилося в Калгурлі, вона не забарилась перейняти всі манери і звички людей цього кола.

Однак, приходячи до Саллі, Лора знову ставала сама собою. Хоч тепер це траплялося рідше. Але іноді вона все-таки забігала на годинку і приводила з собою Еме. Діти гралися на подвір’ї за будинком, де Саллі вперто намагалася вирощувати городину й насаджувала фруктові дерева.

З камінців та паличок Дік з Томом будували хитромудрі споруди, що зображали рудники та залізниці. Еме була втаємничена в усі їхні ігри. Але час від часу з пустотливою зловтіхою руйнувала наслідки їхньої праці, після чого одразу виникала бійка і всі троє ревли в один голос. В такі хвилини хлоп’ята ненавиділи цю малу принду в крислатому капелюшку й гарному платті, яка сама набивалася гратися з ними, а потім ламала їхні шахти і залізниці. Та згодом, коли Еме трохи підросла, вони почали прощати їй ці бешкети, бо вона вміла бігати так само швидко, як і вони, і піддавати ногою консервну бляшанку з не меншою спритністю. Вони навіть забували про те, що вона дівчисько, бо частенько її не можна було відрізнити від першого-ліпшого брудного й розхристаного шибеника.

Ларрі борсався собі у колисці, яку Саллі за звичкою присувала ближче до себе, поки вони з Лорою сиділи за шитвом та ділилися новинами. Лора була привітна і добра, як завжди, хоч подеколи й не зовсім тактовна і часом уміла допекти людині. Вона з дивовижною легкістю засвоювала всі нахили і звички людей, з якими спілкувалась, — немов мінгарі, що міняє свій колір’залежно від обставин.

Її дещо зверхній і покровительський тон дратував Саллі — Лора любила настовбурчити пір’ячко й повеличатися, похвалитися своїми успіхами у світському товаристві. Мовляв, ах, який комплімент зробив їй містер Зебіна Лейн, або містер Модест Маріанський, чи той же містер де Морфе. Або як один американець, управляючий рудником, а саме містер Герберт Гувер, прийшовши до неї на обід, захоплено вигукнув: «Ого-го, місіс Брайрлі, ніколи б не подумав, що тут, на приїсках, можна знайти такий чудовий, комфортабельний маленький будиночок!» А інженер-француз, що прийшов разом з ним, додав: «І таку чарівну господиню!»

— Ти повинна частіше вибиратися з дому, Саллі, — торочила Лора. — Зараз у Калгурлі так багато званих обідів і стільки понаїздило цікавих людей — справді, живеш у якомусь вихорі насолод.

— Та невже? — спитала Саллі.

— Ах, моя люба, — вигукнула Лора з найсерйознішим виглядом, — якщо твій Морріс — трунар, то це ще нічого не означає! Всі знають, що ти й Морріс не осоромитеся в будьт якому товаристві. Але ти зовсім закисла тут, серед своїх старателів та рудокопів. Не відходиш від них ні на крок.

Чи не в цьому криється причина того, що її почуття до Лори зовсім змінилися, відколи почалась боротьба між старателями та промисловцями, думала Саллі.

Саллі вже давно жила й працювала серед старателів і рудокопів; вона була в їхньому товаристві рівною серед рівних, як жінка, що власними руками заробляє свій хліб; їхнє життя, з усіма його труднощами та злигоднями, було зрозуміле і близьке їй, і вона, природно, цілком поділяла всі їхні погляди.

Безглузде патякання Лори про. те, що «рудокопам ніколи не догодиш», що вони «завжди вимагають підвищення зарплати та скорочення робочого дня», і про те, «як нерозсудливо зчиняти отакий безпричинний галас навколо старательських прав», просто вражало Саллі.

Одного разу Лора, сидячи в гостях у Саллі, з благодушно-самовдоволеним виглядом знову почала сипати фразами, що широко побутували серед управляючих рудниками й таких авантюристів, як містер Лейн чи Фріско: «безглуздість подвійного володіння», «компанії повинні рахуватися з інтересами держателів акцій», «треба пам’ятати, чим ми зобов’язані англійським капіталістам, що дали життя рудникам Золотої Милі…»

— Олф каже, що в усьому винна купка злісних підбурювачів та різні мерзотники-нероби, які не хочуть працювати на рудниках. Тільки подумай, — вони навіть вивісили червоний прапор над однією з своїх штолень, коли були на глибині двадцяти футів! — проворкувала Лора.

Цього Саллі вже ніяк не могла стерпіти.

— Якщо Олф так каже — тоді він просто жалюгідний боягуз, тоді він ще гірший, ніж я гадала! — обурено вигукнула вона. — Олф знає, що старателі праві. Він просто втратив усяку порядність. Містера Брея забрали у в’язницю, не дозволивши йому навіть попрощатися з дружиною та дітьми. Проте він готовий постраждати за свої переконання. А Олф, як видно, ніскілечки не кращий за всіх отих підприємців, що безсоромно хочуть обібрати старателів, як липку.

Ображена і приголомшена до глибини душі, Лора тільки мовчки витріщилась на подругу..

— Саллі! — нарешті вирвалося в неї. — Як ти можеш таке говорити?!

— Я кажу правду, — відповіла Саллі.

Лора кинулась до дверей і покликала Еме. Та, як завжди, не хотіла припиняти гру з хлоп’ятами, пручалась і верещала мов різана, поки мати волоком тягла її геть. Лора не промовила більше жодного слова, а Саллі не могла змусити себе взяти свої слова назад, ні вибачитись.

Відчуженість між ними тривала досить довго. Зустрічай чись на вулиці, вони віталися, мов випадкові знайомі. Іноді Саллі бачила, як Лора їде в колясці з дружиною того чи шого управляючого, а частіше — з містером де Морфе. Проте Лора здебільшого не помічала Саллі, та й містер де Морфе, здавалось, був цілком захоплений розмовою зі своєю чарівною супутницею.

РОЗДІЛ LIII

Старателі немало попосміялися з «бунту, що ледве не бухнув», як писали газети, хоч, по суті, їм було не до сміху, коли сер Джон Форрест відхилив вимоги їхнього комітету й відмовився виступити перед депутацією, що представляла десять тисяч старателів.

Це сталося, тоді, коли сер Джон мав побувати проїздом у Калгурлі і Спілка захисту старательських прав вирішила домогтися побачення з ним. Дінні любив згадати події тих днів, гортаючи старі газетні вирізки та пересипаючи свою розповідь стриманим смішком. Кілька міністрів їздило в Мензіс на відкриття залізниці, і прибуття спеціального поїзда з ними очікували в Калгурлі десь до обіду.

Напередодні, відмахавши по двадцять миль, сюди причалапали сотні людей з приїсків Булонга. Гірники та старателі сходилися в Калгурлі з усіх довколишніх таборів. Понад тисячу чоловік прибуло з Кеноуни. Коли вони стали колонами біля вокзалу, щоб показати урядовій верхівці, які сили підтримують протест проти «десятифутової поправки» та арештів старателів, вони навіть у гадці не мали порушувати порядок, їхні керівники ручилися начальнику поліції, що ніякого бешкету не буде.

Але перед самим прибуттям поїзда натовп так щільно заповнив привокзальну площу, що поліції довелося розчистити для сера Джона прохід і поставити вздовж нього кінних поліцейських. На всьому шляху від вокзалу до готелю Уїлкі, де мала відбутися зустріч комітету старателів з сером Джоном, хвилювалося людське море. Тут були не тільки старателі, а й прості городяни та інший різношерстий люд: і члени міської управи, і мирові судді, і жінки з дітьми, й тубільці та афганці, і дівчата з домів розпусти та шулери з картярських кубел. Всі вони, змішавшись в одну купу, стояли під палючим промінням сонця у хмарах рудої пилюки, що здіймалась від кожного їхнього поруху, і, знемагаючи від спеки, терпляче очікували появи прем’єра. Схвильовані; сповнені пекучої цікавості, вони вголос судили-рядили про те, чим може закінчитися ця зустріч.

Був час, коли Джон Форрест, відомий мандрівник, який чудово знав країну, користувався великою популярністю. Про нього казали, що, незважаючи на недавно одержаний титул, старий Джон нітрохи не змінився і залишився тим самим грубуватим добряком, котрий міг зупинитися на вулиці і запросто погомоніти з першим-ліпшим рудокопом чи старателем. Але останнім часом стали подейкувати, що сер Джон страшенно завеличався, мовляв, бачте, яке він цабе, — уся влада у нього в руках, — і що він гадає, ніби може розпоряджатися приїсками в інтересах жменьки аристократів з Півдня та промислових магнатів.

Всі з нетерпінням чекали — що ж він скаже? Чим відповість на вимоги старателів? Чи пообіцяє він — як сподівалися ті, хто знав його раніше, — повернути старателям їхні права і звільнити з в’язниці людей, що боролися і постраждали за справедливість? А чи стане на бік інспектора та міністра Уїттенума й покине старателів напризволяще? Очевидно, сер Джон все-таки пообіцяє, що уряд уважно й прихильно поставиться до законних вимог старателів. Такої думки дотримувалась більшість керівників старательського руху. Звичайно, він зробить це в непевних, розпливчастих виразах, як і належить політиканові, що бував у бувальцях.

Коли в прохід, залишений для сера Джона, забрів чийсь заблуканий цап, по натовпу прокотився регіт.

— Що то за один?

— То Уїттенум!

Навіть поліцейські не могли втриматись від сміху, спрова джуючи геть злощасного цапа.

Містеру Морану настійливо радили відмовитись від свог наміру зустріти прем’єра і супроводити його до готелю.

Дінні розповідав, що він попереджав Морана: «Старателі почнуть свистіти, як тільки побачать вас, а сер Джон може. подумати, що то свистять на його адресу. Ми зовсім не хочемо гладити його проти шерсті і з самого початку зіпсувати всю справу».

Потім розповідали, ніби саме Моран перший вихопився з привітанням на честь сера Джона, коли той вийшов з вагона, й у відповідь на це одразу залунали глузливі вигуки ті свист. Джон Форрест, далебі, не звик до таких зустрічуй і дещо розгубився. Однак він скинув капелюха, посміхнувся і в супроводі приїскового інспектора, поліцейських чинів. членів старательського комітету пройшов крізь галасливий натовп по розчищеному для нього коридору.

Члени комітету розповідали потім, що розмова почалася досить дружелюбно, хоч сер Джон був зовсім не в гуморі, коли піднявся сходами в спеціально відведений для цієї розмови номер в готелі Уїлкі. Внизу, під вікнами, хвилювався й галасував нетерплячий натовп. Один з членів комітету вийшов на балкон і звернувся до старателів з закликом зберігати порядок і не дозволяти окремим крикунам вносити безладдя в цн миролюбну демонстрацію.

Два члени міської управи, Бірн та Раттер, ознайомили сера Джона із станом речей, який склався внаслідок подій на руднику Айвенго та внесення «десятифутової поправки». Їхні слова, здавалось, справили на нього враження. Сер Джон признався, що тепер він бачить цю справу зовсім в іншому світлі. Він, мовляв, на два місяці виїздив з країни і ще не встиг обговорити цього питання з міністром. Це звучало майже як вибачення, але потім він додав:

— Проте я не маю жодного сумніву в тому, що міністр вважає цю постанову правильною, і я, коли ви дозволите мені висловити мою особисту думку, також вважаю, що поправка, яка встановлює граничну глибину для старательських розробок у десять футів, — правильна поправка.

Комітет старателів досить рішуче висловив свою незгоду з сером Джоном.

— Я мав на увазі, що ця поправка законна, — поквапився застерегтися сер Джон. — І гадаю, що верховний суд не знайде в ній порушення діючого законодавства. Міністру надаються великі повноваження у виданні постанов, що регулюють золотодобування.

Коли Мік Меньйон прямо заявив прем’єрові, що Спілка захисту старательських прав вимагає відміни поправки і звільнення з в’язниці старателів, сер Джон, загнаний на слизьке, вже не намагався грати в люб’язність. Він був явно збитий з пантелику, проте не здавався.

Після двогодинної розмови старателі не домоглися від нього нічого, крім такої заяви:

— На мою думку, ваші міркування щодо поправки цілком слушні й заслуговують на ретельне вивчення з боку уряду.

— Щодо старателів, то це кричуща несправедливість з боку уряду, — заявив Хаггінс з приїску Булонг.

— Мені здається, що це занадто сильно сказано, — відрубав сер Джон.

— Атож.

— Я прибув сюди не для того, щоб вислуховувати образи, а щоб поговорити з вами як друг.

І сер Джон почав велемовно розводитись про те, що він, мовляв, нічого так не бажає, як побачити свою країну дослідженою з краю до краю, і дуже добре розуміє, наскільки праця старателів може сприяти досягненню цієї мети.

— Але разом з тим, — додав прем’єр, — ми повинні зробити все від нас залежне, щоб підтримати тих, хто мужньо ризикує своїм капіталом і віддає свою енергію на благо процвітання країни… Дозвольте запевнити вас, — закінчив сер Джон, — що ніхто так, як я, не прагне найтіснішого співробітництва з вами. Я хочу його. Я жадаю його. Але в той же час я не буду робити того, що суперечить законові, і я певен, що кожен свідомий член суспільства не може не погодитись, що тут я маю цілковиту рацію.

Цього ніхто й не заперечував, але просторікання сера Джона не мали ніякого відношення до теми розмови.

Гамір на вулиці став дедалі загрозливішим. З натовпу виривалися нетерплячі вигуки:

— Виходь сюди, Джоне!

— Послухаємо, що ти скажеш!

— Тягніть його до нас, хлопці!

— Старательське золото — старателям!

— Ви самі розумієте, що це не дуже приємно — приймати рішення під загрозою багнета, — сказав сер Джон, надувши губи й одразу ставши схожим на товстого розпещеного школяра. — Якщо я приставлю вам багнета до грудей і скажу «здавайтесь!» — то це навряд чи сподобається вам… Одне слово, раджу вам не бути зброєю в чужих руках. Я від душі бажаю, щоб ніхто з вас не потрапив за грати на догоду різним газетним писакам. Залишайтеся вірними самі собі і покладіться на те, що кінець кінцем усе буде добре.

Делегати були приголомшені: такого ні з чим не зрівняного лицемірства й тупої впертості, завуальованих банальним базіканням, їм ще ніколи не доводилось чути.

Один із старателів, що його відрядили товариші дізнатися, як посуваються справи, і якому під кінець розмови пощастило пробитися до кімнати, сказав охриплим від хвилювання голосом:

— Ваша відповідь не задовольняє нас, сер. Джон.

— А ви член цієї депутації, вас уповноважили вести тут розмову? — спитав прем’єр.

— Це не має значення! Я кажу, що ваша відповідь нікуди не годиться, — відповів старатель.

Сер Джон рвучко підхопився з крісла, вийшов з кімнати і подався вниз сходами. Він відмовився виступити перед старателями, не побажав слухати членів комітету, які радили йому вийти на балкон і сказати хоч кілька слів, щоб заспокоїти натовп. В супроводі свого ескорту з поліцейських чинів, приїскового інспектора та кількох членів Спілки старателів, що не відступались від нього, сер Джон, глухий до всяких умовлянь, прямував до виходу на вулицю.

Але старатель з приїску Булонг уже кричав з балкона.

— Він не хоче розмовляти з нами! Відмовився звільнити в’язнів!

Натовп просто знавіснів. Люди кілька годин терпляче стояли під палючим сонцем, сподіваючись, що голова уряду дасть їм хоч якусь надію на задоволення їх справедливих вимог… Не тямлячи себе від гніву та обурення, вони тепер кричали, улюлюкали, свистіли.

— Де він?

— Примусьте старого крутія говорити!

— Хлопці, не поступайтеся своїми правами!

— Джоне, навіщо ти грабуєш старателів?

— Тягніть його назад!

— Пильнуйте, щоб він не ушився!

— Випусти хлопців з в’язниці!

— Геть десятифутову поправку!

— Старательське золото — старателям!

Натовп вирував навколо ескорту, що прокладав прем’єрові дорогу до вокзалу. Кінні поліцейські тіснили передні ряди, наїжджаючи просто на людей, прокльони та зойки лунали в повітрі. Але натовп не відступав; ламаючи поліцейські кордони, він пробивався до сера Джона.

Гнівні вигуки заглушали окрики та лайки поліцейських: «Назад! Назад! Чорти б вас забрали!»

Проте ніяких серйозних сутичок не було; обурені вигуки супроводились вибухами сміху, глузливими репліками. Лише кілька п’яних одчайдушно кидалися в бійку, але товариші стримували їх. Члени старательського комітету, проштовхуючись крізь натовп, силкувались навести лад. У тисняві, що утворилась навколо сера Джона, хтось із його власного почту штурхонув прем’єра парасолькою під ребра. Інспектор Хейр негайно вихопив з кишені закон про порушення громадського порядку. Але рев стояв такий, що мало хто чув, про що він там читає. Інспектор послав трьох кінних поліцейських привести збройне підкріплення. Та коли констебль Уїлен з допотопною рушницею поперек сідла галопом примчав на вокзал, сера Джона благополучно заштовхали в вагон.

Натовп аж боки рвав собі від сміху, дивлячись, як констеблів кінь, якого аркебуз бив по загривку, ставав дибки, силкуючись скинути верхівця.

— Та прибери ту чортову штуку! — гаркнув на констебля начальник поліції.

Свист і улюлюкання полетіли вслід сконфуженому поліцейському, коли він разом зі своєю грізною зброєю повернув назад. Через кілька хвилин все закінчилось. Найбуйніші голови з лав демонстрантів і ті розбрелися хто куди, намагаючись не потрапляти на очі своїм керівникам. Старательський комітет вважав, що люди мали право висловити серу Джону свою думку про нього й дати йому відчути, яке обурення та гнів породило беззаконня очолюваного ним уряду. Проте водночас комітет відкидав звинувачення в насильницьких діях, що нібито змусили приїскового інспектора зачитати Закон про порушення громадського порядку. Спілка захисту старательських прав надіслала серу Джону свої вибачення, але заявила, що не може взяти на себе відповідальність за те, що сталось.

Нічого б і не було, сказав Мік Меньйон, коли б сер Джон виступив перед старателями і хоча б у найзагальніших фразах, з притаманними такому політикові застереженнями та недомовками пообіцяв їм ознайомитися з їхніми претензіями. А так — нічого й дивуватись: люди кілька годин підряд пеклися на сонці, марно чекаючи, коли нарешті голова уряду зволить поговорити з ними, й цілком природно, що вони наполягали на своєму праві почути від прем’єра, чому уряд утискує старателів і видає такі жорстокі постанови.

Більшість старателів весело посміювались, згадуючи цей епізод. Вони були задоволені, що сер Джон дістав по заслузі. Ото була потіха, коли вони, самі того не бажаючи, налякали бундючного, вгодованого старого лиса й примусили його чимдуж тікати до поїзда, а поліцейським теж довелося, піймавши облизня, забиратися геть разом з своїми рушницями. Та що й казати — було про що погомоніти і з чого пореготатися не день і не два.

Але ще більше підстав для сміху та жартів дали південні газети. Вони вийшли з сенсаційними заголовками: «Страхітливий заколот у Калгурлі», «Напад на прем’єра, заподіяно тяжких ран», «Під ребра встромлено парасольку». Газети розхвалювали героїчну поведінку сера Джона, який відмовився піти на будь-які поступки перед лицем оскаженілої черні, і друкували адресовані йому поздоровчі телеграми. Привітання містера Мейтленда Брауна: «Я пишаюся вами, чорт забирай!» — ввійшло в широкий вжиток на приїсках і часто повторювалось як тост за склянкою вина.

І вже зовсім на сміхоту обернулася вся ця історія, коли сер Джон спростував повідомлення про заподіяні йому рани, а начальник поліції заявив, що демонстрація навіть не нагадувала будь-якого страйку і що інспектор, на його думку, не мав достатніх підстав зачитувати закон про порушення громадського порядку. Жодна волосинка не впала з будьчиєї голови, й ніхто не мав ані найменшої подряпини. Найбільшим злочинцем виявився Джонні Джонсон, старий одноногий дзвонар, якого звинуватили в бешкетуванні, а саме в тому, що він кричав: «Гуртуйтеся, не відступайте, хлопці!», «Під три чорти сера Джона Форреста і всіх таких тварюк, як він!», «Геть паскудну блощицю Хейра!», «У шию Морана!»

Джонні звинуватили ще й у тому, що він нібито вдарив милицею коня констебля Уїллена. Його засудили до дев’яти місяців каторжних робіт у фрімантлській в’язниці. Крім нього, потерпіли ще чотири чоловіки, також звинувачені в бешкетуванні або в підбурюванні до заколоту. Один з них, бажаючи довести своє алібі, попросив сказати, коли саме він вчинив злочин, проте суддя, інспектор Хейр, відповів: «Я сам тебе бачив, а коли — це байдуже».

Такої заяви було досить, щоб кинути за грати ще двох старателів.

Одначе Тому Дойлу та Біллі Королю, звинуваченим на цій самій підставі, якось пощастило виправдатись.

Та як би там не було, а на кінець місяця «десятифутова поправка» була скасована. А ще через тиждень випустили на волю старателів, що відбували покарання у фрімантлській в’язниці. І, нарешті, верховний суд, розглянувши скаргу старателів, анулював усі постанови, що забороняли старательські розробки на наділі Айвенгівської компанії.

Це була велика перемога, і її радісно відзначали на кожному руднику, в кожному старательському таборі. Старателі юрбами ходили по місту, сміялися, співали і частували один одного. Всі перипетії боротьби — арешти, суди й горезвісний «заколот», під час якого нікому навіть не розквасили носа, — переповідалися й так і сяк, і кожного разу це викликало гучний регіт. На мітингах виголошувались промови на честь товаришів, які показали себе героями й за спільну справу пішли до в’язниці. Вдень старателі знов працювали на своїх ділянках, але увечері всі вулиці й усі трактири в місті лунали сміхом, піснями, веселими жартами. І, підіймаючи кухлі з пивом, старателі задирливо гукали: «Я пишаюся вами, чорт забирай!»

Була тільки одна причина для занепокоєння, одна хмарина, що потьмарювала радість перемоги, здобутої старателями над золотопромисловими компаніями та урядом: сер Джон Форрест оголосив про свій намір видати закон, на підставі якого власники наділів контролюватимуть усі корисні копалини на своїх наділах з правом здавати в суборенду окремі ділянки за системою здольщини.

— Ну, братця, якщо він тільки це зробить, — говорив Дінні (і тисячі старателів та рудокопів думали так само), — знову чекай катавасії.

Але як би там не було, старателі вийшли переможцями в першому раунді і вважали, що поки що можна трохи й повеселитись.

РОЗДІЛ LIV

Новий закон не забарився з’явитися на світ; один з його параграфів говорив, що власник наділу після закінчення річного терміну може одержати свідоцтво, яке забороняє старателям доступ на його землю.

Старе законодавство надавало власникові наділу право тільки на розробку жильних родовищ; розсипне золото залишалося в розпорядженні кожного, хто мав старательські права. Новий закон явно був виданий на догоду спекулянтам акціями та лондонським ділкам. Він виривав з рук старателів усе, що вони відстояли раніше, остаточно позбавляв будь-яких прав на розсипне золото і спонукав на відновлення боротьби за ці права.

Старателі кипіли гнівом і були сповнені рішучості. Вони зовсім не мали наміру коритися такій сваволі. Боротьба спалахнула знову.

На зборах Спілки захисту старательських прав Мік Меньйон зачитав постанову верховного суду в справі Пета Х’юза та Білла Брея:

«Коли особа, що має старательське свідоцтво, пропонує власникові наділу чи його уповноваженим показати, згідно статті 36 Закону про добування золота, місце залягання жили, встановлення будь-яких гаданих меж не є достатнім — потрібне точне окреслення місця реального залягання. Якщо через сорок вісім годин після вручення власникові наділу письмової вимоги — показати місце знаходження жили — цього не буде зроблено, особа, що має старательське свідоцтво, набуває права доступу на наділ при умові виконання цією особою статті 119 Закону, в якій говориться, що коли право старателя розпочати розробку буде заперечуватись, для розв’язання суперечки можна запросити приїскового інспектора».

— Ця постанова, — сказав Мік, — так само, як і старе законодавство, цілком ясно говорить про те, що кожен, хто має старательське свідоцтво, правомочний шукати й добувати розсипне золото; він повинен тільки не чіпати того, що належить власникові наділу. Перша спроба позбавити старателів їхніх прав виявилась у грубому безсоромному порушенні закону. Друга спроба — це прийняття нового закону, що зводить нанівець існуюче законодавство.

— Авраам Лінкольн казав, що закон не може бути спрямований проти природних прав людини, — вигукнув Кріс Кроу, Діннин товариш.

— За це ми й боремось — за права людини, — підхопив Мік. — Але уряд намагається робити темні справи за плечима в старателів і нищечком передає все золото нашої країни до рук великих англійських компаній. З ласки уряду ці компанії наживають мільйони. А старателеві залишається, скинувши шапку, уклінно просити в золотопромисловця дозволу розробляти розсипища на правах здольщика. Якщо в промисловця буде нестача робочих рук, він, може, й дасть той дозвіл. А відпаде така потреба — кожного з вас прожене в шию.

У відповідь на новий закон повсюди скликалися мітинги протесту. Сотні старателів сходились на загальні збори по приїсках. На мітинг у Кеноуні прийшло п’ять тисяч чоловік. Обурення досягло найвищої точки, коли стало відомо, що законодавчі збори за поданням прем’єр-міністра сера Джона Форреста ухвалили відшкодувати синдикатові Айвенго збитки, яких той зазнав у зв’язку з позовом старателів, у розмірі двох з половиною тисяч фунтів стерлінгів.

За кілька тижнів до цього Воспер, спираючись на постанову верховного суду, яка визнавала, що старателі діяли у цілковитій відповідності з своїми законними правами, вніс пропозицію створити комісію, яка б розглянула питання про відшкодування збитків старателям, несправедливо засудженим і кинутим до в’язниці за невиконання наказів, хоч ті накази не мали ніякої юридичної сили. Цю пропозицію було відхилено; і майже водночас переважною більшістю голосів було прийнято рішення створити комісію для розгляду питання про відшкодування збитків Айвенгівському синдикатові. Після цього сер Джон і зробив своє подання.

— Наші вельмишановні законодавці більше клопочуться про охорону своєї власності та своїх класових інтересів, ніж про захист прав населення приїсків, — з обуренням сказав Меллокі О’Дуайр. — Старателі не порушували закону, та, незважаючи на це, їх відірвали від сімей, позбавивши шматка хліба, і їм довелося зазнати всіляких принижень та знущань в ім’я того, щоб навчити власті правильно тлумачити закони, які вони самі ж видають. Хіба ж це не ганьба, що трудящий люд повинен розплачуватись за беззаконня властей, а справжніх злочинців ще винагороджують за те, що зірвалися їхні злочинницькі наміри!

Обурливе рішення парламенту штату викликало гнів не тільки в старателів. На всіх приїсках робітники, рудокопи, крамарі і трактирники одностайно засуджували дії уряду. На їх підтримку подали свій голос також приїскові газети.

Серед Дінниних газетних вирізок була одна з «Західного аргуса», в якій говорилось:

«Постанова Верховного суду ясно показала, що в справі з синдикатом Айвенго щодо старателів було вчинено жорстоку несправедливість. Одначе зовсім не старателі, а грабіжницькі промислові компанії одержали від послужливого уряду відшкодування збитків. Уряд спромігся знайти дві з половиною тисячі фунтів стерлінгів для того, щоб здійснити цей кричущий акт беззаконня, хоч в той же час у відповідь на запит, чому службовцям лікарень, телефонних станцій та інших комунальних установ зрізується й без того мізерна платня за їхню працю, він посилається на відсутність коштів».

Утиски старателів посилили невдоволення властями. Населення приїсків розуміло, що право старателів на добування розсипного золота становить основу добробуту краю, бо рудне золото, яке добували промислові компанії, пливло в Перт або за океан, збагачуючи іноземних власників акцій.

Крамарі й трактирники, фургонники й підрядчики, не кажучи вже про старателів та рудокопів, — одне слово, всі, чиє існування залежало від подальшого розвитку приїскових міст, що виросли серед пустелі, були обурені тим, як політичні верховоди Півдня, нехтуючи їх інтереси, силкувались прибрати до рук всю золотодобувну промисловість країни. Старателі та рудокопи перші відкрили далекі невивчені області й принесли багатство штату, що був на межі банкротства. Чимало розмов було вже про те, що приїски повинні брати участь в управлінні країною відповідно до свого економічного значення та кількості населення.

На зборах і мітингах протесту проти нового закону дедалі частіше зачіпалось питання про те, що населення приїсків обмежене в своїх виборчих правах. Висувалися вимоги про розширення виборчого законодавства, перерозподіл депутатських мандатів, про пряме представництво від робітників у парламенті та оплату членів парламенту. Дінні сам виступав на багатьох таких мітингах.

— Тринадцять виборчих округів, — казав він, — посилають до парламенту тринадцять своїх представників; а виборців у цих округах в три з лишком рази менше, ніж у самому тільки Калгурлі чи Боулдері.

— В двох південно-західних округах є тисячі голів худоби й всього лиш півтораста душ виборців, — казав Меллокі О’Дуайр. — Проте ці округи мають двох представників у парламенті — точнісінько так само, як Калгурлі та Боулдер, де є шість тисяч виборців, але всього лиш пара корів та один віл на всю округу.

— Та хто рахується з населенням приїсків? Ось худоба в Кімберлі. — то інша справа! — заявив Дінні на одному з мітингів. — Виходить так, ніби воли та корови пишуть для нас закони. Отож і не дивно, що уряд має змогу всіляко утискувати старателів. Але я певен, що населення наших приїсків не буде далі цього терпіти. Правильно каже Меллокі О’Дуайр: «Ми вимагаємо самоврядування для приїсків!»

Сер Джон Форрест немов розворушив осине гніздо своїм новим законом про добування золота. Цей закон спричинився до цілком несподіваних для самого прем’єра й досить серйозних політичних наслідків. В наступні місяці становище на приїсках набрало загрозливого характеру: виступи за розширене представництво в парламенті переросли в могутній рух за відокремлення приїсків від південних областей і за вихід з-під юрисдикції уряду Форреста.

Вже багато років мрія про об’єднання всієї Австралії в єдину національну державу жила в серцях людей, які любили свою країну. Все більше голосів виступало за об’єднання окремих, номінально незалежних один від одного штатів у федерацію. На з’їзді представників усіх штатів було ухвалене рішення — підтримати ідею створення федерації. Коли Новий Південний Уельс шляхом референдуму висловився на користь федерації, сер Джон Форрест пообіцяв провести референдум і серед населення Західної Австралії. Проте він усіма силами чинив опір створенню федерації і під тим чи іншим приводом зволікав проведення референдуму.

Всі розуміли, що за цим криється прагнення консервативної меншості — великих землевласників Західної Австралії — втримати в своїх руках контроль над недавно відкритими багатствами краю. Така перспектива не обіцяла нічого доброго населенню приїсків. Воно висловилось за федерацію, оголосивши сера Джона зрадником загальнонаціональних інтересів Австралії. Думка про виділення приїсків у самостійний штат і включення його до складу федерації одразу пустила глибоке коріння й дістала найширшу підтримку населення.

Разом з тим, як боротьба старателів за свої права набирала дедалі ширшого розмаху й ставала запеклішою, Саллі все глибше й глибше поринала в цю боротьбу. Вона відвідувала мітинги та збори, виходила під час демонстрацій з дітьми на вулицю й вітала демонстрацію. Вона годувала в себе багатьох старателів і невтомно бігала по місту, збираючи серед крамарів та трактирників гроші для сімей ув’язнених. Морріс ніяк не міг збагнути, чому його дружина з таким самозабуттям віддається цій справі, й не раз висловлював своє невдоволення.

— Угомонися, Саллі, — бурчав він. — Чого ти так близько береш до серця всю цю історію?

— Що ти хочеш сказати? — спалахувала Саллі. — По-твоєму, я мушу сидіти згорнувши руки, коли в нас на очах чиниться таке беззаконня і людей кидають у в’язниці тільки за те, що вони захищають свої права?

— Знову завела своєї, — огризався Морріс. — Я ж тільки кажу, що ти вже просто падаєш з ніг через оті мітинги та збирання грошей.

— Господи милосердний! — Саллі страшенно втомилась і відчувала, що їй важко розмовляти спокійно.;— А хіба ж ці люди не робили мені добра, коли я була в біді? Ну зрозумій, Моррісе, як же я можу тепер не допомогти їм, коли це в моїх силах? Та й борються вони не тільки за себе, а за всіх нас, за всіх, хто живе на приїсках.

— Знаю, знаю, — буркнув Морріс. — Я допомагаю старателям грішми, і з нас цього досить.

— Ні, не досить! Ми повинні зробити все, що тільки в змозі зробити, — палко заперечила Саллі. — Дінні каже, що це підлість і боягузтво — сидіти отак, заховавшись у своїй норі, і спокійно спостерігати, як інші борються за тебе.

— Тобі важливе тільки те, що каже Дінні, а що кажу я — начхати.

— І що ти, Моррісе, мелеш? — Саллі лагідно усміхнулась, бажаючи пом’якшити мимовільну образу. — Але ж у Дінниних словах таки є правда, й від неї не втечеш.

Вона з головою поринула в цю боротьбу тому, казала собі Саллі, що сама відчувала те саме, що відчували вони, що відчував Дінні. Їхні інтереси були її інтересами, як і кожного, хто заробляв хліб своїми руками.

До того ж Саллі тепер легше було відігнати від себе будь-яку думку про Фріско. Всі знали, що він виступає проти старателів вкупі з промисловцями та фінансистами. Цього Саллі не могла йому пробачити. Вона ненавиділа Фріско й ненавиділа себе за те, що дозволяла йому цілувати себе, що відповідала на його поцілунки, її палив сором, ніби вона спілкувалася з ворогом, і скільки б вона не робила для старателів, їй все здавалося мало, щоб спокутувати свою провину. Тому, коли захворів Педді Кеван, вона самовіддано доглядала його, як доглядала б кожного старателя в ті дні.

Педді приплентався до неї на веранду після однієї з демонстрацій і сказав, що,в нього болить живіт. Чи не знайдеться в місіс Гауг чогось від болю? Саллі дала йому облатку. Педді приліг на розкладушку й заснув. Саллі було шкода будити хлопця. Вона вкрила його пледом і пішла до себе, але цілу ніч їй вчувалося крізь сон, як Педді ворочається і стогне. Вранці вона знайшла його на койці в своєму бараці.

Саллі одразу побачила, що йому дуже погано, хоч сам Педді запевняв, що в нього просто дизентерія: з ним уже не раз таке було, і він знає, що це скоро пройде.

— А все-таки, Педді, краще б тобі лягти в лікарню, — сказала Саллі.

— Ради всього святого, мем, тільки не відсилайте мене до лікарні, — заблагав Педді. — Там я напевне помру. Дозвольте мені відлежатися тут, у вас; от побачите, за день-два я знову буду здоровий.

Однак ні за день, ні за два Педді не покращало, і Саллі дуже занепокоїлась. Вона підозрювала, що в Педді черевний тиф. Але лікарня була переповнена, і Саллі не наважувалась спровадити туди Педді — боялась, що він там не виживе.

Як майже всі старателі, Педді почував забобонний страх перед лікарнею. Надто багато людей помирало в лікарні від тифу, і хворі здебільшого воліли залишатися вдома, звіряючись на який там не є, а догляд своїх товаришів. Але Педді, очевидно, не мав такого товариша, якому б він міг довірити своє життя. Саллі розуміла, що хлопець прийшов до неї тільки тому, що вбачав у ній єдину людину, від якої він міг чекати добра. Цей довготелесий, незграбний парубчак, що корчився на койці від болю та страху, здавався Саллі таким нещасним, що їй забракло духу прогнати його.

«А що, як котрийсь з моїх хлоп’ят отак же потрапить колись у біду й ніхто не захоче допомогти йому?» — думала Саллі.

— Не одвозьте мене в лікарню, мем! Богом прошу, не одвозьте мене в лікарню! — канючив Педді.

— Гаразд, Педді, не одвозитиму, — пообіцяла Саллі.

Морріс страшенно розлютувався, коли Саллі сказала йому, що вирішила сама доглядати Педді і що Марі вже забрала до себе Діка та Тома. Саллі вважала, що Ларрі можна залишити вдома: до грудних дітей зараза майже ніколи не пристає, заспокоювала вона Морріса. Вона зуміє виходити Педді, казала Саллі, і вживе всіх запобіжних заходів, щоб ніхто в домі не заразився. Адже він, зрештою, лежить у бараці, а двох старателів, які там живуть, можна поки що переселити на веранду.

Весь час, поки хворів Педді, був для Саллі безперервним кошмаром, так вона змучилась і нахвилювалась. Але Педді все-таки вижив і за місяць зміцнів настільки, що вже зміг повернутися в свою халупу на руднику Золоте Перо. Хлопець був ще дуже блідий і кволий, проте страшенно задоволений з того, що вцілів. Він без кінця дякував Саллі за все, що вона для нього зробила, хоч, певне, не відчував ніяких докорів сумління, що завдав їй такого клопоту.

На думку Дінні та інших старателів, це було просто підло: знаючи, що в нього тиф, Педді нав’язався місіс Гауг, замість того щоб лягти до лікарні. Але Саллі не вірила, що хлопець зробив це умисне.

— Бідолаха був зовсім як хворе щеня, — казала вона. — Він сам не знав, що з ним коїться.

Однак, прощаючись з Саллі, Педді сказав їй таке, що страшенно і приголомшило, й обурило її.

— Ну що ж, мем, за позику — віддяка, я так гадаю, — кинув він зі своїм простодушно-нахабним виглядом. — Адже і я зробив вам неабияку послугу тим, що тримав язика за зубами. Думаєте, я не знаю, хто був з Фріско на балконі тієї ночі під Новий рік, коли хлопці шукали його по всьому будинку?

РОЗДІЛ LV

Кожного ранку Олф виходив з свого біленького будиночка, що ховався у затінку перцевих дерев, і прямував на рудник. Надшахтні споруди й хисткі опори копрів темніли на крутому схилові хребта, впинаючись у блакитне небо. Там, серед ветхих, перехняблених будівель, що ліпилися довкола головної шахти, стояв невеличкий сарайчик з гофрованого заліза, який Олф називав своєю конторою.

В цьому сарайчику Олф працював більшу частину дня. Сіра заяложена куртка та старий фетровий капелюх висіли на кілочку біля дверей і завжди були напохваті: він одягав їх, спускаючись у шахту. Ніколи не можна було знати наперед, коли треба буде полізти під землю, щоб перевірити, як іде проходка нового штреку, чи в якійсь іншій нагальній справі.

В залізному сарайчику було гаряче, немов у печі, за розчиненими навстіж дверима сліпила очі залита сонцем гола руда земля. Але Олф з головою поринав у підрахунки, звіти, листування, рішуче викреслюючи з своєї свідомості все, що не стосувалося безпосередньо рудника та видобутку золота. Коли робочий день закінчиться, він прийде додому, де на нього чекають Лора та Еме, — і в цьому його щастя! Більше йому нічого не треба, запевняв себе Олф.

В питанні про права старателів на розсипне золото він уже сказав своє слово і назад рачкувати не буде; про це він офіційно повідомив секретаря Спілки захисту старательських прав. Якщо хтось із старателів закілкує ділянку на мідасівському наділі, він змушений буде виконати вказівку компанії і зажадає від приїскового інспектора, щоб той вжив проти порушника відповідних заходів. Після сварки з Дінні Олфу нікому було пояснювати, чому він став на цей шлях.

Він уже не зустрічався з старателями, своїми давніми товашами; бачився з ними лише випадково, коли ходив у справах до міста або забігав до трактиру випити кухоль пива.

Здибавшись якось на вулиці з Дінні, Олф запросив його на чарчину, але Дінні відмовився пити з ним. Тепер Олф водився з промисловцями та управляючими: пив з Зебом Лейном, Галлаганом з Лейк-В’ю, Карлейлом з Айвенго та Доррі Дулеттом. Жоден з його колишніх друзів не хотів з ним знатися.

От Фріско — той якось примудрявся підтримувати добрі стосунки з старателями, хоч всім було відомо, що він тягне руку золотопромисловців. А втім, після перших арештів, коли пристрасті почали розпалюватись, Фріско гайнув на узбережжя і ціле літо купався в морі та плавав на яхті. Коли ж верховний суд став на бік старателів і заарештованих випустили з в’язниці, Фріско повернувся. Він разом із старателями святкував їхню перемогу і щедро сипав грішми, хоч усі розуміли, що боротьба не кінчилась, а тільки настало щось на зразок збройного перемир’я.

В ці дні Олф з гіркотою переконався, що всі давні товариші від нього відсахнулись.

— Вони ладні скільки завгодно шкірити зуби з Фріско, який весь час робить їм капості в них за плечима, а зі мною навіть вітатись не хочуть, — скаржився він Моррісу.

Морріс чудово розумів, чому це так. Чого, власне, могли сподіватися від Фріско його давні товариші? Вони знали наперед, що він стане на бік Айвенгівського синдикату та золотопромислових компаній. Фріско ніколи й не приховував, що його мета — нажива, а на все інше йому начхати. Інша справа — Олф. У нього вірили. Старателі пам’ятали чесного, щиросердого хлопця, пам’ятали доброго товариша, на якого завжди можна було розраховувати в біді. І ось тепер він перекинувся в табір тих, хто чинить по відношенню до старателів жорстоку несправедливість! Як могли вони примиритися з цим? Адже Олф сам колись був старателем. Тож чи можна його рівняти до отого вискочки і пронози містера де Морфе чи до банди іноземних капіталістів, які прагнуть хазяйнувати в країні і топчуть права австралійських робітників? Ні, старателі не могли простити Олфу Брайрлі його запроданства.

Те, що він робить, — підлість, казали вони. Мало того, що він виправдує все це свавілля, так ні, він ще й сам ладен кидати людей до в’язниці за те, що вони захищають свої права!

Олф якось одразу постарів і змарнів за ці дні. Він бачив, куди завела його ця боротьба. Люди, яких він звик вважати своїми друзями, зустрічаючись з ним, зовсім його не помічали: вони дивилися на нього так, ніби перед ними було порожнє місце. А дехто навіть презирливо спльовував, коли проходив мимо, і кидав йому вслід образливі репліки. Проте жодного разу в Олфа не стало духу обуритись. Він знав, що вони праві. Пригнічений і жалюгідний, плентався він вулицею, намагаючись не дивитися на людей, понуро буркаючи «добрий день», якщо йому зустрічався Дінні, і ніколи не дістаючи відповіді. З промисловцями він поводився замкнуто й холодно, ніби хотів показати, що не вони йому, а він їм робить честь, погоджуючись знатися з ними.

Морріс почував щиру приязнь до Олфа. Олф зробив йому чимало добра — дав притулок у себе після урагану, допоміг стати на ноги, — і, може, саме завдяки Олфу Морріс зумів узятись до діла, коли підскочила нагода з похоронним бюро. І взагалі серед усіх знайомих Олф був йому найближчою людиною, як і він — для Олфа. В ці тяжкі для нього дні Олф ще міцніше здружився з Моррісом, бо це була єдина людина, перед якою він міг вилити свою душу.

Морріс розумів його і, не криючись, говорив, що на місці Олфа зробив би те саме й ніколи не став би через це мучитись. Морріс захищав Олфа перед Дінні, перед Міком Меньйоном, Майком Берком, Меллокі О’Дуайром та іншими членами Спілки захисту старательських прав, які час від часу збирались у нього вдома, щоб обговорити з Дінні те чи інше питання.

Як ви не розумієте, казав він, що Олф не може ризикувати своєю роботою. Бо ж коли він піде супроти промисловців і ті переможуть, йому вже ніколи не бачити ніякої роботи. А він вважає, що промисловці переможуть, і, здається, має рацію. Фінансові тузи тримають у своїх руках і уряд, і поліцію. Вони натиснуть на всі пружини, щоб змінити приїскове законодавство так, як їм вигідно. Хіба вони вже не роблять цього? Старателі погоджувались, що Олф зробив саме так, як багато хто зробив би на його місці. Він став на бік свого класу і дбає про свої особисті інтереси. Все тут цілком ясно. Але ж Олф не може не бачити, що промисловці.утискують старателів, що правда на боці останніх. Олф сам був старателем і чудово розуміє, що станеться з ними, та з їхніми сім’ями, якщо їх позбавлять прав на розсипне золото. Та йому, бачте, тільки б урятувати свою власну шкуру, а доля тисяч людей для нього пусте.

Тож на яку повагу чесних трудяг може розраховувати цей відступник? Він боягуз, боїться втратити роботу і навіть пальцем не кивне, щоб допомогти своїм давнім товаришам, над якими чинять кричуще беззаконня! Гірше того — злигався з ворогами, що хочуть заморити голодом усіх старателів на приїсках, і допомагає їм у їхньому розбої!

Он Воспер, Грегорі та й інші відомі громадяни відкрито, не рахуючись ні з чим, виступають на захист старателів. А містер Олф Брайрлі ховається за спину Асоціації управляючих рудниками та ще й погрожує, що виконає наказ своїх хазяїв, якщо старателі почнуть кілкувати ділянки на мідасівському наділі, чого вони, до речі, навіть не думали робити. Всім відомо, що концесію на мідасівський наділ було видано, коли там виснажилися всі розсипища.

Старателі швидше простять промисловцям — ті принаймні ніколи не приховували, чого вони прийшли в цю країну: їм потрібне золото, все золото, яке вони тільки можуть з неї викачати, щоб вивезти його за кордон і жити там у розкошах. Але Олфу Брайрлі вони не простять. Не простять йому, що він перекинувся на бік капіталістів і пішов супроти давніх товаришів, пліч-о-пліч з якими сам копав колись золото на перших старательських ділянках і які зараз борються, відстоюючи права усього трудящого люду Австралії.

Серед тих, що колись першими виступили з Південного Хреста в похід за золотом, крім Морріса, була ще тільки єдина людина, яка виявляла співчуття до Олфа. Це був Педді Кеван.

Жовторотий Педді поступово робився досить важливою персоною. Він умів служити і нашим і вашим, хоч ніхто йому не довіряв ні на крихту. Педді удавав, ніби він разом з старателями в цій боротьбі за права на розсипища; але дехто подейкував, що особисті інтереси єднають його з промисловцями. Здавалося б, цьому важко було повірити. А може, й не так важко, казав Дінні, якщо пригадати, скільки вже років він крутиться на біржі. Дінні ладен був ручитись, що в Педдиній кишені лежить солідна пачка акцій, яка одного чудового дня зробить малого пройду багатієм.

Педді на це відбувався жартами.

— Ну, ще б пак, Дінні! Давно вже вирішив купити собі Великий Боулдер, — казав він. — Але, звісно, не все одразу.

Педді працював рудокопом на Золотому Пері, розташованому серед чагарів за милю від гори Марітана. Він майже завжди ходив брудний і неголений, у старих молескінових штанях та ношеному-переношеному повстяному капелюсі; зате його частенько можна було бачити в товаристві Фріско чи Зеба Лейна, і він поводився з ними як рівний серед рівних.

Не можна сказати, щоб Олф дуже зрадів, коли, поверта чись одного разу додому, зустрів Педді і той, ухопивши його за руку, сказав:

— Моє шанування, містер Брайрлі! Я до вас, як завжди, з щирою душею, а що про вас плещуть, то для мене пусте.

— Дякую, Педді, — сказав Олф сухо, намагаючись зрозуміти, що потрібно від нього цьому молодому негідникові.

Самовпевненість Педді, гострий насмішкуватий погляд його водянисто-блакитних очей викликали в Олфа глухе раздратування. Здавалось, Педді рознюхує, як подіяло на Олфа вороже ставлення до нього старателів, і робить для себе якісь висновки.

Тепер Педді був уже не такий худющий та миршавий, як раніше; він витягся і став міцним парубчаком, хоч, може, й не дуже привабливим на вигляд. Його бліде кирпате обличчя й зараз було поцятковане крупним ластовинням. Пасма цупкого волосся рудою щетиною стирчали крізь старий, продертий капелюх. Але очі дивилися гостро й допитливо з-під білястих вій, і в усій зовнішності цього молодика мимовільно відчувалися неабиякі здібності та якась прихована внутрішня сила. Педді Кеван поводився тепер як дорослий мужчина, і розмовляв з усіма як рівня.

Олфове роздратування замінилося насмішкуватою цікавістю, коли Педді раптом сказав:

— Бачте, в чім річ, містер Брайрлі: я вважаю, що кожен має право захищати свої інтереси. І ніхто на нашому приїску не зробив цього так рішуче й одверто, як ви. Я дуже високої думки про вас, містер Брайрлі, але, по щирості, ви теж не добачили дечого в усій цій історії з розсипним золотом. Це — добра справа. Потрібна нашій країні. Я — за місцевий капітал, за те, щоб гроші залишалися на приїсках. Куди подінемось ми, якщо в нас тут почнуть хазяйнувати різні іноземці? Їй-бо, таким чесним людям, як ми з вами, тут просто не залишиться місця.

Олф засміявся. Он воно що! Педді, здається, вважає, що вони з ним одного тіста книш.

— Мене цікавить тільки робота й справи компанії Мідас», — сказав він різко.

— Гай-гай…— Педді звернув до селища. — Ваша компанія підведе вас, містер Брайрлі: Фріско полює на «Мідас» за дорученням французького синдикату. Якщо незабаром вам доведеться шукати собі роботу, згадайте про мене — може, я дещо запропоную вам.

РОЗДІЛ LVI

— Заважив сто фунтів?

— Чорт забирай, невже правда?! Ото самородочок — є чим поласувати, — сказав Тессі.

Хвилину тому Педді Кеван з хряском розчахнув хвіртку, промчав через садок і вихором влетів на веранду до Гаугів. Бруний, скуйовджений, він прибіг просто з роботи, щоб чимшвидше сповістити про новину.

Якось Дінні сказав про Педді Кевана:

— Якщо цього хлопця трохи пошкребти, з нього так і посиплеться золото. Певне, через те він і не полюбляє митися. Боїться, щоб після нього в тазі не знайшли золотого розсипища.

Дінні й Тессі Ріган сиділи на приступках веранди, де зібралося ще кілька старателів, і, посмоктуючи люльки, обговорювали причини тимчасового затишшя в боротьбі за розсипища. Кріс примостився осторонь на одному з саморобних стільців, оббитих мішковиною, і час від часу докидав якесь зауваження. Педді, з розпатланим рудим чубом і дикими від збудження очима, порушив мирний хід бесіди. Коли хто-небудь з таким виглядом вдирається до гурту, це може означати тільки одне: наставляй вуха, десь знайшли золото — буде новий похід!

Кожен із старателів вмить насторожився, у кожного щось тьохнуло в грудях. Старі, досвідчені золотошукачі, такі, як Дінні й Тессі, удавали, ніби зовсім спокійно сприйняли Педдину новину.

— Ну, а де ж вони ростуть, такі самородки?

— Хто його знайшов — відомо?

— Ніхто ні біса не знає, — випалив Педді. — Приїхав панотець Лонг з Кеноуни і каже, що два хлопці знайшли здоровезний самородок. А більше шановний отець нічого не хоче казати. Поклявся, бачте, зберігати таємницю.

Тессі підвівся й підсмикнув штани.

— Ну, цим він не відбудеться, правда, Дінні? Треба самим поглянути, що там таке, та й манатки про всяк випадок зібрати, якщо…

— Похід уже почався, — перебив його Педді. — Дорога на Кеноуну аж кишить. Я з своїм напарником зараз відчалюю теж.

— Пробачте, мем! — гукнув Дінні Саллі. — На сьогодні обід відміняється!

З веранди всіх наче вітром здуло.

— Ну от, хай йому всячина! — Саллі підійшла до дверей і побачила, що всі вони вже поспішають дорогою до міста: і Дінні, й Тессі Ріган, і Педді, й решта старателів, а позаду всіх — Кріс Кроу. Пораючись біля плити, Саллі запарилась, аж мало не падала з ніг, і їй було до сліз досадно, що вся її праця пішла нінащо. Спересердя вона кляла золоту гарячку й усі золотошукацькі походи на світі. Ще тільки почувши, про що з таким захватом розливається Педді, вона вже знала, чим це скінчиться.

Морріс повернувся увечері й на диво спокійно розповів про новину, яку приніс панотець Лонг, і про дику метушню, що знялася в місті навколо походу до Кеноуни, де, як гадали, можна було щось розвідати. Вся ця справа здавалася Моррісу дуже сумнівною. Ні в поліції, ні в гірничому департаментті немає ніяких відомостей про цей самородок, сказав він. Якби самородок існував насправді, то його уже пред’явили б і заявка була б зареєстрована.

Звичайно, всі знають, що частина золота іде на сторону; але старателі суворо пильнують, щоб тут закон не порушувався. Утаювання золота тягне за собою конфіскацію ділянки. Отож навряд чи знайдуться такі, що, натрапивши на багату жилу, стануть нею рискувати. Через те великі знахідки, як правило, завжди реєструються, і тільки якась дрібниця просочується до рук перекупників краденого золота.

Саллі надивуватися не могла, як страшенно змінився Морріс. Раніше — до свого злощасного походу на Маунт-Блек — він перший кинувся б мов навіжений у цю нову погоню за золотом. Але після того походу, і особливо відтоді, як Морріс став трунарем, він цілковито збайдужів до всіляких чуток про нові золотошукацькі походи чи багаті розсипища, знайдені десь на новому далекому приїску.

Саллі знала, що Морріс через силу примусив себе зайнятися своїм новим ремеством. Заглушив у собі відразу до нього і тепер був навіть задоволений, що зумів домогтися успіхів на ниві поховання людей. Не велика то приємність — знімати мірку з небіжчиків, збивати труни або плентатися біля катафалка у похоронній процесії казна-куди на кладовище, казав Морріс. Попервах його просто з душі вернуло і соромно було людям у вічі дивитись, а тепер нічого, звик. Робота як робота, буває гірша. Просто доля зле пожартувала з нього. Але з жарту є зиск — ось що найголовніше!

— Це теж ніби свого роду невеличка жила, — сказав якось Морріс Олфу. — Хто б міг подумати, що я зароблятиму гроші на трупах! Ніхто наперед не знає, де лежить його щастя: Видно, мені судилося не копати золото, а закопувати мерців.

Морріс тепер весь час пропадав або в своїй конторі, або в майстерні, або в стайні; навіть пишався тим, як він уміє догодити пригніченим горем родичам небіжчика — ніколи не шкодує жалобного крепу, складає віршики для повідомлень про похорон, а для одного з своїх клієнтів навіть попросив Саллі наплести вінків з білих безсмертників.

— Бачиш, люба, я всіляко намагаюся ублаготворити померлу душу, — з гіркою іронією казав він.

Саллі просто не знала, що їй робити з Моррісом: він зовсім погрузнув у своєму похоронному бюро. Невже він більше ні на що не надіється і вирішив усе життя ховати мерців? Саллі навіть хотілося тепер, щоб він загорівся від цих балачок про золото і гайнув разом з усіма ловити примарне щастя. Але Морріс залишався незворушним і байдужим до всього на світі.

Дінні й Тессі, гнані золотою гарячкою, поспішали до Кеноуни. Не може бути, щоб отой піп так набрехав. Якщо він каже, що бачив здоровенний шмат золота — то таки бачив. А він же про це сказав? Сказав! І якщо більше нічого не говорить, то тільки тому, що не може розголосити таємниці сповіді. Певне, йому хтось сповідався, розкаюючись у якійсь нечистій справі, міркували старателі. Грабіжництво або ж убивство, а може, те й друге водночас.

Сотні людей, похапавши кайла та лопати, — на верблюдах, на конях, на ослячих візках, на підводах, на велосипедах і пішки, з мішком за плечима, — ринули в дорогу, щоб перекопирсати, обнишпорити землю за околицями Кеноуни.

Через кілька днів вони потяглися назад: ніяким легендарним самородком ніде навіть не пахло. І не було жодних чуток про багаті розсипища десь поблизу, чи про старателів, що повернулися здалека й кропили свою удачу, чи про чиюсь підозрілу метушню.

З’ясувалося тільки, що золото на старому Білому Пері та інших колись багатих приїсках цього краю почало вичерпуватись. Крамарі й трактирники в один голос скаржилися на застій у торгівлі. Чутка, пущена панотцем Лонгом, була їм, звісно, на руку, і вони зустріли її вельми радо. Інша справа — старателі. З раннього ранку й до вечора під палючим сонцем вони марно длубали землю кайлами та лопатами, не заробляючи цією виснажливою працею навіть собі на прожиття, не знаючи навіть, де вони копають: далеко чи близько від місця народження того таємничого кавалка золота.

Із східних штатів також почали прибувати партії золотошукачів, і після трьох тижнів одчайдушних, але даремних пошуків становище склалося досить загрозливе.

Дінні чудово пам’ятав горезвісний похід Мак-Кена і несамовиту лють старателів, ошуканих варняканням п’яного дурня. Він застерігав інспектора й констебля, що треба якось допомогти озлиднілим і голодним старателям, а то панотцю Лонгу не минути лиха. Якщо священик сказав правду — нехай назве місце, де було знайдено самородок. Бо старателі подумають, що він або ляпнув зайве з п’яного розуму, або ж їх умисне обдурили заради наживи окремих крамарів та трактирників.

Панотець Лонг погодився сказати, де знайшли самородок. О другій годині дня такого-то числа він привселюдно розповість про це з балкона готелю в Кеноуні.

Натовп, що зібрався біля готелю, за свідченням Дінні, був настроєний далеко не мирно. Перед лицем такої грізної сили у будь-якого смільчака душа сховалася б у п’яти.

— Людей зійшлося тисяч шість-сім. Усі патлаті, мов вовкулаки, в усіх ноги розтерті до крові. Від голоду ледве стоять на ногах, очі палають. Було видно, що коли панотець Лонг не дотримає слова — вони його просто роздеруть на шматки. Ті, що мали коней, верблюдів, повозки чи велосипеди, тримали їх напоготові, щоб одразу рвонути вперед, тільки-но панотець Лонг скаже, де знайшли той здоровенний самородок.

Коли молодий священик вийшов на балкон, його зустріли зловісним мовчанням. Запала така гнітюча тиша, яка буває лише перед грозою.

— Панотець Лонг стояв білий мов крейда і весь тремтів від страху, хоча й силкувався бадьоритися, — розповідав Дінні. — Дехто з хлопців почав уже галасувати. Лише богу відомо, що могло б статися, якби попик надумав відкручуватись. Спочатку я страшенно боявся цього, бо надто вже він розмазував — в яку, мовляв, халепу він ускочив, не подумав, до чого може призвести людей золота гарячка. Ну, а далі попросив хлопців ні про що його більше не розпитувати, коли він назве місце, де знайшли самородок. Ті, кому вже зовсім урвався терпець, почали заприсягатися, здіймаючи до неба руки. «Гаразд, — сказав панотець Лонг, — зараз я вам скажу, де, на мою думку, було знайдено самородок і все, що я про це знаю. Не можу тільки назвати тих, хто його знайшов, бо не маю на те права. Самородок нікуди не дівся, він у повній цілості. Зараз він не в цьому місті, а, мабуть, у якомусь іншому десь поблизу, і свого часу повернеться назад до Кеноуни…»

«Самородок знайшли…» — тут ми всі затамували подих, чути було, як муха пролетить, а він спроквола промимрив: «…по дорозі на Курналпі, за чверть милі від найближчого озера».

— Натовп заревів і немов з ланцюга зірвався. Люди просто озвіріли, лізуть одне одному на голови, повозки тріщать, коні стають дибки, верблюди, запряжені в незграбні вози, пруть навпростець, не розбираючи дороги. Крики, гамір, лайки, прокльони. Та ось усе це з диким реготом, з гиканням наввипередки помчало в бік Курналпі. Такого я зроду не бачив. Справжнісіньке тобі стовпотворіння! Щастя ще, хоч нікого до смерті не задавили.

Сам Дінні та ще чоловік півтораста старателів залишились послухати, чи не скаже панотець Лонг чогось певнішого. Коли гамір ущух, священик додав: «Самородок знайшли поблизу дороги, на глибині п’ять чи шість футів, а важить він щось дев’яносто п’ять чи сто фунтів».

Сказавши це, він пішов з балкона.

Дехто несміливо спробував аплодувати, а хтось навіть запропонував висловити панотцю Лонгу подяку за повідомлення. Однак у відповідь загули несхвальні голоси. Досвідченим старателям, таким, як Дінні чи Тессі Ріган, що тверезіше дивилися на речі, слова священика не вельми сподобались; надто вже він заминався: «на мою думку», «мабуть». Більше скидалося, що то говорить не священик, який береже таємницю сповіді, а людина, котра боїться, що стала жертвою лихого жарту.

Чимало старателів зібрали свої манатки і поплентались назад до Калгурлі. Вони вже бачили, що від цього походу марно ждати добра і що здоровезний самородок панотця Лонга — чистісінька вигадка. Проте сотні людей ще довго кілкували ділянки на багато миль довкола пересохлого озера при дорозі на Курналпі й уперто довбалися в землі. Та скільки вони не мучились, виснажлива праця не дала їм ані єдиного зернятка золота.

Подейкували, ніби панотець Лонг пиячив якось з одним відомим у Кеноуні трактирником та його приятелями, і ті розхвалювали йому так і сяк скарби цього приїску. Коли священик добре захмелів од віскі, яким його частували не менше, ніж різними побрехеньками, йому, певне, підсунули щось схоже на грудку золота, а може, з п’яних очей бідоласі просто привидівся велетенський самородок. І він здуру й бовкнув десь про цей самородок, не усвідомлюючі того, якого лиха може накоїти чутка про таку знахідку, не розуміючи, що похід старателів — це питання життя і смерті для сотень, ба навіть тисяч людей, а заразом і для тих, хто такі чутки поширює. Адже Мак-Кен за свою брехню трохи не наклав головою!

Учасники походу рвалися по-своєму розрахуватися з негідниками, які пошили в дурні панотця Лонга. Була підозра, щр Том Дойл, власник найбільшого готелю в Кеноуні й дуже впливова там особа, був причетний до цієї справи. Всі знали, який він охочий до жартів. Але Том, шестифутового зросту ірландець з бугаячою силою і таким же норовом, заприсягнувся, що повідбиває печінки кожному, хто лиш посміє зводити на нього такий наклеп.

Старателям, які спробували учинити йому допит, Том нагадав, що він сам такий же старатель, як і вони. Кожен пенні, що пішов на його готель, добутий на приїсках. Він не якийсь там придуркуватий молокосос, щоб гратися з вогнем, плескаючи казна-що про неіснуючий самородок. Том закликав у свідки і матір божу, й усіх святих, що сам нічого б не пожалів, аби знайти дурисвітів, хто б вони не були. А в тому, що священику наставили носа, він, звісно, нітрохи не сумнівається.

Ніяких нарікань на панотця Лонга, який, до речі, перебуває під його захистом, він не дозволить. Хіба ж то не він, не Том Дойл, боровся разом з усіма старателями за справедливість? Нехай хто скаже, що це не так! І хіба не він підняв свій голос на захист старателів, коли Джону Форресту здалося, ніби він може поводитися з ними, мов з падлом? Та він же, чорт забирай! І за це його арештували й хотіли присобачити йому справу про підбурювання до заколоту, про порушення громадського порядку і ще казна-що. Тільки все це лопнуло, як булька на воді, бо він, Том Дойл, лише захищав старателів. А це — право кожного громадянина.

Ну, звісно, казали старателі, вони все це знають і пам’ятають. Вони зовсім не думають, що Том був у спілці з тими пройдисвітами, які заради жарту чи заради наживи спровокували людей на цей похід. Просто вони вважали за свій обов’язок сказати йому, які ходять чутки, і розплутати плітку.

Том погодився з ними й поставив усім випивку та закуску. Хвиля старательських походів, збита необачними словами панотця Лонга, не одразу вляглася. Були й інші, менші походи— в. Золоту Долину, Широку Стрілу, Муллін. А панотцю Лонгу ще не раз загрожувала небезпека, і казали, що він ходив на волосинку від смерті.

Хоч священик і далі жив на приїсках, проте це був уже не той колишній панотець Лонг: від нього залишилась сама тінь. Гризота про казковий самородок та жахливі наслідки походу не давали йому ані миті спокою, і зрештою саме це, на думку багатьох, поклало його в домовину, а зовсім не тиф, од якого він нібито помер через кілька місяців у Перті.

Невдовзі Том Дойл був обраний мером Кеноуни. Це сталося після того, як боротьба старателів увійшла в нову фазу.

А почалося це так: Майка Берка, Джіммі Міллера, Еда Бернса й Тессі Рігана арештували, звинувативши їх у крадіжці руди, яку вони вивозили мішками з своїх ділянок на наділі Айвенгівського синдикату.

РОЗДІЛ LVII

Старателі не припиняли роботи на своїх ділянках на айвенгівському наділі. Протягом усього останнього часу синдикат переробляв породу з відвалів. Майк Бер’к, чия ділянка межувала з головною шахтою синдикату, також почав працювати на відвалі. Напарники допомагали йому згрібати породу, наповнювати нею мішки й возити до артільної ступи. Вони доводили, що весь золотоносний пісок з цього відвалу належить їм.

А через кілька днів Майка Берка, Тессі Рігана, Джіммі Міллера й Еда Бернса ото й було арештовано і звинувачено в крадіжці руди, яка була власністю Айвенгівського синдикату. Проте розгляд справи було відкладено до рішення суду присяжних в аналогічній справі, що мала слухатися в Пік-Хіллі.

Коли стало відомо, що суд відкладено, старателі на зборах заявили, що не можуть дозволити собі розкіш сидіти без діла й чекати коло моря погоди. І вони відновили роботу. На багатьох ділянках виробіток золота йшов досить успішно, і це ще більше зміцнило їхнє рішення. Руда Берка після промивання дала двісті десять унцій. Однак до того часу, поки не з’ясується питання про право власності, золото доводилося вносити банк, у депозит. Старателі дедалі нетерплячіше чекали рішення суду в Пік-Хіллі і не втрачали впевненості, що справа розв’яжеться на їхню користь.

Та коли судове рішення було нарешті оголошене, всі їхні надії розвіялись, мов дим.

Ну як це можна назвати? — обурювались вони, вкрай приголомшені.

В постанові суду говорилося, що старателі можуть шукати золото на території наділу, але вивозити його не мають права.

Таке рішення, на думку старателів, було просто знущанням з правосуддя й здорового глузду. Хто погодиться з ним миритись? В усякому разі, тільки не старателі австралійських приїсків. Зате власники наділів та золотопромислові компанії тріумфували.

Щоправда, рішення суду присяжних не було одноголосне. Залишалася можливість подати апеляцію до Таємної ради; але старателі вже й так витратили не одну тисячу фунтів, домагаючись правильного витлумачення закону. Якщо справу буде передано до Таємної ради, доводили вони, то всі судові витрати уряд повинен взяти на себе.

Старателі рішуче заявили про свій намір і далі продовжувати боротьбу за право на розсипне золото. Ні арешти, ні судові переслідування, казали вони, не примусять їх відступитись. Вони знають, що закон і справедливість на їхньому боці. Продажні політикани показали, як вони можуть зневажати закон і примушувати служителів правосуддя танцювати під їхню дудку. Тепер трудящим приїсків не залишається нічого іншого, як продемонструвати ту силу, на яку вони спираються, відмовляючись коритися такому кричущому свавіллю.

Старателі продовжували працювати, як звичайно. Берк та його напарники й далі вивозили руду з відвалів своєї ділянки. А коли одного разу з будинку управляючого вийшов констебль і наказав припинити роботу, вони зажадали, щоб він показав їм свої повноваження. Показати він нічого не зміг, і старателі, добродушно посміюючись з нього, взялися знову згрібати породу та насипати її в мішки.

Над полудень приїхали в повозці помічник поліцейського інспектора Холм та капрал Нікольс. Вони забрали Майка Берка, Тессі Рігана, Джіммі Міллера та Еда Бернса й одвезли їх до поліції. Звісно, старателі могли б відбити товаришів, але вони суворо виконували вказівку керівників своєї Спілки не чинити опору.

Ну що ж, вони цього й чекали, а Майку Берку та його дружкам уже невдивовижу сидіти під арештом! І старателі не втрачали бадьорості, вони жартівливо, з вигуками «ура» провели поліцейську повозку, пославши кілька крутих слівець на адресу інспектора й уряду.

Найнявши кращих юристів приїску, старателі неухильно діяли за їхніми порадами, і Спілка захисту старательських прав знову здобула перемогу.

У верховному суді, коли було подано апеляцію, суддя Хенсман виніс рішення, в якому говорилось: «Оскільки Джадрелл, попередній власник наділу Айвенгівського синдикату, помер, не призначивши спадкоємця, і жодну особу не було введено в ці права, наділ залишився без власника; звідси випливає, ща особи, названі позивачами в цій справі, неправомочні виступати із скаргами на порушення меж наділу».

В рішенні зазначалося також, що за звичайних обставин дії Берка розглядалися б як крадіжка, бо ділянка його була на території наділу; але через те, що право на володіння наділом, як встановив суддя Хенсман, було втрачене, Берк, як і кожна інша особа з старательським свідоцтвом, має право шукати золото, а також брати руду з відвалів чи з будь-якого іншого місця, віддаленого на п’ятдесят футів від рудної жили. Тим більше, що досі не було навіть доведено, чи є на Айвенго така жила.

Отож виходило, що, згідно з законом, як говорилося в рішенні суду в Пік-Хіллі, старателям забороняється брати руду з наділу будь-якої компанії; та якщо дотримуватися справедливості й здорового глузду, то Берк діяв у межах дозволеного, коли брав золотоносний пісок з незаконно удержуваної, на думку судді Хенсмана, території.

Ухвала верховного суду була зустрінута з великою радістю, хоч новий закон про добування золота й судове рішення в Пік-Хіллі залишалися в силі і боротьба з ними була ще попереду.

РОЗДІЛ LVIII

Мало не кожного дня відбувались події, що розпалювали гнів і обурення старателів. Золотоносні розсипища, які ніколи не йшли під наділи, в обхід старого закону передавалися золотопромисловим компаніям. На Горбі Самородків та в Широкій Стрілі відбулися мітинги протесту проти незаконних дій компанії, що загарбала старательські ділянки. Айвенгівський синдикат продовжував домагатися судового переслідування старателів, а старателі, попри все це, продовжували працювати на своїх ділянках.

Багато старих золотошукачів, уже нездатних до тяжкої праці, греблося у відвалах та віяло пісок на покинутих ділянках довкола Марітани й Великого Боулдера. Вони ледве перебивалися на ті дрібки золота, які їм час від часу щастило назбирати. Але раптом поліція ні з того ні з сього почала вимагати від них старательські Свідоцтва, а коли вони показе вали документи старого зразка, безжально гнала їх геть.

— Яка ганьба! — обурювався Дінні. — Кожен знає, що бідолахи не мають пенні за душею.

У старателів на Аделіні, одному з боулдерських рудників, справи йшли непогано. Та коли на наділ ринуло не менще сотні старателів і закілкувало ділянки, промисловці знову перейшли в наступ. Орендатори-здольщики, що напевне були підставними особами компаній, почали брати руду із старательських відвалів.

Старателі навіть нестямились, як двадцять чоловік опинилися у фрімантлській в’язниці; серед них був і Дінні.

Знову по всіх приїсках покотилася хвиля багатолюдних мітингів протесту; вони виникали стихійно — і на ділянках, і на вулицях, і в громадських приміщеннях міст.

— До якого тільки шахрайства не вдавалися компанії, — розповідав Дінні. — Взяти хоча б те, як вони умисне сфабрикували позов проти своїх здольщиків на Боулдері й підсунули його до верховного суду, щоб потім було на що посилатись. Коли старателі зачули, що в суді розглядатиметься позов Хеннанського об’єднання золотопромисловців до здольщика Каулі, керівники Спілки одразу насторожились.

Вони з’ясували цю справу і заявили, що ніхто не давав повіреним Спілки ніяких вказівок щодо цього пройдисвіта. Каулі кинув свою ділянку, коли почалися утиски старателів. Напарники, з якими він раніше працював, свідчили, що відтоді вони його навіть у вічі не бачили і що жодних прав на ділянку він не має.

Каулі найнявся на роботу до Хеннанського об’єднання золотопромисловців. Це все, що вони про нього знали. І все-таки першою справою, призначеною для розгляду в верховному суді, була справа Каулі, а не Маккарті, Хорана чи інші, давно вже розглянуті приїсковим інспектором. Потім розкрилося, що приїсковий інспектор сам передав справу Каулі до верховного суду. Звичайно, Спілка захисту старательських прав рішуче відмежувалась від Каулі та його процесу.

Старателі зрозуміли, що це пастка. Справи їхні були відкладені на вимогу золотопромислових компаній, що стояли за плечима здольщиків; компанії розраховували, що суд прийме в справі Каулі рішення, яке зв’яже старателям руки і ноги. Але ті лише посміювались: ні, їх на такому не обдуриш —надто дешевий трюк.

Лише деякі старателі визнали новий закон і погодилися сплачувати компаніям данину за право добувати розсипне золото на їхніх наділах. Але їх швидко розкусили. Це підставні особи, казали старателі. Бо хто ж піде на таке ганебне діло?

Коли один здольщик на Боулдері зупинив свою підводу біля відвалів Дена Ші, Ден запитав його, чого йому тут треба. Здольщик відповів, що обробляє відвали на наділі компанії і хоче вивезти руду.

— І не надійся! — сказав йому Ші. — Руда — з моєї шахти, й відвали — мої.

На суді Ші визнавав, що взяв коня за вудила, одвів убік, відчепив посторонки і перекинув воза.

Але здольщик заприсягався, що Ші ображав його, відштовхнув геть, почав погрожувати, і два поліцейських, які навмисне вешталися поблизу, засвідчили його слова. Кожному було ясно, що все це підстроєно від початку до кінця. А проте Ші опинився за гратами.

Старателі вирішили, що будуть і без Ші вивозити руду з його відвалів. Вранці, коли загримотіли тази, на загальні збори зійшлися всі старателі з довколишніх ділянок. Керівники Спілки пояснили становище: настав час діяти.

До відвалів Ші пригнали чотири підводи, навантажили їх породою і повезли до промивальні за Браун-Хілл. Кількасот чоловік ішло позаду, охороняючи валку. В Браун-Хіллі їх зустріла кінна поліція на чолі з сержантом. Казали, що якийсь здольщик з Боулдера звернувся до поліції, щоб вона арештувала старателів, які вивозили руду. Сержант Сміт намагався виграти час. Він попросив старателів почекати, поки прибудуть приїсковий інспектор та начальник поліції Ньюлендс. Вони вже в дорозі — хочуть особисто розібратися в усій цій справі.

Інспектор не приїхав, а Ньюлендс та агент розшукної поліції невдовзі примчали верхи на конях. Було цілком очевидно, що вони хочуть забрати підводи й арештувати візників. Але старателів того дня краще було не чіпати. Коли кінні поліцейські пробилися до підвід і почали стягати візників та видирати з рук віжки, їх відтиснули. Побачивши, що вони з усіх боків оточені розлюченим натовпом, поліцейські відступили, а підводи під переможні вигуки сотень старателів рушили Далі.

Спорожнивши підводи, старателі знову повернулися до відвалів, набрали руди й одвезли її до місця промивання. Люди наполегливо працювали весь день, не відступаючи від свого плану. Начальник поліції Ньюлендс попередив Майка Берка, що це йому вилізе боком.

Та неприємності дещо забарилися, бо в цей час, відсидівши свій строк у фрімантлській в’язниці, на приїски повернулася перша партія заарештованих в Аделіні.

Їм влаштували урочисту зустріч. Тисячі старателів з дружинами й дітьми прийшли на вокзал. Саллі теж пішла зустріти Дінні. Звільнених з в’язниці старателів посадили на лінійку, запряжену четвериком, і під звуки оркестру, з розгорнутими прапорами повезли до міста. Закрита парасолька, яку, мов корогву, несли попереду процесії, викликала загальний регіт і глузливі вигуки глядачів, що товпилися обабіч дороги. Населення міста радісно вітало і звільнених з в’язниці, і всіх їхніх товаришів, що йшли стрункими колонами під сліпучим промінням полуденного сонця.

На перехресті вулиць Марітани й Хеннана процесія зупинилась і почався мітинг. Один за одним виступали старателі, говорячи про те, що вони пишаються справою, за яку борються, і своїми товаришами, які постраждали в цій боротьбі. Бойового духу старателів нічим не зламати. Спілка ще рішучіше продовжуватиме боротьбу за права старателів на розсипне золото. Хрипкі, схвильовані голоси промовців тонули в бурхливих оплесках.

— Ми знаємо, що населення Кулгарді, Калгурлі, Мензіса, всіх таборів на приїсках — з нами, — стоячи на лінійці, заявив Дінні, коли настала його черга сказати слово. — Спілка захисту старательських прав залучила найкращих адвокатів, і ми керуємося їхніми порадами. Ми діяли з оглядкою, два роки дозволяли поліції забирати наших людей, вірячи в правоту нашої справи.

Коли одних кидали за грати, їхнє місце заступали інші, щоб зберегти право на ділянку. Юристи кажуть, що здольщина — це абсолютно незаконні побори. Це підлий прийом боротьби, як ніж у спину. До якого тільки безсоромного шахрайства не вдавалися законодавці в Перті, щоб зламати старателів! Але в них нічого не вийшло. І не вийде! Ніколи вони не зламають бойового духу людей, які першими прийшли в цей край, першими розвідали його й заселили. Спілка старателів домагається рівних прав для всіх і бореться проти будь-яких привілеїв.

Вибухнула злива оплесків. Оплесків на честь Дінні Квіна, на честь звільнених з в’язниці старателів, на честь Спілки захисту старательських прав, на честь тієї справи, за яку вони всі боролись. Після цього процесія з оркестром і прапорами потяглася далі довгою курною дорогою до Боулдера, де в готелі «Біржа» тих, що повернулися з ув’язнення, чекало щедре частування.

Ця демонстрація значною мірою спричинилася до тимчасового перемир’я між старателями з Аделіни та здольщиками Боулдера. Роль посередників узяли на себе деякі поважні городяни, які хотіли відвернути сутичку. Старателі заявили, що припинити роботу вони не можуть. Не помирати ж їм з голоду! А в крамницях перестануть давати їм у кредит. Проте вони погодились не брати руду з відвалів, за які йде суперечка, поки суд не винесе рішення в справі, що її веде Спілка захисту старательських прав. Тільки ж нехай і здольщики теж не чіпають цих відвалів.

— А хто може ручитися, що ви дотримаєте своєї обіцянки? — запитав комітет посередників.

— Не було ще випадку, щоб старатель не дотримав свого слова, — гордо відповів Пат Мак-Грат.

Та вже десь за тиждень старателі побачили, що здольщики беруть руду із спірних відвалів, і повідомили про це приїскового інспектора. Той попередив здольщиків, щоб вони цього не робили, а то й старателі теж візьмуться за відвали. Здольщики продовжували возити руду; старателі скликали загальні збори й постановили негайно відновити роботу.

Цього разу вже п’ятсот старателів стояло на варті, поки їхні товариші займали відвали. Пригнали чотири підводи і навантажили їх з горою.

Потім у супроводі сотень старателів підводи рушили на Браун-Хілл. По дорозі їх перестрів загін кінної поліції, очолюваний самим Ньюлендсом. Начальник поліції звернувся до старателів, закликаючи їх скоритися законові. Уповноважені старателів відповіли, що руда належить тим, хто її добув, і старателі свого не віддадуть. Якщо поліція втрутиться, їй буде вчинено опір.

Ньюлендс наказав заарештувати візників. Старателі миттю оточили підводи. Сталася коротка сутичка, і поліція відступила. Підводи покотили далі, а за ними переможно йшли старарателі, сповнені рішучості боротися до кінця. Цілий день вони працювали на своїх відвалах і возили руду.

З Півдня прибула підмога: двадцять кінних та п’ятдесят піших поліцейських стали табором на боулдерському наділі.

Тепер вантажити й возити руду приходило понад тисячу старателів. Поліція спостерігала, але не втручалася. Щоранку відбувалися збори, на яких обговорювалися плани подальших дій, а вечорами — масові мітинги. «Дисципліна і витримка!» — напучували керівники. Всі розуміли, що назріває криза. Але старателі, як ніколи, трималися по-бойовому, виявляючи готовність всіма силами захищати своє право на розсипне золото.

Та ось одного ранку, трохи не вдосвіта, коли старателі ще не повиходили на роботу, на їхні ділянки налетіла кіина й піша поліція і заарештувала кількох чоловік.

Дінні вголос зачитував друзям, як «Калгурлійський гірник» повідомляв про цю подію населення міста:

«Всяк і кожен незаперечно визнає, що наша поліція діяла безприкладне хоробро й мужньо. Напад відбувся, ледь зазоріло, а проте на ділянках уже працювала майже цілісінька дюжина старателів! І як би ви гадали? Щоб настрахати їх, вистачило всього-на-всього сімдесят поліцейських. Чи це не доказ нечуваної доблесті наших охоронців порядку! А слід завважити, що поліція була озброєна тільки гвинтівками, револьверами та шаблями і навіть не вдавалася до підтримки артилерії. Такий подвиг житиме у віках… Можна бути цілком певними, що сімдесят героїв протримаються на своїх позиціях, поки не надійде підмога».

РОЗДІЛ LIX

В неділю вранці вже п’ять тисяч старателів зібралося на боулдерському наділі для охорони п’ятнадцяти підвід. Підводи розтяглися валкою і повезли руду на Айвенго, де в старателів був чан для промивання.

Серед старателів зростало невдоволення. Люди зневірилися в тому, що пасивний опір дасть бажані наслідки і що конфлікт уладнається судовим порядком. Але Спілка послідовно і твердо проводила свою лінію, закликаючи своїх членів та прихильників не втрачати віри й не грати на руку ворогам, вдаючись до актів самоуправства й насильства.

— Спілка злютувала нашу організацію, виховала в цій армії безстрашних і розгніваних людей залізну дисципліну й відданість справі, що дивували і друзів і ворогів, — розповідав Дінні, ніби промовляючи на мітингу, що йому часто доводилось робити в ті дні. — Адже то були дужі, загартовані хлопці з гарячими головами, вони вміли постояти за себе. І кожен житель приїсків розумів, що уряд з його політикою утисків та несправедливості щодо старателів сидить на пороховій бочці й кожної миті може злетіти в повітря. Зарозмілість і тупість міністрів не мали меж.

Навіть у деяких власників рудників та агентів іноземних компаній на приїсках витримка і згуртованість старателів викликали захоплення. А вони ж бо чудово знали, які сили діють за кулісами, натискуючи на уряд, знали, що старого сера Джона весь час підштовхують до найкрутіших заходів. Ці люди не приховували свого страху, вони розуміли — довго так тривати не може. А що, як почнуться заворушення? Адже кількісна перевага — на боці старателів. Іноземці наполягали на тому, щоб посилити поліцейські частини і навіть створити місцеву охорону на кожному руднику. Однак ті, хто добре знав старателів, розуміли, що така демонстрація сили викличе й протидію: старателі з голими руками кинуться в бій, проллється немало крові. І капіталісти відчували, що тоді гра стане небезпечною. Неможливо перемогти людей, що об’єдналися у самовідданій боротьбі за свої демократичні права і готові йти на будь-які жертви.

Виступаючи на вечірці, Уоллес Браунлоу заспівав популярної пісеньки, додавши до неї новий куплет. Старателі підхопили цю пісню, вона лунала скрізь — і на мітингах, і в трактирах:

На бій за волю, трударі!

І знищимо закон.

Який позбавив нас землі,—

Грабіжницький закон.

За справедливість у борні,

Гартуйте єдність лав,—

І стануть гори кам’яні

На захист наших прав.

З цією піснею старателі возили руду із спірних відвалів на промивання; вони лаяли на всі заставки гнойову муху Хейра та пустоголових законників у Перті. В трактирі, за кухлем пива, вони присягалися до кінця захищати свою справу і стояти один за одного, аж поки кожен, хто має старательське свідоцтво, знову не одержить колишнього права вільно добувати розсипне золото.

— Вони ув’язнили наших товаришів, — гнівно говорили старателі, — але нас тридцять тисяч! Нехай сер Джон спробує нас подолати!

Всі, кому поталанило з золотом, жертвували самородки у фонд боротьби. І не було нікого, хто б не вкинув хоч кілька шилінгів у кварту для підтримки сімей заарештованих товаришів. Чимало багатих, радикально настроєних городян дарували великі суми на гонорар адвокатам, а інші вносили щотижня по фунту стерлінгів, щоб старателі не сиділи без їжі та курива.

З кожним днем ставало все очевидніше, що сутичка між поліцією та старателями неминуча. Деякі представники ділових кіл та впливові городяни почали гарячкове шукати виходу, як її відвернути. Спішно була скликана нарада, на якій священик О’Горман, мер міста, приїсковий інспектор Джон Кірван та уповноважені Спілки старателів накреслили план мирного улагодження конфлікту. А на той час, поки уряд розглядатиме запропоновану угоду, було оголошене перемир’я.

Та уряд не потішив старателів. Депутація, послана нарадою, повернулася від прем’єра ні з чим.

Позов Міка Меньйона з вимогою конфіскувати наділ Айвенго ще дужче напружив становище.

Мік посилався на те, що компанія не додержує умов експлуатації наділу й що сам наділ було внесено до списку володінь, які підлягають конфіскації за несплату оренди. Як докази, Мік навів такі факти: протягом трьох днів ніяких робіт на наділі не провадилося, сходи в шахті зруйновані, а власник опріснювальної установки не є службовцем компанії.

Чарлі Моран у відповідь на це заявив, що міністр гірничої промисловості викреслив наділ Айвенго із списку володінь, що підлягають конфіскації за несплату оренди. Крім того, намір уряду відшкодувати збитки компанії вже сам по собі є її юридичним визнанням. І Мік, звичайно, справу програв. Приїсковий інспектор виніс постанову, що власники наділу й не могли провадити робіт, бо на території наділу перебували старателі. Отже, немає ніяких підстав звинувачувати синдикат Айвенго в порушенні умов експлуатації і позбавляти його права на володіння.

Старателі зустріли цю постанову насмішками. Ще один приклад того, казали вони, як закон повертають проти старателів, щоб догодити компаніям.

Політика тільки легальних форм боротьби та пасивного опору, від якої не хотіла відступатися Спілка захисту старательських прав, викликала дедалі більше невдоволення її членів.

Але керівники Спілки стояли на своєму й весь час доводили, що не можна допустити, щоб уряд мав привід повестися з старателями як з неорганізованим, засліпленим злістю натовпом.

— Ми боремось за справедливу справу, — заявив Пат Мак-Грат. — Ми не якісь там шахраї чи пройдисвіти, і нам нема чого соромитись. Ми боремось відкрито, і тому не побоялися назвати поліції свої прізвища. Нехай дадуть нам можливість захищати свої права перед безстороннім трибуналом. Ми вимагаємо таких законів, які йшли б на благо народу, а не жменьки продажних політиканів.

Все це добре, погоджувалися старателі. Але ж люди хвилюються, невдоволення зростає. Поліція вештається скрізь, озброєна до зубів. Якщо вона почне стріляти, уб’є чи поранить когось із старателів, хлопці не стримаються. І чи мало що може трапитись під гарячу руку! Адже не віднімеш у людини права на самозахист. Жоден старатель не зможе байдуже дивитись, як убивають його товаришів, і не схопитися за зброю. Але першим у бійку, звісно, ніхто не полізе. Кожен розуміє, що цим неважко занапастити всю їхню справу, і тому всі присяглися навіть натяку не давати, що вони мають чим захистити себе, і не вдаватись до зброї, поки поліція не відкриє вогню.

— Ми демонструємо свій бойовий дух, коли провозимо руду повз поліцію, — з запалом казав Майк Берк. — І ми робитимемо це доти, доки новий закон, що набиває кишені багатіям та монополістам і не дає чесній трудящій людині заробляти собі на хліб, не зникне назавжди із зводу законів.

РОЗДІЛ LX

Сутички чекали у неділю вранці. Старателі всі, як один, вийшли на приїск, готові силою захищати товаришів, які вантажили на підводи руду, щоб везти її на промивання. Ось розляглося гучне «ура», і валка з вісімнадцяти підвід поволі покотилася по рудій землі під ясно-блакитним небом. Однією з підвід правив Дінні, слідом за ним їхав Кріс Кроу.

Сьогодні їх тут зібралося вісім тисяч чоловік, вони зуміють дати відсіч поліції — нехай тільки спробує перепинити шлях підводам чи арештувати візників! Було вирішено не заходити в розмови з поліцейськими і не називати їм своїх прізвищ. Подейкували, ніби дехто з ватажків має револьвери, а поблизу місця очікуваної сутички заховано рушниці. Якщо й сьогодні поліція піде проти волі робітників, кровопролиття не минути, це вже напевно.

Віддалік за роботою старателів стежили кінні поліцейські; вони були напоготові, але з місця не рушали.

До початку роботи й під час обідньої перерви Пат Мак-Грат та інші промовці попереджали старателів: брати лише свою руду, додержувати дисципліни й порядку; поліції не чіпати, а якщо вона спробує втрутитись, — все одно продовжувати роботу, як домовились. І кожен хай знає, що сьогод шній день може принести йому тяжкі випробування, можливо, навіть доведеться сісти за грати на кілька років.

— Ми не боїмося! — лунало звідусіль.

— Ми покажемо їм, на що ми здатні, Пате!

— Пам’ятайте, хлопці, що наша боротьба — це велика боротьба за благородну справу! — вигукнув Пат Мак-Грат. — Ми хотіли домогтися справедливості миром, але нас змушують вдатись до сили. Покажемо ж їм, що ми від свого не відступимось!

Робота кипіла до самого вечора без перешкод; а наступнного дня мали відбутися муніципальні вибори, і більшіс старателів пішло голосувати до міста.

І ось тоді, коли на ділянках залишилося всього по два-три чоловіки, за стайнею, біля будинку управляючого на Айвенго, розташувалось двадцять вісім озброєних кінних поліцейських на чолі з сержантом Смітом та інспектором Конноллі й кілька агентів у цивільному. Переодягнені поліцейські ходили поміж старателів і арештовували їх. Люди не змогли чинити опору. Арештованих посадили на підводу і в супроводі дванадцяти кінних поліцейських відвезли до калгурлійської в’язниці.

Невдовзі підвода, якою правив найманий тубілець-наводчик під наглядом поліцейського, повернулася на Айвенго. За допомогою того ж таки підступного трюку поліція арештувала ще кілька старателів, і серед них — Майка Берка, Дена Ші та Пата Мак-Грата.

Коли старателі почули, що сталося, всі кинулись до поліцейського участку. Тисячний натовп галасував, свистів, улюлюкав, висловлюючи свою зневагу до поліції й уряду, і підбадьорював арештованих. На дах поліцейського участку полетіло каміння. Білл Король та ще кілька чоловік з Кеноуни погрожували розтрощити стару будівлю і визволити товаришів. Але Меллокі О’Дуайр від імені Спілки закликав їх не робити цього — адже вони поклялися свято виконувати рішення своєї організації.

До поліцейських казарм та в’язниці було стягнуто всю міську поліцію. Наїжившись багнетами, поліцейські вишикувались перед старателями. Це остаточно вивело з рівноваги й розлютило людей. Натовп шаленів, і не було впевненості, що візьме гору — вибух обурення, викликаний такою нечуваною провокацією, чи сила переконання ватажків?

Переміг Меллокі, повівши за собою старателів у місто, на мітинг. На перехресті вулиць він скочив на підводу й виголосив палку промову, пересипану дотепами та ущипливими репліками на адресу уряду. Меллокі О’Дуайр був чудовий промовець і дуже показний чоловік: шести футів на зріст, з гривою золотистого волосся й пишною бородою — справжній тобі герой старовинних ірландських саг. Ніхто краще за нього не вмів утихомирити натовп і порозумітися з людьми.

Того вечора Меллокі переконував старателів не давати в руки ворогам зброї проти себе — не нападати на в’язницю і не встрявати в бійку з поліцією. Він нагадав їм, що уряд тільки й чекає приводу, щоб звинуватити старателів у заколоті. А вони ж стоять за право, за справедливість, і всі чесні люди, які здатні відрізняти правду від кривди, підтримують їх.

Так, проти старателів затіяли підлу провокацію, але досі вони вміли зберігати дисципліну й вірність прийнятим рішенням. Треба й надалі уникати необачних дій, не робити нічого зопалу, щоб не завдати непоправної шкоди організації і не позбавити себе можливості продовжувати боротьбу. Тепер, коли арештоване майже все керівництво, боротися треба ще рішучіше. Боротися до кінця, аж поки самовпевнені йолопи з Перта не дістануть по шиї і кожен старатель поверне своє право на розсипне золото.

На Меллокі О’Дуайра дивилися тепер як на ватажка. Куди б він не йшов того вечора, його скрізь супроводила охорона з двохсот-трьохсот чоловік. Дізнавшись, що біля в’язниці знову зібрався натовп, він негайно подався туди, щоб відвернути лихо, якого могли накоїти підхмелені старателі. Декотрі хлопці, хильнувши чарчину, стали надміру галасливі й нестримані. Цеп поліцейських усе ще стояв, націливши багнети на натовп. Коли інспектор Конноллі вийшов дати якесь розпорядження, старателі загаласували ще дужче, почали натискати на нього і не дали йому говорити. Тоді Конноллі наказав поліцейським очистити вулицю, і вони врізалися в натовп.

— Цього неможливо забути, — розповідав Дінні. — Попереду — цеп поліцейських виблискує багнетами, а за ними — кінні констеблі з шаблюками наголо. Вони гнали людей з вулиць рідного міста, мов якусь наволоч без роду без племені. Мерзотники! Так і чесалися руки дати їм одкоша. Але ми були беззбройні. А були б при нас ті рушниці, що ми сховали, — знали б вони, де раки зимують, поклали б усіх до ноги. Хлопці напосідали на Меллокі, щоб він дав сигнал, але Мік Меньйон та Джон Рісайд утримали його. І розсудливість ватажка перемогла запальність ірландця. Та якби все було підготовлено, він, звісно, повів би нас на бій, а кидатися так, на відчай душі, — ні, цього він допустити не міг.

Власті відмовились звільнити арештованих, хоч за них від імені Спілки клопоталися отець О’Горман та деякі інші впливові городяни.

А наступного ранку, о сьомій годині, після скорого суду приїскового інспектора, арештованих спеціальним поїздом відправили у Фрімантл. Все це робилося нишком, без відкритого судового засідання. Адвоката обвинувачених навіть не повідомили, і він нічим не міг їм допомогти.

Таке розгнуздане свавілля викликало нову хвилю обурення.

Мітинг старателів та городян у Боулдері ухвалив резолюцію, в якій говорилось, що «введення на територію приїсків напіввійськових поліцейських загонів — захід дуже небезпечний і несумісний з принципами самоврядування». В жодному іншому австралійському штаті поліцію не тримають у бойовій готовності для залякування народу, говорили промовці.

Висловлюючи почуття гніву й обурення всіх присутніх, Дінні сказав на мітингу:

— Старателів позбавили їхніх одвічних прав, а тепер уряд погрожує народові багнетами, щоб примусити його скоритися грабіжникам. У Вікторії дозвіл на розробку руди дається лише через одинадцять років після заявки, а в Квінсленді — через два; та якщо за цей час розсипне золото не встигнуть вибрати, термін продовжується. Гірниче законодавство Західної Австралії в усьому повторює квінслендське; але спекулянти не хочуть ждати навіть двох років, їм кортить чимшвидше випустити в Лондоні акції під свої ділянки — от вони й сторгувалися з урядом Форреста. Спочатку власники рудників погоджувалися залишити за старателями розсипища. Але зажерлива пелька не знає міри. Проковтнувши золотоносні руди, підприємці потяглися до розсипного золота. І в лиху годину уряд зрадив народ. Та навіть пригнавши на приїски всіх поліцейських з Перта, він не примусить нас скоритися такому кричущому беззаконню.

Повсюди тільки й розмов було про цю спробу «правити, спираючись на силу багнетів». Городяни й старателі не забули ще слів, сказаних сером Джоном Форрестом представникам Спілки захисту старательських прав лише кілька місяців тому:

«Якщо я приставлю вам до грудей багнет і скажу «здавайтесь!», навряд чи це вам сподобається».

Місто вирувало; всі лаяли приїскового інспектора, поліцію, уряд. В калгурлійському заміському парку відбувся мітинг протесту.

Чоловіки, жінки й діти повиходили на вулицю і бурхливо вітали демонстрантів. Старателі з Аделіни, з численними прапорами та транспарантами, пройшли через усе місто під грім трьох оркестрів, а попереду на сірому огирі їхав мировий суддя Патрік Уїллен. Тисячі людей читали написи на транспарантах і скандували хором:

— Старательські права й старательське золото — старателям!

— Справедливість, закон і правосуддя — для всіх!

Десятитисячний натовп городян приєднався до демонстрантів і в парку, стоячи під палючим промінням сонця, слухав ораторів, що виступали з двох трибун.

Мер міста, Фімістер, Френк Воспер, Джон Кірван, отець О’Горман і Джон Рісайд говорили один за одним, їхні промови переривались то зливою оплесків, то гнівними вигуками — народ висловлював своє співчуття старателям і засуджував уряд. На всіх справила велике враження промова мирового судді Уїльяма Бертона.

— Я прийшов сюди не для того, щоб закликати народ до повстання, — сказав він схвильовано. — Але у нас є всі підстави обурюватись до глибини душі. Не можна залишатися байдужим, бачачи, яку наругу терплять люди на приїсках. І ми кажемо: якщо це не припинеться, ми будемо діяти, і діяти рішуче!

Всі знали, що золоті приїски врятували Західну Австралію, коли їй загрожувало цілковите банкрутство. А проте, хоч тут жило більше половини всього населення штату, приїски, по суті, не були представлені в органах самоврядування. Приїскові міста, сплачуючи величезні податки, ще й досі терпіли від нестачі води, користувались примітивним гасовим освітленням, відчували гостру потребу в лікарнях та школах, не мали елементарних вигод та санітарних умов, через що раз по раз ставали жертвами пожеж та епідемій. Приїски були головним джерелом прибутків для державної скарбниці і в той же час змушені були вдовольнятися мізерним представництвом у законодавчих органах.

— «Калгурлі — курка, що несе золоті яєчка», — кажуть у народі. А що з того? З нами рахуються менше, ніж з лондонськими біржовими акулами та земельними спекулянтами. Якийсь десяток сімей на Півдні гадає, що їм дозволено повновладно хазяйнувати в країні. Захопили більшість місць у парламенті й хочуть видавати закони, які тільки їм на руку, а на приісках командувати силою зброї!

Промова Уїльма Бертона свідчила про те, що становище дуже серйозне. Коли навіть цей лагідний, благочестивий дідусь заговорив такою мовою, то зовсім не дивно, що старателі ледве стримувались. А містер Бертон всього лише висловив те, що думав народ. Викликало подив, як це старателі не повстали досі, не вийшли з-під контролю Спілки. Очевидно, тільки безмежна віра в організацію та дисципліна, якої вимагало керівництво від кожного члена, — тільки це відвернуло сутичку з поліцією.

Тепер хоч би що трапилось — будь-яка сутичка аж до кровопролиття, — в очах громадської думки відповідальність за це лягла б на самовпевнений, тупий і продажний уряд Форреста. Старателі довго терпіли, показали небачений взірець самовладання. Адже їх були тисячі — тисячі дужих, мускулястих чоловіків, у яких кров бурхала в жилах і руки самі стискалися в кулаки.

Після нещодавніх арештів та відправки старателів без суду й слідства у Фрімантл — їх загнали, немов худобу, в товарні вагони і півтори доби проморили голодних без сну — ніхто не став би винуватити старателів, що вони чинять опір новим арештам і всіма силами захищають своїх товаришів. А після того як городяни на власній шкурі відчули, що таке озброєна поліція, після того як їх, немов скотину, гнали з вулиць, загрожуючи багнетами, вони зрозуміли, що така груба розправа може хоч у кого викликати шалену лють і штовхнути на відчайдушний опір.

Адже багнет у руках поліцейського означав: «Геть з дороги, а то вб’ю!»

Населення приїсків не могло пробачити цього урядові. Воно не могло забути того дня, коли кінна поліція з шаблями наголо напала на беззбройних людей — на старателів, які не вчинили ніякого злочину, на жінок і дітей, які були серед натовпу, безжалісно топтала права городян в їхньому рідному місті, в їхньому Калгурлі, який вони своїми руками збудували серед безводної пустелі, де стояла лише купка жалюгідних наметів, і яким вони по-хазяйськи пишались!

Це була наруга над елементарними демократичними правами народу. Більшість тих, хто раніше тільки співчував старателям, тепер приєдналися до їхньої боротьби, бо кожному стало ясно, що ця боротьба стосується всіх, що вона ведеться за кращі умови життя для всього населення приїсків. Хвиля обурення діями уряду та співчуття старателям досягла найвищого рівня і захлеснула весь багатотисячний натовп, який зібрався на мітинг у калгурлійському заміському парку.

Коли на трибуну вийшов Воспер, його зустріли дружним «ура», що лунко: прокотилося на багато миль довкола. В цій високій на зріст, одягненій у все чорне людині, з довгим волоссям і тонкими, благородними рисами обличчя, народ вбачав свого захисника — поборника прав і свобод робітничого класу. Спокійним голосом він звернувся до розгніваного натовпу, намагаючись розумом та логікою вгамувати бурління безрозсудних пристрастей. Він закликав і далі боротися організовано й згуртовано проти утисків уряду, але не вдаватися до грубої сили.

— Ми маємо інший шлях, щоб домогтися справедливості для населення приїсків, — сказав він. — На боці старателів громадська думка всіх штатів Австралії; звідусіль надходять кошти у фонд допомоги, е надія відвоювати більше місць у законодавчих зборах. І хоч останнє рішення судді Хенсмана, ухвалене на підставі нового закону про добування золота, спрямоване проти старателів і на користь здольщиків та компаній, засоби легальної боротьби далеко ще не вичерпані.

Навіть самі судді визнають, що й зараз ще немає підстав категорично заперечувати юридичні та моральні права старателів на розсипне золото. Верховний суддя Онслоу зробив застереження, що в законі ніде не сказано, що це золото є власністю тих, за ким закріплено наділи. А суддя Стоун ще рішучіше висловився проти такого тлумачення закону. Тож хіба можна після всього цього звинувачувати старателів, коли вони відмовляються визнавати судові рішення й коритися урядовій постанові, яка зводить нанівець усе, за що вони боролись?

Коли уряд нещодавно програв справу в суді присяжних, він подав апеляцію до Таємної ради і зробив це за кошти народу. А старателі позбавлені такої можливості, бо де ж їм набратись грошей! Як же можна від них вимагати, щоб вони примирилися з такою несправедливістю?

Натовп заревів:

— Годі! Досить ми вже терпіли!

— Розсипне золото — старателям!

— Геть уряд Форреста!

— Самоврядування приїскам!

Воспер запропонував резолюцію: «Зважаючи на те, що нинішня криза виникла внаслідок неясності законів та поганого управління, збори вимагають від уряду вжити негайних заходів, щоб відновити справедливість по відношенню до старателів». Резолюцію охоче підтримали, але вона не вдовольнила присутніх — старателі жадали більш рішучих дій.

Отець О’Горман, молодий священик-ірландець, висловлюючи прагнення тих, що прийшли на цей мітинг, сказав:

— Є лише один спосіб заспокоїти розгнівані серця — повернути старателям дароване їм богом право на розсипища, а компаніям нехай залишається рудне золото.

Розповідали, що коли заарештували Майка Берка, Дена Ші, Тессі Рігана й інших, отець О’Горман, не тямлячи себе від гніву та обурення, напався на Меллокі О’Дуайра.

— Що ж ти збираєшся робити тепер?

— Не знаю, — відповів Меллокі.

— Не знаєш? — визвірився на нього священик. — Чи, може, своя шкура дорожча? Либонь, в Ірландії, знав би, а тут, в Австралії, де утиски ще більші, не знаєш?!

Кажуть, Меллокі довго доводив О’Горману, що діяти треба згідно з рішеннями Спілки й що, маючи свою міцну організацію, робітники швидше досягнуть мети, ніж коли будуть громити в’язниці чи відбивати в поліції окремих товаришів. Кінець кінцем отець О’Горман, мабуть-таки, погодився з ним, бо енергійно почав домагатися звільнення арештованих на поруки і всіляко намагався заручитися підтримкою городян.

Дінні, посміюючись, розповідав, що епіскоп надіслав отцю О’Горману листа, в якому вимагав, щоб той не встрявав у політику. При цьому епіскоп натякав, що участь отця О’Гормана в боротьбі старателів за розсипне золото викликає невдоволення прем’єра, сера Джона Форреста.

— А хто він такий, отой Джон Форрест? — спитав отець О’Горман. — Я з ним не знайомий. І лист цей, далебі, не витвір мислі його превелебності, він продиктований тим-таки… як його?… Джоном Форрестом. Мене такі цидулки не обходять!

Казали, що отець О’Горман належить до ордену, який може дозволити собі не дуже зважати на місцевих церковників. Так чи не так, але він і далі продовжував боротися за справу старателів. Популярнішого священика ще ніколи не було на приїсках.

Коли на мітинг прийшла звістка, що видано ордер на арешт Меллокі О’Дуайра, натовп захвилювався, сердито загомонів. А втім, усі знали, що Меллокі — мастак дурити поліцію, і потішалися з того, як він уже не раз наставляв їй носа.

— Чули, як він учора від кінної поліції вшився? — розповідав хтось у натовпі. — Сидить собі в барі у Мак-Суїні і теревенить з хлопцями, аж раптом бачить — чиясь пика зазирає крізь засклений дах. Меллокі зачекав, поки той сповз униз і накивав п’ятами. Кінна поліція оточила будинок, а його вже й сліду нема.

— Хотіли вони заскочити його в «Біржі». Він саме зайшов туди перепустити з нами чарчину. Аж гульк — цілий ескадрон поліції примчав. Ми тільки озирнулись — був Меллокі й нема, наче крізь землю провалився. Поліцейські нишпорять, перекидають все догори ногами, лаються, що їх знову пошили в дурні, а хлопці, знай, під’юджують служак та регочуться.

Всі задоволено прислухалися до цих балачок, і кожна розповідь про подвиги Меллокі супроводилась розкотистим сміхом та захопленими вигуками. Жарти, приказки, пісні та вірші, які складав Меллокі для старателів, передавалися з уст в уста, підбадьорюючи людей, додаючи їм впевненості в своїх силах та рішучості боротися до останку за справу, в ім’я якої і був скликаний оцей великий мітинг у парку.

В остаточній резолюції, ухваленій мітингом, яку Дінні свято беріг і з гордістю всім показував, було записано:

«Якщо уряд відмовиться бути справедливим до старателів і не виправить заподіяного їм лиха, всі, як один, на цьому мітингу присягаються негайно перейти до дій, щоб назавжди покласти край нестерпній тиранії пертського парламенту».

Останні слова резолюції потонули в громовому «ура», і багатотисячний натовп почав розходитись. Люди поверталися додому збуджені й веселі, несучи в серцях надію, що віднині для них почнеться нове, краще життя.

Тепер політикани Півдня уже не зможуть плескати язиками, ніби «нікчемна жменька баламутів та ледацюг» розпалює невдоволення й підбурює населення приїсків до заворушень; а сер Джон Форрест не збиватиме людей з пантелику розмовами про те, що «зловорожа й безчесна» преса навмисне роздуває повідомлення про дедалі зростаюче невдоволення політикою уряду і потяг до самоврядування на приїсках.

На цьому історичному мітингу в Калгурлі сказали своє слово всі прошарки населення приїсків. Сам народ підняв свій голос, щоб його почули. Голосно і ясно він заявив, що справа старателів — це справа всього народу і що створення самостійного приїскового штату — аж ніяк не маячна ідея невдоволених одиночок. Цю мету поставили собі всі жителі приїсків, домагаючись справедливого, демократичного представництва і включення приїсків як самостійної одиниці у федерацію австралійських штатів.

Так стояло питання. Це був міцний дрюк, занесений над урядом Форреста.

РОЗДІЛ LXI

Рішення калгу’рлійського мітингу негайно почали втілюватися в життя. Майже одразу зібралася конференція в Кулгарді. На ній були присутні представники від муніципалітетів усіх приїсків, і шістдесятьма голосами проти одного вони висловилися за відокремлення приїсків.

Було накреслено проект заснування самостійного штату з портом Есперанс та розгалуженою сіткою залізниць, які зв’яжуть порт з приїсковими містами всередині країни. Це не тільки полегшило б і прискорило перевезення пасажирів та вантажів, а й зробило б Кулгарді, Калгурлі та інші далекі населені пункти незалежними від Перта й Фрімантла. Ідея ця поширилася з швидкістю лісової пожежі. Скрізь скликалися масові мітинги, ухвалювалися резолюції, і зрештою до парламенту була подана петиція. Але на Півдні сприйняли це як жарт, — там не розуміли інтересів населення приїсків. Уряд, звичайно, рішуче відхилив петицію.

Але що впертіше уряд Форреста опирався створенню федерації, то могутнішим ставав рух за відокремлення. Кінець кінцем сер Джон все-таки вирішив провести референдум, однак в основу опиту поклав страшенно плутаний і ще більше перекручений текст Білля про федерацію. Цей маневр нікого не ввів в оману.

Якийсь Морганс, магнат-золотопромисловець, що представляв Кулгарді в законодавчих зборах, був і проти федерації, і проти відокремлення. Виборці спробували відкликати його, але він відмовився виконати їхню вимогу і звинуватив учасників руху в «підлості та віроломстві». Старателі та рудокопи зле висміяли пана Морганса: мовляв, краще й не скажеш про поведінку цього поважного депутата парламенту.

На той час отця О’Гормана звільнили з посади. Він їхав до Лондона й обіцяв розповісти знайомим йому депутатам палати громад про утиски та злигодні, що їх терпить народ на приїсках.

Пригадали, як Джон Морлі, виступаючи в палаті громад напередодні англо-бурської війни, сказав міністрові в справах колоній панові Джозефу Чемберлену:

«В ім’я утвердження своєї верховної влади ви ставите такі умови Трансваальській республіці, яких ніколи не наважилися б поставити вашій самоврядній колонії».

На що Чемберлен відповів:

«Якби самоврядна британська колонія поставила британських підданих у такі умови, в які вони поставлені в Трансваалі, я запевняю, що ми втрутилися б і поклали б цьому край».

— Що ж, сказано вельми ясно, — додав від себе Дінні. — Керівники руху за відокремлення приїсків встановили контакт з членами палати громад, які беруться нагадати панові Чемберлену його слова, коли обговорюватиметься петиція населення золотих приїсків.

Було замовлено ошатну скриньку, зібрано тисячі підписів. Наклеєна на білий коленкор петиція до її величності королеви Вікторії разом з підписами під нею розтяглася не менш як на милю і закликала британський уряд задовольнити прохання вірнопідданих колонії про створення самостійного штату, відокремленого від Західної Австралії, але такого, що входить до австралійської федерації.

В боротьбі проти уряду Форреста населення приїсків не було самотнє — його підтримували інші штати. Вимога приїсків про відокремлення і включення їх до федерації відіграла вирішальну роль у кампанії за створення Австралійського Союзу.

Всі інші штати провели в себе референдуми й висловились за федерацію. Тільки населення Західної Австралії було позбавлене можливості виявити свою волю з цього питання.

Деякий час ніхто не знав, що ж зробив міністр колоній. Потім з’ясувалося, що він надіслав серові Александеру Онслоу, губернаторові штату й представникові англійської королеви в Західній Австралії, телеграму, в якій пропонував розяснити урядові Форреста пекучу потребу для Західної Австралії ввійти до федерації австралійських колоній. При цьому підкреслювалось, що приїскам буде надано право на відокремлення, якщо Західна Австралія не ввійде до федерації.

Горе-політики з Перта опинилися в ямі, яку самі собі викопали. Сер Джон мав обирати одне з двох: або розпрощатися з приїсками, або вступити до федерації. І ось обидві палати хапливо проштампували закон, що надавав право голосу всім чоловікам та жінкам, які прожили в штаті не менше року; знищення обмежень у виборчому праві зумовило успіх референдуму.

Старателі пишалися тим, що вони дали відчути урядові Форреста силу й організованість демократичного руху і що завдяки їм на Заході виграно битву за федерацію.

Воспер, Мік Меньйон і більшість перших організаторів Спілки захисту старательських прав вважали, що успіхи ці — кращий доказ правильності їхньої політики «спокійного і несхитного пасивного опору».

Але Дінні, Пат Мак-Грат, Майк Берн, Меллокі О’Дуайр та багато інших старателів, які брали участь у боротьбі протягом всієї компанії, казали, що коли цього й було досить, то тільки для початку. Старателі дістали змогу згуртуватися, створити міцну, дисципліновану організацію. Однак уряд змушений був капітулювати лише після того, як політика пасивного опору зазнала краху, коли стало ясно, що старателі ось-ось перейдуть до бойових дій. Громадська думка розбуркалась, і народився страх перед новою «Еврикою». Звичайно, те, що старателі захищали справедливу справу, зміцнювало їхні позиції. Але не це вплинуло на уряд Форреста. Міцна організація і войовничий дух — ось що змусило міністерство колоній заворушитись і забезпечило перемогу.

Якось увечері, коли в Міка Меньйона зайшла за це суперечка, «Діннин старий Кроу», як завжди, щось пробурмотів собі під ніс.

— Що ти там бубониш, Крісе? — запитав Мік.

Кріс без кінця цитував поетів, пророків та стародавніх філософів, і на нього дивилися майже як на оракула.

— Клеобалус каже, — промовив Кріс, — що «великою може бути лише та держава, громадяни якої бояться не кари, а ганьби».

Саме тоді, як політикани в Перті метушилися, мов розтривожена мурашва, арештовані старателі стали перед судом.

Їх привезли назад у Калгурлі, а справу передали на розгляд до апеляційного суду в Кулгарді. Було цілком очевидно, що жоден суд на золотих приїсках не визнає старателів винними і що справу краще припинити.

Для уряду тепер важливо було хоч про людське око зберегти свій престиж і уникнути нових сутичок. За цих обставин Меллокі О’Дуайру порадили самому з’явитися в поліцію, щоб його справу слухали разом з іншими.

Нарешті настав довгожданий день, коли прокурор заявив, що відмовляється від обвинувачення, і старателі з тріумфом повернулися додому.

РОЗДІЛ LXII

Неспокійне життя вирувало на приїсках: не припинялися збори й мітинги, арешти, судові процеси і демонстрації, та Олф цього наче не помічав, — він увесь поринув у буденну роботу на «своєму» руднику. Так принаймні він звик про нього думати — як про свій, хоч частенько й кепкував з себе.

Адже на Мідасі йому не належало жодного грана золота, жодного гвинтика в машині. Він не мав ні акцій, ні контракту, які давали б йому право бодай на часточку того, що добували на руднику.

Та все-таки рудник, такий, яким він зараз став, був його дітищем, його творінням, складним механізмом, з якого Олф вичавлював скарби. Штейгер і рудокопи, інженер і механіки, техніки й службовці конторл кляли містера Брайрлі за те, що він в ім’я свого кумира висотує з них останні жили.

Примітивні методи розробки завдали руднику шкоди ще на зорі його існування. Це був один з найстаріших рудників на приїсках. З нього по-хижацьки вигребли всі багаті руди, а потім він стояв занедбаний близько двох років. Коли його знову пустили в експлуатацію, він давав попервах самі збитки — не менше тисячі фунтів на місяць.

Ніхто не заперечував, що Олф Брайрлі зробив чудо з Мідасом. Першого ж місяця, як він став управляючим, рудник почав давати прибуток, а ще через кілька місяців, коли було відкрито нову золотоносну жилу, рудник вийшов на одне з перших місць по видобутку.

Нелегка то була справа — плазувати вогкими, темними штреками, вивчаючи склад вироблених забоїв, і промацувати діамантовим буром місця для нових розробок. Олф не тямив себе від радості, коли на глибині ста двадцяти футів натрапив на багатий поклад, розкрив його і пустив у хід. Ці забої ще й досі живили його рудні бункери.

Ольф знав рудник, як хлоп’я знає свою заводну іграшку, — стару, заіржавілу іграшку, яку воно само почистило, змастило й пустило крутитись. Він знав напам’ять кожну суточку й кожен закуток заплутаних ходів шахти, кожний підйом і скат, кожний допотопний пристрій для вибирання та подрібнення руди. Він капітально відремонтував устаткування й машини; підновлюючи та вдосконалюючи, вивчив кожну сильну і слабку ланку в ланцюгу виробничого процесу.

Сидячи у себе в конторі, де на стінах висіли плани рудника, а на столі лежали синьки з кресленнями машин, які він мріяв замовити, Олф усім своїм єством відчував напружений робочий пульс підприємства. З вікна своєї контори він бачив головну шахту і міг спостерігати, як робітників спускають лебідкою під землю; він підсвідомо линув думками за кліттю, уявляв собі, як вона, черкаючи об слизькі стіни шахти, спускається на дно, до нижнього горизонту. Він бачив, мов перед очима, рудокопів, які, згорбившись, з миготливим ліхтарем у руці, пірнають у вогку, затхлу імлу забоїв. Бачив, як вони чортихаючись, щоб заглушити страх, беруться до роботи у небезпечних висхідних штреках; чув, як натужно реве бур, як з гуркотом обвалюється порода, тільки-но хлопчина, що запалював, кинеться геть від підпаленого гнота.

Вдень і вночі йому вчувалося це гуркотіння породи по скатах шахти. Глухо, розмірено гупали товкачі ненаситної дробарки. Олф лаявся, обзиваючи ледарями відвальників породи, коли йому здавалося, що вони не працюють, а повзають, мов сонні мухи. Його непокоїло, що почата на південь від покладу проходка штреку на сполучення з сліпою шахтою йде надто повільно. Якщо хочеш збільшити видобуток — треба поспішати.

Просто біда з цими старими рудниками! Американські інженери казали, що вони анітрохи не кращі за корнуельські рудники, закладені сотні: років тому. Олфові було соромно за свій рудник, який розповзся на всі боки без будь-якого плану і не мав навіть необхідної вентиляції — нічого, що гарантувало б безпеку праці в забоях. Старі виробки в багатьох місцях обвалилися, в незакріплених склепіннях чулося підозріле шурхотіння та потріскування. Не дивно, що рудокопи відмовлялися там працювати. Олф зробив подекуди кріплення, намагаючись хоч трохи поліпшити умови праці, але вони й досі залишалися жахливими, і щомиті можна було чекати обвалів, аварій, простоїв.

Містер Брайрлі переконував правління в необхідності генерального перепланування рудника, встановлення вентиляції та кріплень. Але йому відповідали, що не будуть розглядатися ніякі плани, які вимагатимуть найближчим часом великих витрат.

Олф догадувався, в чому тут причина: рудник збираються продати. Розмова з Педді Кеваном підтвердила його підозри, хоч Олфові й не хотілося надавати значення словам хлопчиська. Олф розумів, що він виконав свою місію: вивів рудник з кризи, зробив його прибутковим. І тепер хазяї, напевно, продадуть його, поки видобуток зростає.

А тим часом Олф повинен був підтримувати цей видобуток на певному рівні. І він узяв на себе цей тягар, який що не день ставав дедалі важчим. Проте гордість і престиж вимагали, щоб Мідас утримався на тому місці, яке Олф йому відвоював.

Олф здобув репутацію розумного й здібного управляючого «старої школи», який чесно й сумлінно служить своїм хазяям. А завоювати таку репутацію було нелегко. Його метод грунтувався на власному практичному досвіді рудокопа та на уривках знань з техніки, геології і металургії, нахапаних ним від численних спеціалістів, з якими вій працював на різних стадіях розвитку гірничої справи. Ніхто краще за нього не усвідомлював своїх вад, і ніхто так не заздрив блискучим молодикам з університетською освітою, що приїжджали на рудники з Америки та Німеччини на запрошення великих компаній. На таких людей, як Олф, поки що зважали, бо вони знали країну, вивчили свою справу безпосередньо на приїсках. Але що далі, то частіше на чолі рудників ставили технічно грамотних чужинців.

Ці інженери в один голос кричали про примітивне й хижацьке добування золота на боулдерських рудникак і скрізь на околицях Калгурлі. А втім, казали вони, більшість рудників занапастила не так погана система гірничих робіт, як нікудишні способи обробки руди. Вони запроваджували відкриті забої, в той час як австралійські управляючі вважали за краще завалювати вироблені забої пустою породою, щоб уникнути руйнації рудників.

Олф був переконаний, що янкі помиляються, що час покаже перевагу австралійського методу. Але рудокопи ще й досі працювали кайлом та буром при світлі ліхтаря із свічкою; буріння велося всуху, допотопними поршневими перфораторами, і в забої весь час стояла пилюка. Люди задихалися в диму від вибухових робіт. Сотні гірників помирали від сухот. Погане кріплення, спрацьовані механізми спричинялися до нещасних випадків. Майже на всіх рудниках, де вибої проходили в м’якому грунті, раз у раз траплялися обвали.

Недавно на Мідасі стався великий обвал. Загинуло два рудокопи. Золотопромислова компанія «Мідас», певна річ, домоглася рішення про «відсутність провини». А провина, звичайно, була. Думаючи про це, Олф аж здригався; у нього й досі перед очима стояли понівечені тіла, обличчя рудокопів, які, рискуючи власним життям, під навислим над їхніми головами склепінням, що кожної миті могло обвалитись, витягали з-під купи землі та каміння своїх товаришів. Скільки мужності й самопожертви виявили тоді гірники, і це здавалося їм цілком природним!

Олф боляче переживав цей випадок; адже ще рік тому він подав кошторис на вентиляцію та кріплення для цього забою. Але йому відповіли, що зараз треба дбати про те, як менше витрачати грошей та більше давати прибутку.

— Якщо вибійник працюватиме, не думаючи про загрозу обвалу, продуктивність праці підвищиться, — пробував доводити Олф. — В безпечних умовах рудокоп подвоїть виробіток.

Та де там! Адже люди коштували дешевше, ніж кріпильний ліс, їх легше було замінити.

Однак дещо в тому забої дирекції тепер доведеться зробити, думав Олф. Американці аж роти роззявляли, коли бачили, в яких умовах працюють підземні робітники на деяких боулдерських рудниках.

— Негайно виведіть мене звідси! — ревнув дебелий техасець, якому Олф показував мідасівський рудник. Техасець навіть не намагався приховати свій страх, коли побачив, у якому стані покрівля над жильним родовищем, що він його оглядав.

— Ху-у, — зітхнув він з полегкістю, вийшовши з небезпечної зони. — Адже вся ця чортова штука може щомиті завалитись!

— Нічого, дасть бог, ще кілька місяців простоїть, — недбало кинув Олф; йому не сподобався зверхній тон янкі.

— Овва! Бог дав вам золото, а ви, здається, гадаєте, що досить його лише вигребти на поверхню та пропустити через допотопну товкачку! — ущипливо сказав американець. — Не техніка, а бісівське начиння, якісь археологічні експонати! Залишає майже стільки ж, скільки виробляє. Та у вас на самих хвостах можна нажити ціле багатство! Модест Маріанський казав мені, що ви навіть телуристі руди викидаєте у відвал.

— Ще б пак, адже ми навіть вулиці мостимо золотом, — відпарирував Олф. — Маріанський ніколи не забуває похвалитись, як він знайшов кілька чудових зразків серед щебеню.

Американець посміхнувся:

— Деякі солідні люди кажуть, що майбутнє цього міста залежить від розв’язання проблеми сірчаних руд. Особисто я роблю ставку на наші нові машини — вони цілком ліквідують втрати.

На Олфа ці машини справили велике враження. Вони подрібнювали руду сухим і мокрим способом майже на пудру, придатну і для ціанування, і для хлорування. Олф мріяв поставити їх на Мідасі. Але дирекція приїсків вважала, що на старих дробарках обробка йде хоча й повільніше, зате простіше. Мовляв, обійдемося й музейними експонатами, хай ще ті американські машини покажуть свою перевагу на ділі.

Містер Брайрлі на цьому грунті навіть трохи погиркався з дирекцією. Та дирекцію турбувало зараз інше — що робити з сірчаними рудами, які з’являються в глибоких горизонтах?

Те, що звали «колчеданним страховиськом», уже давно хвилювало золотопромисловців. І Великий Боулдер, і Об’єднаний саме тому й опинилися в скруті, що на них наче хто наслав сірчані руди. Хоч уся група рудників на Боулдерському кряжі вважалася найбагатшою в світі, ходили чутки, що запаси оксидованих руд тут обмежені. Тільки в сланцях та в корінній золотоносній породі біля поверхні були родовища з високим вмістом золота, а видобуті з глибини колчедани з телуридами золота вважалися менш цінними.

Контракт Зеба Лейна з Боулдерською компанією збагачувальних заводів на обробку хвостів та сірчаних руд Великого Боулдера підтвердив цю чутку. Але дивна річ — за цим контрактом збагачувальна компанія діставала вельми-таки вигідні умови. Потім з’ясувалося, в чому тут секрет. Компанію збагачувальних заводів фінансував Великий Боулдер. Голова, деякі члени правління й службовці рудника Великий Боулдер були одночасно пайовиками Боулдерської компанії збагачувальних заводів. Навколо цієї афери зчинився великий скандал, але все так і минулося, бо подібні трюки по викачуванню грошей з кишень держателів акцій вважалися звичайною, цілком «законною» справою. Проблема сірчаних руд так і лишилась нерозв’язаною, викликавши падіння акцій на фондовій біржі та занепокоєння серед промисловців.

Старателі побоювались, що труднощі, яких зазнавали золотопромисловці з сірчаними рудами, спричиняться до нової спроби позбавити трудящий люд розсипного золота. Але Олф був упевнений, що проблема обробки сірчаних руд буде розв’язана і навіть відродить золоту промисловість краю. Його дуже цікавили досліди Калланана на Лейк-В’ю: подрібнення, обробка на фільтр-пресах та попередній випал сірчаних руд.

— На поверхні руди, може, й багатші, — казав він, — але золота не меншає від того, що ми не навчилися видобувати його досконалішими способами. Сірчані руди ніколи не погублять Калгурлі.

І Калгурлі не загинув. Хоч Олфові не судилося дожити до тих часів, не довелося побачити, як високі фабричні димарі вивергають жовті отруйні хмари диму, що заволочують зоряне небо над Золотою Милею і приносять мільйонні прибутки тим, хто за безцінь скупив акції під час колчеданної кризи.

РОЗДІЛ LXIII

Олф давно вже чекав цього, і все-таки для нього було великим ударом, коли правління повідомило його листом, що рудник продано французькому синдикатові й що представник синдикату, пан Поль Малон, який перебуває зараз у Калгурді, хоче негайно вступити у володіння. Дирекція дякувала містеру Брайрлі за цінні послуги, які він зробив компанії, і просила його сприяти передачі рудника та службових приміщень новим власникам.

Олф, не гаючи часу, подався до пана Малона, який мав свій кабінет у конторі Фріско. Але не Малон, а Фріско зустрів його за дорученням Малона та французького синдикату.

— Здорово, Олфе! — вигукнув Фріско, як завжди, життєрадісно і зичливо. — Хочеш сигару?

Фріско простягнув йому через стіл розкриту коробку з сигарами і, не чекаючи, поки Олф запалить, почав розмову:

— Малон просив мене поговорити з тобою. Такий вже він радий, такий щасливий, що облагодив це дільце з компанією «Мідас»! Ну й людці попалися — давай їм двадцять тисяч фунтів — і край! Як на теперішні часи — справді дорогувато. Та я порадив Малону не скупитись. В нашого синдикату грошей вистачить. Недавно ми купили Глорію і Південно-Західний. Скоро випустимо акції.

Фріско, певне, ще довго розводився б про Малона та про Паризький золотопромисловий синдикат, про його плани й ту роль, яку відіграє в ньому містер де Морфе — його агент і місцевий експерт, — якби в Олфа не виникла підозра, що Фріско навмисне затягує розмову, втішаючись своєю могутністю.

— Я ось що хочу знати, — навпростець запитав Олф, — чи вирішено зі мною?

— Звичайно, аякже! — Фріско враз прибрав заклопотаного вигляду й заговорив, ніби вибачаючись. — Прикро, друже, так прикро, але ж ти знаєш цих іноземців. Скрізь хочуть насадовити своїх людей, поставити нові машини і показати нам, як треба експлуатувати рудники.

— Ну, це вже казна-що! — не стримався Олф. — Ніхто не вижав би з цього мотлоху більше, ніж я.

— Я саме так і казав Малону, — заспокійливо протуркотів Фріско. — Але синдикат повинен влаштувати декого з своїх людей, гірничих інженерів з дипломами, і — тільки це між нами, Олфе, — я чув, що одного з них уже запросили на твоє місце. Я умовляв Малона залишити тебе на руднику, ну, бодай штейгером, але…

— Красно дякую, — сухо перебив його Олф. — Я не збираюсь розписуватися в невмілому керівництві, щоб зробити приємність вашому синдикатові. Бувай здоровий!

Він натягнув капелюха і вийшов з контори.

Олф розумів, що не так-то легко влаштуватися тепер на інший рудник. На приїски насувалася жорстока криза. Навіть акції Калгурлі, найстійкіші з усіх, і ті вперто падали вже цілий місяць. На ринку з’явилися великі партії акцій, і це трохи не спричинилось до паніки.

Спочатку закрився Об’єднаний, слідом за ним — кілька менших рудників. Інші, такі, як, наприклад, Марітана, здавалися здольщикам, і ті цюкали обушком, вигрібаючи все, що можна, з старих пластів. Пішли балачки, що дні процвітання Великого Боулдера канули у вічність, що він ніколи вже не здивує світ нечуваним видобутком чистого золота. А майбутність бідних руд, за висловом одного спеціаліста, «губилася в сяючій невідомості». Телуристі руди і розв’язання «колчеданного страховиська» могли, звичайно, зробити чудо. Але поки що ширились чутки про злиття Айвенго й Підкови, а також деяких інших рудників. Робітників звільняли, власники акцій розорялись і дедалі частішали банкрутства та самогубства. Над золотими приїсками нависла лиховісна тінь невпевненості в завтрашньому дні.

Отож не дивно, що Фріско сяє, мов іменинник, упоравши для Малона та його французького синдикату справу з Мідасом, з гіркотою думав Олф. Зараз не так вже й багато охочих купувати рудники, і Фріско, либонь, перепали непогані комісійні.

Олф криво посміхнувся, думаючи про те, скільки праці вклав він у Мідас — а для чого? Тільки для того, щоб з цього поживився Фріско, а його самого потурили геть. Ну що ж, щастя на війні мінливе, заспокоював себе Олф, а золота промисловість така ж сама жорстока річ, як війна. Щось на зразок оцієї бурської кампанії! Так, це справжнісінька війна, війна фінансових акул проти різного дріб’язку.

Власники рудників у всьому звинувачували старателів — мовляв, це через їхню боротьбу за розсипне золото впав курс на біржі і не стало покупців на акції західноавстралійських Рудників. Та справа була зовсім не в цьому.

Відколи існують приїски, дрібні вкладники за океаном в самій Австралії раз у раз ставали жертвами всіляких афер, шахрайських проектів та спекуляцій. Фінансові тузи дивилися на біржові маніпуляції з акціями рудників як на свій законний бізнес; але широка публіка починала вже вимагати захисту своїх інтересів законодавчим шляхом, вважаючи, що грабувати держателів акцій, приховуючи від них інформацію, на яку вони мають таке ж право, як і великі вкладники, — це все одно, що залазити людині в кишеню.

Всі знали, що більшість членів правління, одержуючи секретну інформацію від своїх управляючих, використовує її для обману дрібних власників акцій та для свого збагачення. Коли з рудника надходили добрі вісті, вони навмисне перекручували їх і поширювали тривожні чутки, а потім скуповували за безцінь всі викинуті на ринок акції, щоб поживитися, коли настане час повідомити про відкриття багатої жили чи про нечуваний вміст золота в руді.

Такі махінації повторювались досить часто і стали звичайним явищем. Настільки звичайним, що зовсім недавно члени правління одного акціонерного товариства в Лондоні просто-таки обурились, коли місцеві пайовики дізналися про багатий вміст золота в партії руди одночасно з ними. Управляючого рудником попередили, щоб це було востаннє. Службовців компанії звинувачували в «несумлінності» і звільняли з роботи за те, що вони передавали місцевим пайовикам внутрішню інформацію, користуватися якою члени лондонського правління вважали своїм виключним привілеєм.

Але траплялися й інші випадки. Зловтішно посміхаючись, Олф пригадав, як одного разу в Лондоні перемогла дрібнота. Запідозривши обман і перехопивши якимсь чином телеграму управляючого рудником до свого брата, група держателів акцій скликала загальні збори акціонерів і вигнала геть акул, що засіли в правлінні.

Скандал навколо Об’єднаного та контракт «Великого Боулдера» з Боулдерською компанією збагачувальних заводів відкрили очі широкій публіці, показавши, що в золотопромислових колах навіть люди з гучною репутацією не гребують нічим і при першій нагоді ладні ошукати рядових акціонерів.

Хіба можна вигадати більше шахрайство, щоб обманути довіру акціонерів, ніж контракт між «Великим Боулдером» та збагачувальною компанією?

«Великий Боулдер» потрапив у скрутне становище, його окислені руди майже вичерпалися. Тоді, як казали, Зеб Лейн порадив правлінню компанії укласти контракт з Боулдерською компанією збагачувальних заводів на обробку хвостів та сірчаних руд. Контракт гарантував збагачувальній компанії на перший час п’ятнадцять сотих унції золота з тонни руди і сорок процентів від усього видобутку, а решта мала йти компанії «Великий Боулдер». Отож виходило, що руди з вмістом золота понад одну унцію Великий Боулдер обробляв сам, а прибутки від сульфідів та хвостів ділив з компанією збагачувальних заводів. На рудниках з незначним вмістом золота ця компанія мала величезні прибутки, а Великий Боулдер терпів збитки.

Тим часом акції Великого Боулдера та деяких інших рудників Боулдерського кряжа нестримно падали. Вони котирувалися вдвоє нижче, ніж півроку тому. Кілька акціонерів, відчувши щось лихе, зажадали розслідування, і шахрайство розкрилось.

Компанія «Великий Боулдер» знайшла гроші — ні більше ні менше як двадцять тисяч фунтів стерлінгів — на фінансування Боулдерської збагачувальної компанії. Зеб Лейн та ще кілька членів правління «Великого Боулдера» одночасно входили і до правління збагачувальної компанії. Вони тримали в своїх руках контрольний пакет акцій і використовували Боулдерську збагачувальну компанію для спустошення гаманців акціонерів «Великого Боулдера».

Крім того, члени правління «Великого Боулдера», як довірені особи акціонерів, ділили між собою чотири з половиною тисячі фунтів щороку і, як засновники, були добре забезпечені акціями, які дісталися їм майже даром.

— «Великий Боулдер» — одна з найстаріших золотопромислових компаній Західної Австралії, — сказав Біллі Барнетт, коли всі карти були розкриті. — Вона платила величезні дивіденди, і хоч багато хто вважав це особистою заслугою панів директорів, я все-таки гадаю, що золото створив бог, а правління лише встановило дробарку з тридцятьма товкачами.

Він згоден визнати, що «наші директори могли керуватися високими і благородними почуттями, на які лише здатні члени правління акціонерного товариства»; однак вони уклали, м’яко кажучи, «недозволену угоду» за рахунок своїх акціонерів.

— Могли вже просто подарувати рудник збагачувальній компанії, чого ж церемонитись, — вигукнув з місця другий акціонер. І викликав глузливий сміх аудиторії, зачитавши статтю контракту, в якій говорилось, що «Боулдерська збагачувальна компанія повинна вжити всіх заходів до того, щоб запобігти втратам золота внаслідок крадіжок та несумлінності».

Крах Об’єднаного ще глибше розкрив закулісні махінації золотопромисловців і їх мету.

Він наочно показав, що заокеанські власники великих золотопромислових підприємств були зацікавлені не так у збільшенні видобутку золота, як у біржовій грі. Члени правління компаній, їх родичі та друзм наживалися на «внутрішній інформації», яку вони одержували потай від рядових акціонерів. Вони гріли руки на випуску акцій «липових» золотоносних ділянок чи не більше, ніж на акціях найбагатших рудників. Добування золота стало засобом шахрайського пограбування безлічі легковірних людей через біржу, а самі рудники перетворилися на своєрідних «темних конячок», справжні достоїнства яких хазяїн скакової стайні підступно зберігає м таємниці.

Коливаннями на фондовій біржі заправляла могутня купка лондонських фінансистів. Розібратися в їхній грі було нелегко, проте Олф досить надивився на неї і приблизно здогадувався, що зараз вони грають на пониження і створюють депресію, щоб прибрати до рук усі хоч якоюсь мірою цінні рудники на золотих приїсках. «Австралійські вкладники стоять поперек горла англійським ділкам», — сказав якось у присутності Олфа приїжджий магнат. Політика цих ділків, очевидно, зводилась до того, щоб проковтнути дрібного незалежного австралійського вкладника і скупити його акції, а потім відродити рудники, нагнати ціни на акції і створити навколо калгурлійських приїсків новий бум.

Що ж ото сказав Зеб Лейн на сніданку в правлінні Південного Калгурлі кілька днів тому? — пригадував Олф. Ага, ось що: «Над приїсками зараз згустилися грозові хмари, але він певен, що скоро прогляне сонце і для всього району настане ера процвітання». Річард Гамільтон, управляючий Великим Боулдером, погодився з ним щодо «хмар», але від себе додав, що шлях до оздоровлення треба шукати в «дешевій обробці великої кількості бідних руд».

«Все це й без них відомо», — роздумував Олф. Та якби населення приїсків стало ждати того процвітання, довелося б йому йти з торбою по світу. Велике щастя, що в боротьбі за розсипне золото перемогли старателі — може, цим вони врятували приїскові міста від страшного лиха. Розсипища в руках народу — це в якійсь мірі матеріальна сила, що удержує гроші в країні і створює обіг. Певна річ, якби старателі програли, знизилася б і заробітна плата на рудниках.

Дінні казав, що у робітників, як у мурашок, є якесь особливе передчуття лиха, що їм загрожує. Саме тому вони й виступили так одностайно на захист своїх прав, проти грабіжницьких зазіхань англійських капіталістів. Але їх боротьба водночас була спрямована і проти своєї власної правлячої верхівки. Ставлячи особисту наживу вище національних інтересів та демократичних принципів, місцеві багатії ладні були розпродати країну заокеанським фінансистам, щоб тільки зберегти свої вкладення в іноземних акціонерних компаніях. І лише мужність та рішучість старателів врятували Західну Австралію від цієї зради.

«Але цього замало. Треба законодавчим шляхом покласти край зловживанням з акціями, — думав Олф, — треба сприяти розвиткові вітчизняної промисловості і домогтися того, щоб приїски й уся країна користувалися скарбами, що їх дають рудники».

Неправда, що золото в рудниках вичерпалось. Олф вірив у багатства Золотої Милі й усього краю. Гірський кряж, що простягнувся за містом, з його вивітреними у плині віків скелями, таїть у собі найбагатші в світі поклади золота.

А в глибинних горизонтах майже всіх рудників на Боулдерському кряжі є просто невичерпні запаси бідних руд. В їх цінність поки що не вірять, та Олф цілком поділяв думку металургів, які запевняли, що рентабельна обробка телуристих і сірчаних руд — справа недалекого майбутнього.

Олф був певний, що в цих покладах стільки золота, що його з лишком вистачить на те, щоб забезпечити заможне життя всьому населенню приїсків. Замість отих жалюгідних халуп, розкиданих у низині й на схилах кряжа, замість смердючих завулків, де з відкритих помийниць текли нечистоти, отруюючи землю й повітря, люди одержать зручні, затишні житла з нормальними санітарними умовами. Місту потрібні світло, вода, лікарні, школи, парки.

Уже багато тонн золота видобуто тут і відправлено за океан. Там хтось купається в розкошах, розтринькуючи мільйони фунтів стерлінгів і навіть гадки не маючи про злигодні, яких зазнали старателі, відкриваючи оці приїски, про тяжку і невпинну боротьбу за існування, яку вони ведуть ще й зараз, особливо в періоди кризи та жорстоких посух.

Олф усе це добре розумів і з почуттям гіркоти думав про свою провину перед старателями. Він не виправдовував себе. Він проклинав свою слабодухість, запопадливу службу хазяям, свій страх втратити роботу. Ну що ж, він дістав по заслузі. Хто стане довіряти людині, яка зрадила своїх давніх товаришів, хай навіть перебуваючи в інших умовах, ніж вони?

Адже що він зробив? Із шкури пнувся, щоб примножити багатства компанії «Мідас», і допомагав своїм хазяям грабувати старателів, хоч знав, на чиєму боці правда. Весь час Олф за це себе зневажав; не міг навіть приховати свого співчуття до старателів перед управляючими та власниками рудників. І ось тепер від нього відсахнулися і ті, й другі. Не так-то легко буде йому знайти нову роботу на руднику, та й на розвідку тепер не підеш. Дінні порвав з ним, і взагалі жоден порядний старатель не захоче мати справу з людиною, яка; зрадила своїх товаришів.

РОЗДІЛ LXIV

Лорі страх як не хотілося залишати будиночок у затінку зелених перцевих дерев, який поставив для неї Олф недалеко від рудника. Але Мідасівська компанія зажадала, щоб вонн звільнили будинок для нового управляючого, і подружжя Брайрлі переселилося у жалюгідну халупу на Боулдерському шляху. Халупа була зліплена з іржавого листового заліза і майже розвалювалась. Та що поробиш, нічого кращого зараз не пощастило знайти, безтурботно казала Лора. Доведеться потерпіти, поки Олф влаштується на роботу.

Лора не мала сумніву, що її чоловік незабаром одержить місце управляючого на іншому руднику. Олф щодня ходив до Калгурлі, вештався по клубах і трактирах, сподіваючись зустріти якого-небудь золотопромисловця, який візьме його на роботу. Та скоро Олф переконався, що таких, як він, — багато. Людям, що, як і він, пройшли сувору школу життя і праці на приїсках, але не мали ні спеціальної освіти, ні диплома, важко було знайти роботу, а молоді фахівці (їх теж розвелося чимало), в яких були дипломи, та не було практичного досвіду, радо погоджувалися на будь-які умови, щоб цей досвід набути.

Приїскову Асоціацію управляючих рудниками очолювали тепер вчені спеціалісти; вони вимагали включити в гірниче законодавство статтю, що забороняє брати на посаду управляючого людей без дипломів. Олф розумів, до чого все йдеться: рано чи пізно всі, хто не має спеціальної технічної освіти, будуть витіснені з золотодобувної промисловості.

І все-таки Олф гадав, що людині з таким досвідом, як у нього, можна доручити управління рудником. Хіба він не довів цього своєю роботою на Мідасі?

Деякі дрібніші промислові компанії ще й досі віддавали перевагу управляючим старого типу, корінним колоністам — байдуже, чи вони з дипломами геологів та інженерів, чи зовсім без дипломів, — бо ці люди знали країну і довго працювали під землею. А от власники великих англійських та американських підприємств вважали за краще привозити з-за океану своїх спеціалістів і нехтували австралійськими інженерами та металургами.

Рудники закривалися, безробіття зростало, і промисловці в один голос кричали, що це наслідок виснаження золотоносних родовищ, падіння курсу акцій та боротьби старателів за. розсипне золото. Але Олф здогадувався, що насправді все це не так. Його не покидала думка про те, що іноземні промисловці ввійшли в таємну змову, мета якої — остаточно прибрати до рук гірничу промисловість країни. Фінансисти й управляючі рудниками, з якими Олф підтримував стосунки, сподіваючись, що зуміє завоювати їхню прихильність і вони його візьмуть на роботу, на всі заставки лаяли старателів і критикували місцевий уряд, який не спромігся приборкати «непокірну чернь».

Минали тижні й місяці, і кожного вечора Олф повертався курною дорогою з міста стомлений і пригнічений. Спочатку він бадьорився, виходив з дому в білому костюмі й солом’яному брилі, але згодом пустився берега і вже не звертав уваги на те, що штани на ньому пом’яті, а піджак засмальцьований. Він більше став заглядати в чарку, і тепер частенько можна було бачити, як він, хильнувши зайвого, щоб заглушити розпач, загрібає ногами пилюку на дорозі.

Лору це дуже непокоїло. Олф зовсім втратив сон, скаржилась вона. Схопиться серед ночі й міряє кроками веранду. Такий став знервований, дратівливий — слова йому не скажи.

— Звичайно, я розумію — його мучить те, що він сидить без роботи. Таке горе — хоч плач! — вигукувала вона.

Тепер Лора знову почала навідуватись до Саллі, і вони, забувши про сварку, дружили, як і раніше. Еме годинами гралася з юними Гаугами, а Лора виливала подрузі свої жалі.

— Оце недавно в місті зустріла я містера де Морфе і розказала йому про Олфа, — призналася Лора. — Він обіцяв допомогти. «Скажіть Олфу, нехай не журиться. Я знайду йому роботу».

Лора дуже засмутилась, коли Олф став умовляти її поїхати на деякий час до батьків. «Поки ми не зовсім вибилися з грошей», — сказав він. Ця пропозиція образила й розсердила Лору. Лорині батьки ніколи не схвалювали її шлюбу з Олфом, і тільки те, що Олфові спершу таланило, сяк-так примирило їх з ним.

Вряди-годи Лора листувалася з матір’ю, писала їй про успіхи Олфа, про народження онуки. А як їм зараз сутужно — цього батьки не повинні знати! Вони почнуть лаяти Олфа, дорікатимуть їй, що вона їх не послухала й «занапастила своє життя». Ні, цього вона ніколи не допустить. Лора навіть заплакала, уявивши собі, як її батьки обзиватимуть Олфа невдахою, говоритимуть, що він збув їм жінку й дитя, тільки-но похитнулися його справи. Ні, і ще раз ні — вона нізащо не поїде додому!

Та зрештою вона й сама може заробляти гроші. От хоча б так, як Саллі,-— пустить квартирантів або даватиме уроки музики та співів і, як на те пішло, навіть гратиме на роялі в ресторанах. Он Педді Уїлен, хазяїн «Конюшини», та й Мак-Суїні, хазяїн «Західної зірки», то просто жити не можуть без музики; вони вже не раз просили Лору після вечері в ресторані поакомпанувати співакам.

Олф не на жарт розлютився, почувши ці слова. Сказав, що вона все це говорить, аби принизити його. Та він швидше застрелиться, ніж дозволить їй гнути спину на міських мужлаїв, як місіс Гауг, чи, не доведи господи, грати для п’яниць у шинку.

А коли Лора розповіла йому про свою розмову з містером де Морфе, Олф загорлав, що вона висне Фріско на шию і поводиться, мов шлюха. Який жах! Бідолашна Лора забула всі свої великосвітські звички: вона крутилася, як муха в окропі, намагаючись зводити кінці з кінцями, — адже Олф давав їй тепер на хазяйство так мало грошей! З ранку до пізнього вечора вона мила, скребла й чистила свою жалюгідну халупку, прала, прасувала, латала одяг, щоб Олф та Еме завжди мали пристойний вигляд; і ніхто не знав, як тяжко їй було. До того ж Лора завжди намагалася бути веселою, щоб підбадьорити Олфа й показати йому, що вона може, коли треба, переборювати будь-які труднощі.

Фріско не поспішав виконати свою обіцянку й влаштувати Олфа на роботу.

Зрештою Олф сховав свою гордість у кишеню і сам пішов до Фріско, ладен погодитись на будь-яку роботу, яку той йому запропонує. Фріско, як завжди, зустрів його з розкритими обіймами і наобіцяв золоті гори, а наступного ранку все забув; проте, зустрівши де-небудь Олфа, він щоразу підбадьорював його:

— Не журися, друже! Щось та зробимо. Я повідомлю тебе одразу, тільки-но підшукаю добрячу роботу.

— Сто болячок йому в печінки! — лаявся Олф. — Йому просто хочеться похизуватися перед! мною: дивися, мовляв, яке я велике цабе!

Однак Морріс чув, що Фріско й самому зараз непереливки. Його втягли у двобій між конкуруючими групами іноземних капіталістів і добре-таки поскубли. Хоч Фріско і сміявся з своїх невдач і продовжував, жити на всю губу, але подейкували, що він уже перевищив свій кредит у банку і його про це попередили.

Зате в Морріса цього літа роботи було хоч відбавляй. Смерть косила людей на приїсках — старик і молодих, матерів і дітей. В бараках лікарні хворі лежали покотом; лютувала якась нечувано жорстока епідемія тифу.

А втім, ховати мерців стало тепер не такою прибутковою справою, як колись. Заробіток давали головним чином дорогі, багато оздоблені труни та пишні похоронні ексесуари, а на це у людей не було грошей.

Якщо крамарям і трактирникам часто доводилося тепер годувати людей у борг, то Моррісові доводилося у борг ховати. Скільки було безробітних рудокопів, скільки старателів, яких зігнали з розсипищ або які працювали під постійною загрозою переслідувань, арештів, тюремного ув’язнення! Боржників ставало все більше й більше.

Якби зібрати всі борги, казав Морріс, можна було б і горя не знати. Але ж він своя людина на приїсках і не може не допомогти іншим у таку лиху годину. Тут здавна так повелося і стало законом, що коли людину спіткає горе, вона йде до свого товариша.

Морріс дуже хотів допомогти Олфу; він запропонував йому навести порядок в його бухгалтерських книгах та рахунках і вже сушив голову над тим, який би ще знайти для нього заробіток, коли Олф раптом сказав, що влаштувався на роботу.

Так, Олф насправді знайшов роботу. І зразу змінився, став знову колишнім Олфом — веселим, простодушним, упевненим у собі.

— Ану вгадай, хто тепер мій хазяїн? Нізащо не вгадаєш! — весело вигукнув він. — Ну, гаразд, тобі, Моррі, я скажу, тільки ж, дивись — нікому нічичирк!

— Та вже ж, можеш бути певен.

— Педді Кеван!

Морріс гидливо скрутнув головою.

— Я теж не в захопленні, — признався Олф. — Але я бачив його папери — вони в порядку, Моррі!

Він розповів Моррісу, як одного разу Педді перестрів його на дорозі додому, коли Олф працював ще на Мідасі, і натякнув, що допоможе йому влаштуватися, якщо його звільнять з рудника. Олф тоді не надав значення його словам, думав, що Педді це просто так ляпнув. Йому навіть на думку не спало звернутися до Педді, коли французький синдикат купив рудник і взяв іншого управляючого, хоч Педді попереджав його, що саме так і буде. Якимись шляхами він дізнався про все наперед.

І ось недавно Педді прийшов до Олфа й запропонував йому місце управляючого на Золотому Пері. Педді сам працював на цьому руднику, але, як виявилось, одночасно був одним з головних пайовиків підприємства. Підставною особою, на ім’я якої він купував паї, був Піт Уоткінс, а Пітів приятель, Айк Пеппер, працював управляючим рудником. Та нещодавно Айка скрутило, і він поїхав на південь доживати віку в дочки.

Золоте Перо було занедбане, видобуток зійшов майже нанівець. А рудничок хоча й непоказний, зате цілком надійний, сказав Педді. Фріско вже накинув на нього оком, та Педді не хоче випускати його з рук. Йому потрібна людина, яка змогла б налагодити справу і, звісно, пильнувала б його інтереси.

— По-моєму, ви, Олфе, та ще Дінні Квін — найпорядніші люди на приїсках, — сказав Педді. — Але Дінні більше старатель, ніж рудокоп, і в гірничій справі петрає мало, не те, що ви. Чесно кажучи, я хотів би взяти вас обох до себе на Золоте Перо, але й з вами, Олфе, у нас все піде як по маслу.

Олф сказав, що подумає, а тим часом довідався, що Патрік Алоїзіус Кеван є фактичним власником Золотого Пера і, крім того, має солідні пакети акцій інших підприємств. Олф підписав з ним контракт.

Умови контракту були не дуже щедрі, але й не зовсім погані — на краще управляючий таким рудничком, як Золоте Перо, й не міг сподіватись. Олфу кортіло швидше взятися до звичної роботи й одержувати постійну платню, отож він і не став торгуватися з Педді, лише попросив, щоб йому дали житло поблизу рудника. Педді виділив йому тісний будиночок з гофрованого заліза, з ванною кімнатою та баком для води, — раніше в цьому будиночку мешкав Айк Пеппер — і Лора сказала, що на перший час тут можна непогано влаштуватись.

— От бісова личина! — Морріс ніяк не міг звикнути до думки, що Педді — власник рудника і грошовита людина. Олф розповів Моррісу, що в Педді самих лише цінних паперів щонайменше на сто тисяч фунтів стерлінгів, та й це, напевно, далеко не все. Але Педді, як видно, не хотів відкрито посідати належне йому місце в товаристві золотопромисловців та фінансистів,, вважаючи, що доможеться більшого, коли не привертатиме до себе уваги.

— Каже, йому поталанило на біржі, і він вклав свої гроші в Золоте Перо, — розповідав Олф. — І скаржиться, що весь час треба викручуватись, щоб, бува, не прогоріти, та пильнувати, щоб якась акула не вихопила в нього здобич.

— А ми думали, що в нього нічого немає за душею, коли він захворів минулого літа на тиф, — пробурчав Морріс. — Почув би ти, як він благав Саллі не одвозити його до лікарні. «Я там помру. Там усі помирають», — квилив. І Саллі сама випанькала його. «Страшно подумати, — казала, — що котрийсь із моїх хлоп’ят теж може захворіти ось так, як Педді, і нікому діла не буде до того, чи виживе він, чи помре». Вона була певна, що Педді голий мов бубон, але сподівалась, що він поверне свій борг, коли почне працювати. Еге, повернув, наставляй кишеню! А він же, поганець, уже тоді був багатший за всіх нас!

— Бачу, треба мені не ловити гав з моїм новим хазяїном, — похмуро промовив Олф. — 3 самого початку було видно, що це пройдисвіт, яких мало на світі; заради наживи він піде на все. Пригадуєш, Моррі, як ми говорили про це колись у поході?

Морріс кивнув.

— Педді роками швендяв по аукціонах, — сказав він. — Йому, мабуть, шістнадцяти ще не було, коли він уже спекулював на акціях не згірш за досвідченого біржовика.

Олф невесело посміхнувся.

— Певне, він знався на цьому краще, ніж ми з тобою, Моррі.

— А яку штуку він утнув з Баггінсами, коли вони доручили йому збирати з хлопців гроші за харчі! — згадав Морріс. — Рудокопи розраховувалися з дядечком Баггінсом «джімом»[27], а молодий Педді нищечком клав частину золота собі в кишеню. Коли хлопці зчинили бучу, що дядечко Баггінс їх обдурює, той переважив золото, і молодик спіймався на гарячому. Однак ні хлопці, ні дядечко Баггінс не могли спровадити його до поліції, бо тоді б вони й самі влипли.

Олф засміявся. Йому раптом захотілося стати на захист Педді.

— Та хіба можна винуватити Педді в тому, що він поквитався з Баггінсами. Пригадуєш, як йому тоді всипали хлопці? Та коли говорити по щирості, то майже всі наші приїскові тузи почали свою кар’єру з того, що обібрали якого-небудь простачка. А що роблять акціонерні компанії? Як вони обдурюють вкладників?

Та він і не винуватить Педді, сказав Морріс. Хлопчисько просто плив за течією. Дивно тільки, як йому щастило. А про те він ще раз радить Олфу не дуже довіряти своєму новому хазяїнові.

— А якому хазяїнові можна довіряти?

— І то правда, — погодився Морріс.

— Хай йому дідько, Моррі, я все-таки страшенно радий, щЦо можу знову взятися до діла! — схвильовано вигукнув Олф. — Оновити рудник, налагодити роботу, домогтися високого видобутку золота — це, як ти не кажи, захоплююча штука. Все одно, що, приміром, будувати корабель чи хазяйнувати на фермі. Приємно відчувати, що ти створюєш все власними руками. Природа тобі наперекір, а ти гнеш її в дуру, примушуєш собі скоритись. Тут спорт, азарт, тріумф людського розуму. Якби тільки не оті кляті спекуляції, що гублять нашу промисловість! Якби її звільнити від іноземного контролю! Я вірю в наші боулдерські родовища. Там ще золота вистачить не на одне століття. Але нам потрібне законодавство, яке поклало б край спекуляціям та аферам, щоб країна побачила нарешті якусь користь від своїх величезних природних багатств.

— Що я чую! Замах на священні права капіталу? — з іронією проказав Морріс. — Обережніше, сер! Це злочинні, зрадницькі розмови. Британія такого не потерпить. Раджу вам тримати язик за зубами, Олфе Брайрлі, а то й вас запишуть у крикуни-соціалісти, такі, як Дінні Квін та Кріс Кроу, що баламутять народ на приїсках.

Олф зітхнув:

— Мені прикро, Моррі, що це не так. Я жалкую, що не боровся разом з Дінні й усіма товаришами за розсипне золото. Може, я не почував би себе тепер такою заїждженою, нікому не потрібною приїсковою шкапою.

РОЗДІЛ LXV

Знаменною подією на приїсках ще віддавна були щорічні верхогони. Старожили Хеннана — старателі, крамарі, трактирники — вважали відвідання верхогонів за справу честі. Вони й досі не забули того дня, коли на рівнині біля озера було окреслено скакове коло і всі вперше збиралися там повеселитися в гурті.

Але поступово, як лялечка розвивається в розкішного метелика, так старе золотопромислове селище перетворилось у місто Калгурлі, — широкі вулиці, розчищені від пеньків; залізнична станція і поштова контора з пісковика; крамниці з великими скляними вітринами; цегляні будівлі готелів. Скакове коло тепер обгородили парканом, спорудили велику трибуну. Давно минули ті дні, коли поштова контора тіснилася в халупі з гофрованого заліза та мішковини, а приїсковий інспектор чинив свій суд у дірявому наметі. Не стало й колишнього духу товариськості, що об’єднував усіх в ті далекі роки, коли бракувало їжі й води і неписаний закон старателів суворо карав тих, хто діяв на шкоду спільному благу.

Хоч старожили і звинувачували гірничу промисловість та залізниці в тому, що Калгурлі зажив останнім часом поганої слави, однак вони пишалися лісом копрів, що розрослися по всьому Боулдерському кряжу, й прилеглими до нього містами Боулдером та Калгурлі, вулиці яких, коли вірити Модесту Маріанському, який одного разу знайшов золоті блискітки в щебені, були вимощені золотом. Невдовзі після того, як на приїсках почався спад, Маріанський гайнув до Німеччини, щоб порадитися з своїми патронами, власниками приїскових рудників та наділів. Сам він, як ніхто, вірив в успішне розв’язання колчеданної проблеми, у перспективність так званих бідних руд.

Маріанський здійняв бучу навколо телуристого золота. Це він привернув увагу до багатих телуристих руд Калгурлі, яким, на його думку, не було ціни. Розповідали, що він мало не танцював з радощів, коли оглядав пласти рудника Калгурлі, які залягали на глибині ста футів. «Та це ж справжнісінький ювелірний склад! — вигукнув він. — Такого не знайдеш навіть у рудниках Колорадо!»

А на рудниках Калгурлі та Австралія телуристі руди викидали у відвали, їх вважали за пірити. Якийсь старатель, отаборившись біля відвалів, грів собі чай над вогнищем, складеним з шматків цієї руди, і раптом помітив, що на поверхні руди під дією вогню виступило золото. Він і його напарники не забарилися скористатися з цього відкриття.

Телуристим рудам пророкували велике майбутнє: завдяки їм настане нова ера процвітання Калгурлі! Треба було тільки винайти спосіб переробки цих руд. Від цього залежала доля золотодобувної промисловості. Маріанський і більшість іноземних металургів твердили, що ці проблеми можуть бути і будуть розв’язані найближчим часом. Майже в усіх великих рудниках приїску, казали вони, під оксидованими рудами верхніх шарів на глибині двісті-триста футів залягають сірчано-телуристі руди.

Дінні сам розмовляв про це з Маріанським.

— Ніяких тугоплавких мінералів немає в цих рудах, — пояснював Маріанський. — Порода складається з золота, срібла, телуру, заліза та сірки. Під час випалу телур вигоряє разом із сіркою, після чого золото вилучають шляхом амальгамації або ціанування. Основну масу золота можна одержати навіть без ціанування. Найбільші труднощі пов’язані з добуванням золота із шламів. Застосувавши фільтр-преси, можна відокремити золото від крупніших часток подрібненої руди і цим самим зробити справжню революцію в золотодобувній промисловості. Отже, залишається тільки розв’язати проблему, як вилучити решту золота із шламів.

Незважаючи на застій у справах і матеріальні труднощі, в серцях тих, хто відкривав колись ці приїски і своїми руками будував ці міста, не згасала надія на краще майбутнє. Вони вірили у відродження приїсків, були впевнені, що надра землі віддадуть незліченні скарби, коли вкладники переборють свою недовіру, а фінансові та промислові верховоди примиряться з тим, що їм не судилося загарбати собі все розсипне золото країни.

Отож застій застоєм, а населення приїску готувалося до верхогонів. З усіх навколишніх таборів старателі і рудокопи сходились на розигри кубка Калгурлі. Дивлячись на веселий, святковий натовп, важко було повірити, що приїскам загрожує криза, що заробітки падають і рудники закриваються один за одним.

Чоловіки, жінки й діти вщерть заповнили іподром, прихопивши з собою кошики з іжею та пляшки з холодним чаєм. Курною дорогою без упину мчали кабріолети, двоколки, легенькі дрожки. Поява чоловіків у білих костюмах та жінок, схожих на модні картинки, свідчила про те, що вище товариство приїсків також зволило бути присутнім на верхогонах. Знатні гості посідали на трибунах, а віддалік, за огорожею, розташувалися цілими сім’ями ті, хто не мав чим заплатити за вхід. Тут заповзятливі шулери вже збирали навколо себе охочих спробувати щастя в три карти, і натовп реготався, спостерігаючи їх спритні фокуси та слухаючи жаргонні слівця.

Морріс наполіг на тому, щоб піти на трибуну. Він любив пограти на верхогонах і завжди крутився то біля коней, то біля букмекерів, але цього разу Саллі погодилась його супроводити, і він радів, мов дитина. Вони вийшли з дому веселі і збуджені, Морріс — тому, що смакував наперед азарт захоплюючої гри, а Саллі — тому, що на ній було нове плаття.

Це плаття — зелене батистове, з тугим ліфом і пишною спідницею, оздобленою блідо-рожевим рюшем, — пошила для неї Марі, і воно дуже пасувало Саллі. Щоправда, новий корсет, який Марі змусила її одягнути, був трохи тіснуватий, але яке це мало значення! Капелюшок їй теж підновила Марі: заплела стару соломку віночком троянд, і вийшло дуже красиво.

Всі дружини рудокопів постаралися прийти на верхогони в обновах, а Саллі так давно нічого собі не шила, що їй було аж ніяково від того, що вона вирядилася, мов пава. А втім, коли Марі скрикнула: «Ой Саллі, яка ти гарненька!» — це її трохи підбадьорило. Сама Марі була в старому, перешитому платті, бо її Жан втратив роботу, коли закрився Об’єднаний, і їм тепер жилося скрутно. Однак Марі, як завжди, була свіженька й елегантна в своєму зеленому фуляровому платті та чорному капелюшку з довгою зеленою стрічкою, що звисала вздовж спини на фасон «Чарлі, за мною!».

Діти залишилися вдома з Калгурлою; Лора ще кілька днів тому забігла спитати, чи не догляне Калгурла і її Еме.

— Мені зовсім не хочеться йти на ці верхогони, — скаржилась Лора, — але Олф каже, що нам необхідно бувати в товаристві. А то люди подумають, що ми як сіли в калюжу, так і не вилазимо з неї. Олф повинен зустрічатися з іншими управляючими: нехай вони знають, як добре він налагодив справу на Золотому Пері.

На душі в Лори було невесело. Її досі гриз неспокій за чоловіка.

— Він дуже стомлюється, — бідкалася вона Саллі. — Працює за трьох. І щось гнітить його. А що — не знаю, він мені не каже. Чи, може, якісь неприємності на руднику? Господи, аби він тільки знову не залишився без роботи!

Саллі й Марі сиділи на трибуні, а їхні чоловіки подалися до купки високих густолистих каучукових дерев, під якими розташувалися букмекери. Добре відомі всім «жучки» з Пертського іподрому, як завжди, приїхали на верхогони. Вони зчинили такий галас, вигукуючи ставки, що майже заглушили оркестр, який грав популярні мелодії. Цікаво було розглядати натовп, що снував по випаленій сонцем траві: старателі в брудних молескінових штанях та запорошених черевиках, з побурілими від куряви обличчями під старими капелюхами з обвислими крисами; вичепурені, як на весілля, місцеві франти в нових магазинних костюмах та дешевеньких капелюхах з морської трави; промисловці й директори банків у білих парусинових костюмах або фланелевих штанях з червоними поясами.

Час від часу в цьому людському потоці велично пропливала панама, або солом’яний бриль, або навіть пробковий шолом типу «Стенлі в африканських нетрях»; а то прошмигне тубілець у жалюгідних недоносках колись розкішного європейського туалету. Дружини та дочки управляючих рудниками, крамарів, трактирників і рудокопів рябіли серед натовпу своїми строкатими капелюшками та пишними спідницями, а перша-ліпша гарненька офіціантка з ресторану неодмінно викликала захоплені вигуки своїм ультрашикарним вбранням.

Цього разу всіх приголомшила мадам Малон. Вона приїхала на іподром у паризькому туалеті з сірого шифону, гаптованого срібними блискітками, що облягав її тіло, мов рукавичка. Блискітки миготіли й переливалися від найменшого поруху, але ще дужче сяяли діамантові сережки, браслети та брошка… Однак Лілі, ні на кого не звертаючи уваги, майже весь час щебетала з Бертою, Белл та Ніною.

Саллі й Марі побоювалися, що мадам Малон помітить їх і надто бурхливо привітається в присутності їхніх чоловіків, після чого доведеться мати вельми делікатну розмову, якої вони досі щасливо уникали. Але Лілі тільки один раз поглянула в їх бік, посміхнулася й кінчиками пальців, затягнутих у довгу блакитно-сіру лайкову рукавичку, послала їм поцілунок. Лора, що сиділа з місіс Фіннерті і з кимось із дружин управляючих, підійшла до Саллі та Марі й обурено вигукнула:

— Всі, геть-чисто всі шоковані поведінкою цієї жінки! Хто ж не знає, що ще зовсім недавно вона була дівчиною в закладі мадам Марсель; а тепер декотрі з жінок управляючих змушені сидіти з нею за одним столом на обідах в Малона. Адже він мільйонер і скуповує всі рудники, а вона, кажуть, крутить ним, як тільки хоче.

— Нелегка робота, коли зважити на його товщину, — докинула Саллі.

— Атож, — погодилася Лора. — І треба ж було цьому Малону купити Мідас! Містер де Морфе каже, що Лілі примусила б чоловіка взяти Олфа назад, якби я розповіла їй, який то був удар для Олфа, коли його звільнили з рудника. Та хіба я могла це зробити? Не просити ж про послугу в цієї особи!

— А чому й не попросити? — вихопилось у Марі. — На твоєму місці я так би й зробила… заради Олфа.

— Ну, а я не можу — і край! — роздратовано огризнулася Лора і пішла на своє місце поруч з місіс Фіннерті.

Коли Жан забрав Марі і повів її знайомити з якимсь французом-металургом, який нещодавно приїхав до Калгурлі, Саллі встала і неквапливо пішла до дерева, біля якого вони з Моррісом домовились зустрітися, щоб разом поснідати.

Вона стояла під деревом, чекаючи Морріса, коли повз, неї пройшов Фріско з високою вродливою дівчиною. Серце в Саллі стріпнулось, хоч Фріско став для неї тепер майже чужою людиною. Містер де Морфе, в білому костюмі і дорогій панамі, здавався таким же веселим і безтурботно-самовдоволеним, як у ті дні, коли щойно повернувся з-за кордону. Саллі чула, що він ледве не сів у в’язницю за свої зв’язки з якоюсь шахрайською англійською компанією, та це, здавалось, анітрохи не вплинуло на нього. Дивлячись на Фріско, важко було також повірити, що він зовсім недавно прогорів на фондовій біржі. Він поводився так само впевнено і невимушене, як завжди. Супутниця Фріско озирнулася і швидко підійшла до Саллі.

— Здрастуйте, місіс Гауг, — сказала вона.

— Господи, Вайолет! — здивувалася Саллі. — Як ви тут опинились? Я гадала, що ви в Мельбурні, вчитеся співати.

— Вона співала там в опері, — відповів Фріско солодко-улесливим голосом.

— В хорі, — пояснила Вайолет.

— Та це ж чудово! — вигукнула Саллі з щирою посмішкою і здивувалась, чому дівчина не виявляє ніякої радості.

— Початок справді був непоганий, — сумовито промовила Вайолет. — Може, пішло б і далі. Але мама написала, що тато втратив усі гроші, спекулюючи на акціях, і знову пішов на розвідку, а вона хворіє і не може впоратись без мене. Довелось повернутись додому. Тепер я працюю в барі, в готелі «Біржа».

— Та що ви кажете, Вайолет!

Потім Саллі признавалась, що ледь не розплакалась тоді від образи за дівчину.

— Може, колись ще трапиться нагода почати все заново, — сказала Вайолет, і очі її потемніли від туги. — Але боюся, що буде надто пізно…

Фріско нетерпляче перебив її:

— Дурниці, Ві! Ви ще зможете об’їздити весь світ. Ходімте, а то прогавимо наступний заїзд. Пробачте, місіс Гауг, але ми поставили на Телура. Треба підхльоснути його на прямій.

— Я краще залишуся тут, поговорю з місіс Гауг, якщо ви не заперечуєте, містер де Морфе, — сказала Вайолет холодно. — Зайдіть по мене після верхогонів.

Фріско шпигнув Саллі зухвалим, насмішкуватим поглядом.

— Я, як завжди, безсилий проти вас, мем. Але не позбавляйте мене назовсім товариства моєї чарівної супутниці.

Він повернувся і пішов до скакового поля.

— Містер де Морфе був такий люб’язний, що запросив мене на верхогони, — пояснила Вайолет. — Мені дозволили піти з роботи лише на чотири години, і містер де Морфе обіцяв одвезти мене назад.

— Фріско завжди люб’язний з гарненькими дівчатками, — недбало кинула Саллі. А втім, вона відчувала, що Вайолет і не потрібні застереження. Ця дівчина аж надто звикла до лестощів та упадань чоловіків, щоб надавати їм значення. Видно, вона й зараз дуже невисокої думки про чоловіків і така ж байдужа до їхніх залицянь, як тоді, коли ще працювала офіціанткою в трактирі Джіотті.

— Я вчилася в Мельбурнській консерваторії, — стримуючи хвилювання, розповідала Вайолет. — Це було чудово, місіс Гауг! Вчителька співів була задоволена, мною, бо я дуже старалась і багато працювала. Вона обіцяла дати мені рекомендацію, коли я поїду за кордон. Потім мене взяли хористкою в оперу. Там співали знамениті іноземні артисти. Все було як у казці. Я вже готувалася дублювати Марту у «Фаусті». І тут прийшла телеграма від мами: «Тяжко хвора. Повертайся негайно». Я знала, що вона чекає дитину і що тато, все згайнувавши, подався на розвідку. Ну що мені було робити? Я боялась, що мама помре і діти залишаться без догляду. Про те, щоб дати мені відпустку, в театрі навіть слухати не хотіли. Довелось порушити контракт.

«Тепер вам, люба, немає сюди вороття», — сказав мені режисер. Але я ніколи, не простила б собі, якби померла мама. Вона мучилась усе своє життя, місіс Гауг, та й не жарти це — родити в її віці.

Та коли я повернулась додому, мама вже зовсім одужала. Дитина померла, і мені, власне, нічого було приїжджати, — просто мама почувала себе самотньою і нещасною, і в неї не було грошей. Вона сказала, що моє місце тут, біля неї, що я повинна допомагати їй, а я дбаю тільки за себе, за свої співи і звалила на її плечі всі сімейні турботи. Спочатку я сердилась на маму, а тепер мені вже все одно. Вона, либонь, має рацію: не так живи, як хочеться, а так живи, як доля велить.

— Вайолет, люба, не говоріть цього! — утішала дівчину Саллі. — Ви не повинні втрачати надії. Ви молода ще…

— Але досить стара, щоб починати кар’єру оперної співачки, — з болем промовила Вайолет. — Та й двері Мельбурнської опери для мене закриті назавжди, бо я самовільно пішла звідти. І якби навіть мене й узяли назад, я вже не зможу поїхати: мамі одній справді не впоратися з півдюжиною дітлахів, хоч би вона перервалась. Ні, певне, мені доведеться сидіти тут і розносити пиво, тоді всі будуть щасливі. Така моя доля.

Фріско повернувся, щоб забрати Вайолет. Його кінь прийшов першим, і він страшенно радів.

— Ходімте з нами, місіс Гауг, відсвяткуємо перемогу! — весело вигукнув він. — В барі є шампанське, хоч, звичайно, як завжди, тепле.

Саллі відмовилась: вона обіцяла Моррісу почекати його тут; але вона розуміє, що не повинна більше позбавляти містера де Морфе товариства його «чарівної супутниці».

Юна особа, що виступала під руку з Фріско, держалася дуже впевнено. Висока, струнка, в елегантному темно-блакитному платті — під колір її очей.

«Сцена навчила її цьому самовладанню і невимушеним манерам», — подумала Саллі. На Вайолет, мабуть, не справляло ніякого враження те, що її супроводить містер де Морфе, в той час як Фріско явно не міг приховати радості, що з ним така блискуча дама.

«Її серце, її душа глухі до всього», — думала Саллі. Кожною клітинкою свого єства Вайолет поринула в мрію стати співачкою. Це і рятувало її завжди: багно, серед якого вона жила, не приставало до неї. А тепер її присилували знову повернутись до цього життя, розбивши всі надії. Чи зможе вона, поховавши свою мрію, залишитись сама собою?

Як могла мати Вайолет змусити дочку повернутися за стойку приїскового шинку, коли перед нею відкривалось таке блискуче майбутнє? Ні, Вайолет вже не вирветься звідси. Саллі здавалось, що над дівчиною тяжить прокляття. Життя приїску засмокче її, і вона житиме так, як живе весь оцей жадібний до видовищ натовп, що зібрався на верхогони. Бідолашна Вайолет! Адже її душа завжди тужитиме за чимось більшим і вищим.

Чи пощастить їй знайти в житті що-небудь, що могло б замінити їй радість творчого вираження свого «я»? Зрештою, вона — дитя приїсків. Вона почуває себе мов риба у воді серед цієї куряви та спеки, в товаристві грубих і часто п’яних чоловіків, — байдуже, чи то рудокопів, чи управляючих рудниками. Зараз вона — зірка приїску; але блиск її тут швидко може потьмяніти, Вайолет висохне і змарніє, злидні й турботи висмокчуть з неї всі сили, або погладшає, обрезкне, стане брудна, неохайна, — одне слово, буде такою, як більшість жінок на приїску, чиє існування залежить від заробітку чоловіка, а той, в свою чергу, залежить від золотих розсипищ, рудників, коливань курсу акцій…

Ясний, прозорий, блакитний ранок перейшов у сліпучо-яскравий полудень, потім, коли стало хилитись до вечора, почало парити. Курною біговою доріжкою без упину проносились коні; перед очима сп’янілих від азарту глядачів миготіли, немов у калейдоскопі, червоні, блакитні, рожеві, пурпурові, зелені і жовті куртки жокеїв. Ось так промайне і цей день — єдиний святковий день у сумовитому плині одноманітних приїскових буднів.

Перед останнім заїздом на іподром налетів пиловий вихор. Жінки, побоюючись зливи, просили чоловіків одвезти їх скоріше додому. І ось потік екіпажів ринув назад до міста; але дощ наздогнав їх у дорозі, наздогнав він і багатотисячний натовп, що брів обіч дороги, — старателів і рудокопів, їх дружин та дітей. А втім, ніхто не нарікав на зливу, опріч жінок — в тому числі й Саллі, — чиї обнови були попсовані. Чоловіки, яким поталанило виграти на верхогонах бодай кілька шилінгів, були задоволені: щасливий день, казали вони, і дарма, що при цьому вилетіло з кишені кілька фунтів стерлінгів… Зате вони розважили душу, весь час були там, на скаковій доріжці, й, забувши про все на світі, всім своїм єством линули разом з кіньми, на яких ставили. Лихо з ними, якщо букмекери пішли з верхогонів, потираючи руки! Приїсковий натовп на верхогонах завжди давав їм солідну поживу. Але навіть букмекери не могли нічого вдіяти з приїсковим суддею, коли на карту було поставлено честь приїску.

Всі знали, що в заїзді на головний приз приїску бере участь кінь старого Белчера, точніше, його сина, і всі знали старого Белчера.

— Хлопці дружно ставили на Самородка, — розповідав Дінні. — Він прийшов третім, і букмекери аж завили, коли суддя оголосив його переможцем. Але старий Белчер стояв на своєму. «Хто судить ці верхогони? Я чи ви? — наїжився він. — Так от я й кажу, що Самородок виграв приз».

Один хлопчина з Боулдера — його забрали з школи й натренували до верхогонів — теж пошив у дурні букмекерів.

— Молодий Біллі — спритне хлоп’я і добрий їздець. Він мав скакати на «темному конику» з приїскової стайні, — сміючись, розповідав Дінні. — Але букмекери обробили тренера, і той наказав Біллі, щоб він не приходив першим. А це для хлопця — удар. Ще б пак: адже він вперше брав участь у верхогонах ї нахвалявся своїм шкільним товаришам, що неодмінно виграє. На коня спершу ставили один проти десяти, і букмекери ніяк не могли второпати, чому перед самим заїздом на них налетіли хлопчаки з дво- і п’ятишилінговими ставками. І, звичайно, кінь молодого Біллі прийшов першим!

РОЗДІЛ LXVI

Дінні й Олф всіляко уникали один одного від часу подій на Айвенго. Вони стали немов чужі; здибавшись на вулиці чи в трактирі, ледве віталися кивком голови, й обличчя їхні при цьому кам’яніли. Обидва тяжко переживали розрив, та Олф знав, що Дінні ніколи не простить йому, що він пішов проти давніх товаришів, коли вони піднялися на боротьбу за свої права. І Олф з головою поринув у роботу на руднику Золоте Перо.

— А справи на руднику були дуже кепські, коли я став до роботи, — розповідав Олф Моррісу. — Видобутку майже ніякого, звітність заплутана так, що сам чорт не розбереться.

Педді цілком поклався на Олфа, погодився з його проектом розширення та реорганізації робіт, проте заявив, що не дасть грошей на кріпильний ліс і машини, поки не підніметься курс акцій.

«Мій хазяїн!» — казав про нього Олф, і в очах у нього спалахували глузливі іскорки. А втім, він не без подиву розповідав, як цей безграмотний, але хитрий молодик намагається опанувати справу управління рудником.

Олф сам навчився всього, що він знав, спілкуючись з гірничими інженерами, геологами та металургами, читаючи книжки, які вони йому давали, й обговорюючи з ними всі процеси промислового видобутку золота. Педді займався самоосвітою за тим же методом. Коли Олф прийняв на себе управління Золотим Пером, Педді був майже неписьменний — ледь міг надряпати на папері своє ім’я. А тепер Педді вивчав бухгалтерію та господарський облік і накидався на будь-яку книгу з фінансових питань, яка лиш потрапляла йому до рук. Протягом усього року Олф, працюючи на руднику, допомагав Педді в його навчанні.

Впертість, з якою Педді корпів за найважчими проблемами банківської справи та фінансів, здоровий розум і здібності, які він виявляв при цьому, вражали Олфа. Педді завжди знав, що слід відкинути і що можна застосувати на практиці, але рішуче відмовлявся витрачати час на геологію та металургію.

— Це не для нас писано, Олфе, — казав він. — Нехай цим займаються спеціалісти. Може, нам коли-небудь знадобляться й спеціалісти, але поки що вони надто мало обізнані з нашими приїсками.

Педді страх як не любив управляючих іноземців.

— Нам у промисловості потрібні такі люди, як ви, Олфе, — казав він. — Практики. Люди з досвідом, які добре знають країну та всі особливості нашого виробництва. На мою думку, ви один з кращих практиків у нас на приїсках. А всі оті дипломи, вчені ступені… Нехай з ними панькаються на Боулдері, Об’єднаному та Лейк-В’ю! У нас з вами, Олфе, є голова на плечах і досвід. Ми можемо ще більше заробити на Золотому Пері, якщо не будемо байдикувати і не дозволимо всяким ученим шарлатанам викачувати з нас гроші.

Згадайте! Кілька років тому ці вчені запевняли, що в нашій країні взагалі немає золотоносних порід. Потім почали доводити, що є, тільки саме алювальне золото. А тепер вони хочуть вбити нам в голову, що окислені руди вичерпались, а з сірчаних мало користі. Щоб їм очі повилазили! Можна, звичайно, заробити дещицю і на окислених, і на алювальному, та не в них сила. Я вірю в наші родовища і купуватиму акції, а не продаватиму. Зараз саме час купувати акції, Олфе, і купувати якнайбільше. Все золото, яке потрапить мені до рук, я вгачу в акції.

— Алювіальне золото, а не алювальне, Педді, — зауважив Олф.

— Вельми вдячний, — посміхнувся Педді. — Ви підправляйте мене, Олфе, коли я ляпну щось не так.

Педді працював на руднику й одержував зарплату, як перший-ліпший гірник. Для всіх він був просто штейгером. Мало хто на руднику знав, що Педді — головний пайовик компанії. А той, хто знав, тримав язика за зубами. На це була своя причина: Педді давно скуповував у рудокопів золото; робив це, мабуть, і зараз, як підозрював Олф.

Кожен вибійник, який працював на багатих покладах, знав, що найкраще мати справу з Педді. Щоправда, він давав не таку добру ціну, як інші перекупники, зате з ним було безпечніше, а ради цього чи варто було сваритися за кілька шилінгів? Рудокопи гадали, що Педді працює на могутню банду, яка скуповувала крадене золото. Вона мала зв’язки в поліції, і «велика п’ятірка», як її називали, могла захистити будь-кого з своїх клієнтів, якби той попався на гарячому. Це всі добре знали.

Поступово Олф зацікавився Педді Кеваном, і йому захотілося допомогти хлопцеві стати на чесний шлях.

— Послухайте, Педді, — завів він якось розмову. — Якщо ви й далі так вестимете справу, у вас згодом буде купа грошей.

— Авжеж, — погодився Педді.

— Я до того, що коли ви хочете стати рівнею великим ділкам, то для цього не досить уміти спекулювати на акціях, треба багато чого навчитись.

— Ще встигну, — відповів Педді. — А втім, біди не станеться, якщо ви, Олфе, трохи мене помуштруєте.

— Для початку можна було б підстригтися й купити пристойний костюм, — порадив Олф.

— Не піде! Якщо я ходитиму чистенький та прилизаний, кожен йолоп вважатиме, що в мене золота хоч гатку гати.

— А хіба це не так? — Олф спробував викликати його на одвертість.

— Ну, це ви не туди загнули, містер Брайрлі, — хихикнув Педді, ніби почув дотепний жарт. — У благородному товаристві, я чув, не цікавляться двома речами: звідки ви берете гроші і хто ваша коханка.

Олф засміявся.

— Ну що ж, Педді, це, звісно, ваша особиста справа. Але у вас усе життя попереду, і ви, бачу, можете досягти великих успіхів. То чому б вам не облишити всі околяси та не піти прямою стежкою?

— Як ви, наприклад? — ущипливо запитав Педді.

Олф криво посміхнувся.

— Хоча б. Правду кажучи, мені це не дуже допомогло. Але зрештою мати репутацію чесної людини — це теж чогось варте, навіть у такому місті, як наше.

— Не так уже й варте, — заперечив Педді. — Навряд чи це вам допоможе, коли доведеться тинятись по трактирах, шукаючи роботи. Ні, перш ніж почати жити за вашим рецептом, треба мати хоч кілька тисяч у кишені.

— Овва! — зітхнув Олф. — Можливо, й ваша правда. Але я інакше скроєний. Для мене є тільки два шляхи: або прямо, або… на той світ.

— Не вдавайте з себе дурня, Олфе, — Педді подався вперед; його бліде веснянкувате обличчя враз набрало напруженого, майже старечого виразу. — Всі тут підробляють на золоті…

— Ви хочете сказати — крадуть золото і незаконно збувають його?

— Ви знаєте, що я хочу сказати. А якщо ви цього навіть не робите, один біс, всі думатимуть, що робите. Так в чому ж різниця?

— В тому, що я цього не роблю. От і все.

— Хай буде по-вашому. — Педді осміхнувся. — Ну, а що б ви робили, якби я не взяв вас на роботу?

— А що б робили ви, якби я не дав ладу вашому руднику? — скипів Олф. — Адже ви самі казали, що берете мене тому, що я чесна людина…

— І знаєте свою справу.

— То й що? Ви незадоволені? А хто вам навів порядок, хто підвищив видобуток? У вас тут із звітністю робилось казна-що, коли я прийшов. А тепер ваша звітність в ажурі. Акціонери можуть нарешті дістати хоч якесь уявлення про стан справ на руднику. Ви маєте змогу платити дивіденди в цьому році…

— Атож, — реготнув Педді. — Містер де Морфе навіть пропонує від імені свого клієнта дві тисячі фунтів готівкою за наш рудник… і все завдяки вашій сумлінності.

Худе, змарніле обличчя Олфа посіріло. Пальці нервово стиснулися в кулак.

— Отже, мої послуги будуть уже не потрібні? — з гіркою іронією спитав він.

— Ви наче в воду дивились, — сказав Педді. — Хіба ви забули, як віддубасили Фріско тоді в поході? Він вам цього не подарував і ніколи не подарує. До того ж у нього завжди напохваті який-небудь гірничий інженер з дипломом. А втім, я міг би ще деякий час не продавати Золоте Перо, оскільки ми робимо тут непогане діло, якби ви так не пильнували кожної піщинки золота, що виходить з шахти.

— Що ви хочете цим сказати?

— А ось що…— Педді нарешті вирішив узяти бика за роги. — Не слід заважати хлопцям підробляти. Це майже всі управляючі розуміють. Всі знають про те, що тут робиться, і дивляться на це крізь пальці. Так більше користі. І хлопці задоволені, не галасують, і золото осідає в країні. Підтримує життя міста. Це краще, ніж дозволяти йому витікати за море, щоб англійські дженджики там у себе могли казитися з жиру. Отож і нехай наші хлопці одержують за своє золото, що їм належить. По-моєму, це правильно і справедливо. Але з нашого рудника хлопцям перепадає дуже небагато. І це через вас, Олфе. Саме тут нам з вами й треба порозумітись. Бо ж не тому я сиджу під землею чи стовбичу біля дробарки; що це корисно для мого здоров’я! Я хочу все бачити на власні очі. Хочу точно знати, скільки золота вислизає ї хто його цупить. І бачу, і знаю, але не втручаюсь. Я своє маю, а якщо ви цього не хочете — залишайтеся дурнем, тим гірше для вас.

— Розумію, — млявим, стомленим голосом промовив Олф, і Педді вирішив, що він нарешті переконав упертого співрозмовника, привів його трохи до тями. — То що ж ви пропонуєте?

— Дуже просто! — радісно вигукнув Педді. — Вам не слід до всього так приглядатися на руднику. Тільки й усього. Ви за це своє одержите, Олфе, повірте моєму слову. Не треба тільки враховувати кожну порошинку золота, яка виходить з шахти або з амальгамаційних листів. Якщо коли-не-коли дещиця й зникне, — невелика біда.

— Обкрадаєте, значить, своїх же акціонерів? Нечесно, Педді, і підло. Робітників я не засуджую. Але ви двічі шахрай: обкрадаєте і робітників, і акціонерів.

Поки Педді говорив, Олф узяв перо й почав писати. Він відповів Педді твердо, рішуче й так спокійно, ніби йому вже було байдуже, як сприйме Педді його слова.

Педдине обличчя раптом перекосилося від люті.

— Ви не можете стати мені на дорозі, — огризнувся він, — Ви нічогісінько не зможете тут вдіяти, містер Брайрлі. А то я не марнував би з вами часу. Я говорив для вашої ж користі. Облиште свій гонор, якщо не хочете втрапити за грати. А ви, питається, куди дивились? Цілісінький рік протирали в конторі штани і не бачили, як обкрадають акціонерів, як третина всього золота з шахти йде на сторону? Ви виявили злочинну недбалість щодо своїх службових обов’язків — ось що скаже вам кожен суддя, містер Брайрлі. А я посвідчу під присягою, що це саме так.

— Катайте! — Олф підвівся. — Ось вам моя заява про звільнення. Я написав її. поки ви розкривали мені свої секрети, — для моєї ж користі, як ви самі зволили сказати.

РОЗДІЛ LXVII

Дінні і Кріс Кроу працювали на ділянках поблизу Біндулі, за три-чотири милі на захід від Боулдера, а в кінці тижня приїжджали у місто по харчі й пару днів відпочивали у місіс Гауг. Саллі згодом розповідала, що вона до самої смерті не забуде того недільного ранку, коли Олф Брайрлі завітав до Дінні.

Поява Олфа була для Саллі цілковитою несподіванкою. Олф відщепнув хвіртку і млявою, повільною ходою наближався до будинку; здавалось, ніби він через силу переставляє ноги. Саллі привіталась до нього. Він рвучко підвів голову, і вона побачила його хворобливе, змучене обличчя.

— Де Дінні? — спитав Олф.

— У себе, — відповіла Саллі. — Дінні! — покликала вона. — До вас прийшов містер Брайрлі.

— Він, мабуть, не захоче мене бачити, — сказав Олф. — Але мені дуже треба з ним поговорити.

Олф зайшов у Діннину кімнату. Він пробув там годин зо дві і вийшов разом з Дінні. Вони поминули садок і зупинилися біля хвіртки, продовжуючи розмову. У Дінні був стривожений вигляд, а в очах — страх. Він розмовляв з Олфом так, ніби від колишньої сварки між ними не лишилося й сліду, і намагався підбадьорити Олфа.

Саллі чула, як Дінні сказав:

— Не такий страшний чорт, як його малюють, Олфе. Сьогодні не пощастило — то пощастить завтра. Ми з тобою підемо разом на розвідку, і, хто зна, може, нам знову всміхнеться доля, як колись з «Леді Лорою». Хіба в країні мало золота? І кому ж, як не нам з тобою, треба довести це!

Та Олф залишався байдужим, здавалося, ніби він зовсім не чув умовлянь Дінні — весь поринув у якусь свою гірку думу. Потім одчинив хвіртку й поволі побрів дорогою, а Дінні стояв і дивився йому вслід.

— Кепські справи, мем! — вигукнув Дінні, коли Саллі покликала його обідати і він увійшов до жарко натопленої кухні, в якій стояли густі пахощі смаженого м’яса і монотонне дзижчання мух. — З Олфом щось не гаразд..Треба йому допомогти.

— А що трапилось? — спитала Саллі, нарізаючи м’ясо і відганяючи мух.

Вона знала, що Олф відмовився від роботи на Золотому Пері і що Лора цим дуже стривожена.

— Олф, видно, дуже полаявся з Педді Кеваном через якісь темні справи на руднику, — сказав Дінні, — і Педді погрожує запроторити його у в’язницю. Та дулю з маком він це зробить, бо й сам туди може вскочити. Не в цьому біда. Олф зовсім розклеївся — наче сам не свій. Ще, чого доброго, пустить собі кулю…

Саллі в цей час воювала з мухами, які налітали на м’ясо, вже розкладене по тарілках, і сердилась на Морріса, чому він не йде обідати, коли його кличуть, — а тут іще оця халепа з Олфом…

— Облиште, Дінні! — відмахнулась вона. — Містер Брайрлі ніколи цього не зробить. Не таким він уродився.

— А хто його зна, — задумливо відповів Дінні.

Прийшов Морріс, і вони сіли до столу.

— Олф каже, що в Калгурлі йому немає місця, — вів далі Дінні. — Проклинає себе за те, що не підтримав друзів у боротьбі за розсипища. Він з самого початку усвідомлював свою помилку, але йому не вистачало мужності. Каже, що не розумів тоді, скільки підлоти криється в махінаціях золотопромисловців. А тепер йому несила все це терпіти. Його хазяїн — негідник і шахрай, яких ще світ не бачив.

— Хто — Педді Кеван? — спитав Морріс, починаючи їсти. — То справді фрукт.

— Ні, ви тільки подумайте! — Дінні теж присунув до себе тарілку, продовжуючи вболівати за Олфа. — Хлопчисько Педді командує Олфом Брайрлі, і Олфу нікуди дітися. Він каже: або Олф буде покривати Педді, або — з мосту та в воду.

— Треба поговорити з Педді, — сказав Морріс. — Нехай не думає, що йому все сходитиме з рук. Хоч Олф і перекинувся тоді на бік промисловців, я все-таки певен — більшість хлопців, які давно його знають, підтримають Олфа, якщо Педді спробує вчинити підлоту.

— Може, й так, — з сумнівом сказав Дінні. — Але мені здається, що перш за все Олфові треба виїхати з міста. Я вже запропонував йому піти разом на розвідку, і що швидше ми це зробимо, то буде краще.

Але марні були всі їхні плани — Олфові вже пізно було помагати. Увечері того-таки дня його знайшли мертвим у чагарях недалеко від Золотого Пера. Поруч нього на землі лежав револьвер; у кишені знайшли листа до Лори.

Олф просив Лору простити його. У нього не було іншого виходу, щоб забезпечити її та Еме, писав він. Грошей, які вона одержить по страховому полісу, їй вистачить на перший час та на дорогу до Вікторії. Олф сподівався, що Лора повернеться до своїх батьків. Дінні допоможе їй у всьому і оформить його справи.

Смерть Олфа приголомшила Дінні. У перші дні Моррісу довелося взяти на себе всі турботи. Саллі була з Лорою, яка не тямила себе від горя. Як міг Олф зважитись на таке? Як міг він забути про все, що їх єднало, і втратити бажання жити?

— Навіщо, навіщо він це зробив, Саллі! — ридала Лора. — Як він міг покинути мене? Невже він не знав, що з ним я пережила б усе, а без нього не можу!

— Він гадав, що так для тебе буде краще, — втішала її Саллі, намагаючись виправдати Олфа. — Він був хворий, не. при собі — і не міг збагнути всіх наслідків.

— Неправда! — розпачливо заголосила Лора. — Це я у всьому винна. Я надто бідкалася, коли він кинув роботу на Золотому Пері, і сердилась на нього. Не могла зрозуміти, чому він це зробив. Я і тепер не розумію. Олф мені лише сказав, що не хоче більше працювати у Педді Кевана, бо він негідник і падлюка. Олфе, коханий мій, чому ти не поділився зі мною! Чому я була такою сліпою дурепою! Як не відчуло моє серце, що твориться у тебе в душі! Ох, Саллі, якби я поговорила з ним, він би цього не зробив. Я б довела йому, що цього робити не можна! Він не повинен був цього робити! Все, що завгодно, тільки не цей жах!

Так, обливаючись сльозами, голосила Лора — знову і знову повторюючи одне й те саме, в розпачі ламаючи руки, марно силкуючись збагнути, як це могло статися, чому спіткав її такий страшний удар. Загинули всі її ілюзії, всі сподівання на щасливе майбутнє — все, про що вони мріяли разом з Олфом.

А ті самі люди, які загнали Олфа у безвихідь — промислові магнати та власники рудників, — ті, хто міг би дати, але не дав йому роботи, тепер голосніше за всіх висловлювали жаль і співчуття з приводу його смерті. Пишномовні некрологи, надруковані в «Калгурлійському гірнику» та «Західному аргусі», віддавали посмертну данину містеру О. Е. Брайрлі, «в особі якого приїски зазнали тяжкої втрати», бо він був «втіленням усіх чеснот — добра, благородна і щира людина, справжній джентльмен, якого поважали й любили всі, хто його знав». Давні товариші Олфа, які разом з ним ділили горе і радощі під час першого походу від Південного Хреста до Хеннана через Кулгарді, висловили бажання поховати його на свої кошти. Вони вирішили ще зібрати поміж себе трохи грошей, щоб допомогти місіс Брайрлі.

Та Лора навіть чути про це не хотіла, і Дінні довелося сказати товаришам, що місіс Брайрлі глибоко зворушена їхньою добротою та співчуттям, але не потребує допомоги, бо Олф подбав про те, щоб забезпечити її на перший час. Олф справді залишив Дінні невеличку суму, а той умовляв Лору взяти ще в нього, щоб вистачило на дорогу до Вікторії, де жили її батьки.

Лора відмовилась їхати. Вона сказала, що залишиться на приїсках і згодом спробує сама заробляти свій хліб: даватиме уроки музики і виступатиме на концертах або гратиме на роялі в ресторанах. Хоч як старалися Дінні та Саллі відрадити її від цього, все було марно. Вона хоче довести Олфу і собі самій, казала Лора, що не така вже вона слабка та безпорадна, якою вважав її Олф, і що він не повинен був губити свого життя.

Лора залишилася жити в тій самій халупі при дорозі на Боулдер, в якій жила з Олфом останнього року, і довгі місяці ходила бліда та засмучена, завжди в усьому чорному. Вона зовсім перестала дбати про свою зовнішність, гладенько зачісувала назад своє гарне волосся медового кольору, і на її очі вмить набігали сльози, як тільки хто-небудь згадував при ній Олфа. Але траур дуже личив їй, і ніхто не мав сумніву, що вона, попри всю її скорботу, знову вийде заміж, якщо залишиться на приїсках.

— Може, серце її і не було розбите, але вона вже не могла стати колишньою Лорою, — казала про неї Саллі. — Після смерті Олфа у неї в очах завжди стояла печаль.

Пліткарі запевняли, що Фріско одним з перших почне залицятися до вдови Олфа Брайрлі. Його частенько бачили з Лорою, коли вона була ще веселою, безтурботною товстушкою. А втім, Саллі знала, що Лора хоча й легковажила трохи в поводженні з Фріско, проте йому не пощастило схилити її до зради чоловікові. В недовгому часі знайшлося чимало охочих приголубити Лору, але Фріско серед них не було.

Цілком зрозуміло, що до такої жінки, як Лора, чоловіки так і липли з своїм заступництвом та порадами, але вона рішуче давала всім зрозуміти, що їй не потрібне ні те, ні друге. Вона була просто шокована: ще не минуло й року після смерті Олфа, а вже то один, то другий безстидник пропонує їй без довгих розмов та освідчень стати його дружиною.

— Я ніколи більше не вийду заміж, — сказала Лора Саллі. — Нізащо в світі! Моє серце поховане в могилі разом з Олфом.

— Можливо, й так, — відповідала Саллі. — Але не твоє тіло.

Коли гроші у Лори майже вийшли, вона почала давати уроки музики. Та цього заробітку не вистачало. Ті, хто міг би добре платити за уроки, посилали своїх дітей у монастирську школу в Кулгарді. Кілька шилінгів, які Лора заробляла, навчаючи музики Віка Моллой, Діка Гауга та ще кількох дітей рудокопів, не могли прогодувати її й Еме; а ще ж треба було платити за квартиру. Лише коли-не-коли Лорі щастило заробити гінею, акомпануючи на концертах. Отож, коли Тім Мак-Суїні запропонував їй грати вечорами в готелі «Західна зірка» і пообіцяв добру платню, Лора з радістю погодилась.

Кожний власник великого готелю старався почастувати своїх клієнтів найкращим музичним номером. Першим знавцем музики усі вважали Міка Меньйона, який нещодавно купив ресторан «Біржа»; тут, у барі, частенько співав Уоллес Браунлоу. Педді Уїлен славився тим, що держав у своєму готелі аж три піаніно, а найповажнішим гостям подавав віскі у кришталевих келихах.

Вайолет О’Брайєн співала тепер у нього в ресторані, коли не була зайнята в барі. У Мак-Суїні головним козирем була досі офіціантка Клара Фагот, яка дістала це прізвисько за своє красиве контральто, але становище змінилось, коли в невеличкому залі поруч з баром за піаніно сіла Лора Брайрлі.

Дінні був проти цього; він умовляв Лору відмовитись від пропозиції Мак-Суїні і дозволити йому, як давньому товаришеві її чоловіка, подбати про неї і про Еме. Він обіцяв це Олфові, казав Дінні, і повинен додержати слова. Та Лора була гонориста й уперта, їй хотілося все робити по-своєму.

— Ви даремно боїтеся за мене, містер Квін. Я вмію постояти за себе, — заявила вона.

Дінні якраз і не був упевнений в цьому. Тому він з полегкістю зітхнув, коли дізнався, що Мак-Суїні з самого початку подбав про те, щоб відвідувачі готелю ставились до Лори з належною повагою. Більшість старателів та рудокопів завжди ставились до жінок з підкресленою ввічливістю. Це вважалося справою честі. Якщо, бувало, якийсь гультіпака зважиться образити офіціантку, йому негайно давали під ребра і викидали за двері. Але останнім часом у місті розвелося стільки різної потолочі, що тепер ні за що не можна було ручатись, а надто коли якомусь із цих головорізів впаде у вічі гарненька жінка: нахлебтавшися віскі, вони можуть казна-чого накоїти.

— Ось, що хлопці, — сказав Тім Мак-Суїні першого ж вечора, коли Лора сіла за піаніно в готелі «Західна зірка». — Місіс Брайрлі погодилась грати для нас одну-дві години щовечора. Ласкаво прошу, можете слухати її; хочете — тут, у залі, хочете — в барі, як вам більше подобається. Але попереджаю — в присутності дами не лихословте. Хто не вміє по-людськи поводитись, нехай забирається геть.

— Гаразд, Тіме! — глузливо процідив пронозливий Алек. — На наших приїсках старателі завжди вміли поважати жінок. Але ти, сподіваюсь, не заперечуватимеш, коли якомусь хлопцеві закортить спробувати щастя в такої апетитної молодички?

Мак-Суїні так зацідив у вухо нахабі, що той полетів із стільця. Чоловіки, що причащались коло стойки, перезирнулись і підморгнули один одному. Бач, воно що! Ось чому він так піклується про її добре ім’я! Ну, цей нікому не дозволить стати собі на дорозі.

Тім Мак-Суїні був літній здоровань, товстощокий, з червоним обличчям і ріденьким сивуватим волоссям, лагідний і прямодушний. Добрий хлопець, казав про нього Дінні. Чесність і відвертість зробили Мак-Суїні популярним серед усіх жителів приїску. Не одну тисячу фунтів вгатив Тім у свій готель, щоб він став одним з найкращих на приїску. Вельможні іноземці та управляючі рудниками, не роздумуючи, їхали просто з вокзалу до Тіма Мак-Суїні. Кожний власник товстої чекової книжки знав наперед, що там його грошики не пропадуть дурно.

Тім пишався своїм готелем: його першокласними винами, першокласними ваннами і не менш першокласними офіціантками. Про контральто Клари і червонясте волосся Джессі Грей ішла слава від Лейк-В’ю аж до самого Есперанса. Але Дінні Квіну було не до душі, що ім’я удови Олфа потрапить до списку ресторанних атракціонів і надто часто згадуватиметься поруч з іменем Мак-Суїні. Він знав, які підуть плітки, коли місіс Брайрлі сяде в ресторані за піаніно. А що Лора вийде заміж за Тіма Мак-Суїні, цього йому навіть ніколи не снилось.

РОЗДІЛ LXVIII

В Хеннані колись теж було немало веселих ночей та веселих гулянок, хоч вони, певна річ, не могли зрівнятися з тими грандіозними бенкетами, що їх влаштовував який-небудь щасливий старатель у бурхливі дні кулгардійського процвітання. Дінні пам’ятав, як Великий Мак і його напарники продали свою ділянку за двадцять тисяч фунтів стерлінгів, промчали по місту шестериком коней, притягли звідкілясь духовий оркестр, штурмом взяли трактир Елліота й до ранку напували всіх шампанським.

Був Дінні й на тому знаменитому гульбищі, яке влаштували лондондеррійські хлопці, коли продали Золоту Свердловину, і пам’ятав, як Фло Робінс, найпопулярнішу в той час офіціантку, викупали в шампанському! Але щоб знайшлися такі йолопи, які — хай навіть очманівши од віскі! — припалювали б сигару чи люльку п’ятифунтовою банкнотою — ні, це вже брехня, казав Дінні. Може, якийсь дурисвіт і утнув коли таку штуку, щоб похвастатися своїми грошима, але Дінні такого бачити не доводилось.

Старий Мет Лейверс, який працював тепер двірником у готелі «Схід сонця», вихвалявся, що він мив ноги шампанським, коли йому одного разу пощастило натрапити на багату жилу. Мет одружився з офіціанткою і переписав на неї всі свої гроші, а вона втекла з якимсь молоденьким англійцем. Так, так, саме жіноча підступність доконала його, а зовсім не віскі, божився Мет, хоч після втечі дружини він пив без просипу, і Дінні казав, що це його зведе в домовину.

В Курналпі чи там в Кеноуні також не раз бувало, що який-небудь золотошукач, втративши тяму від щастя та пиятики, починав стріляти з револьвера по пляшках за стойкою, відбиваючи шийки. Але в Хеннані вечірки давно вже не супроводжувалися такою дикою гульнею у стилі «начхав я, скільки це коштує». Дні, коли старатель виручав грубі гроші за багаті родовища, здавалось, минули назавжди. Швидке виснаження покладів Лондондеррі, Багатства Націй та Карбіна змусило гаданих покупців пройнятися надзвичайною обережністю. А під час застою взагалі до будь-якої пропозиції про продаж ділянки почали ставитись з недовір’ям.

Два-три рудники перейшли з рук в руки, та кілька старателів, повернувшись із віддалених ділянок, одержали готівкою за своє золото. Але загальна депресія у золотодобуванні поклала край колишнім витівкам: тепер старателі вважали за краще вкладати свої гроші в якесь солідне діло, на зразок трактиру або ділянки родючої землі, замість того щоб пропивати їх з товаришами за одну ніч, як велів давній веселий звичай.

Та коли в Калгурлі заявилися Білл Король і Кварц-Обманка, які продали в Мульгаббі свою ділянку англійському синдикатові за шість тисяч фунтів стерлінгів, місто облетіла новина — мовляв, Білл збирається влаштувати гульню в Мак-Суїні. І в трактир плавом попливли люди.

Зійшлися майже всі старожили приїску: Дінні й Сем Маллет, Тупе Кайло і Довготелесий Джім, Клері Мак-Клерен і Янкі Набрида, Тессі Ріган і… одне слово, цілий натовп.

Білл Король уславився тим, що влаштовував пиятики щоразу, тільки-но йому траплялася нагода. Він приїхав на приїски 1893 року і спочатку був погоничем, потім натрапив на багатий поклад у Кукіні і повновладно хазяйнував там, заткнувши за пояс револьвер та частуючи кулаками кожного, хто пробував заперечити його права. Білл вимагав, щоб його називали Королем Кукіні, і верховодив у таборі точнісінько так, як Міллз із Курналпі на своїй ділянці.

Джек Міллз завоював повагу всіх золотошукачів Курналпі. Ця людина чиста, як скельце, казали про нього, ось кому можна вірити, що він справедливо вирішить будь-яку суперечку— чи то через карти, чи через ділянку. Але Білл Король був одчайдушний задирака і накидався на людей, мов яструб на курчат. Він дуже любив показати, який з нього добрий стрілець: не раз, щоб втлумачити якомусь настирливому пришельцеві, хто господар у таборі, посилав у нього кулю з таким розрахунком, щоб вона просвистіла тому біля самісінького вуха.

Кінець кінцем він вскочив з цим у халепу, коли в Кукіні під час бійки, що її спричинила гра в орлянку, куля рикошетом влучила в одного хлопця і вбила його на смерть. Хлопці спіймали на гарячому шулера, який, користаючись сутінками, грав монетою з двома решками, і почали його духопелити, а Білл, мабуть, вирішив навести порядок і вистрелив. Однак, коли Білла арештували, обвинувативши у вбивстві, проти нього не знайшлося жодного свідка.

На виручку Біллу прийшов Кварц-Обманка: він узявся вести справу й довів, що того вечора, коли сталося вбивство, Білл був за кілька миль від табору. Білл справді ходив того дня на розвідку з двома старателями, які присягалися, що вони забрели далеко в чагарники і повернулися до табору лише вранці. Не знайшлося нікого, хто захотів би посвідчити, що кулю, яка порішила шулера, котрий не один день обдирав старателів, пустив Білл Король. Білла виправдали, і він з тріумфом повернувся в Кукіні.

Однак його авторитет дещо підупав, і винуватцем був до деякої міри Кварц-Обманка. Ніхто не любив Кварца-Обман-ку, а після цього випадку він присмоктався до Білла, як п’явка. Обидва старателі, що працювали разом з Біллом, вирішили відділитися і пішли на розвідку вдвох.

Ділянки були вироблені, в Кукіні майже нікого не залишилось; Білл та Обманка повитягали заявочні кілки й причалапали до Кеноуни якраз того дня, коли похід у Долину Смерті був уже в повному розпалі.

Саме Білл Король з своєю компанією підбурив старателів проти панотця Лонга і витяг з нього якесь признання про таємничий самородок. А коли й після цього не знайшли ніякого золота, Білл і його хлопці вже ладні були помститися священикові за його обман, але втрутився Том Дойл: він поста вив старателям добрячу випивку і вговорив їх ставитися з повагою до духовного сану.

Том поздоровив Білла з успішним очищенням передмістя, коли той узяв приступом кубло розпусти одного француза, який держав у брудній халупі на околиці Кеноуни чотирьох японок. Хлопці не допустять, заявив Білл, щоб цей кабанюга жив коштом напівголодних жінок, висотував з них усі сили, а сам цілими днями байдики бив. І от старателі повибивали вікна та позривали двері в халупі, а Білл, загнавши пройдисвіта в куток, подірявив навколо нього всю стіну. Француз накивав п’ятами, полишивши японкам вести діло на свій страх і риск. Однак із їхньою «діяльністю» скоро було покінчено. Том сумлінно ставився до своїх обов’язків мера міста. Поліція виселила японок, коли, за словами Тома, їх перебування в місті почало «загрожувати доброму здоров’ю наших городян».

Отож не дивно, яка зчинилася буча, коли самого мера арештували за вбивство. Виявляється, він, Чарлі Кущолаз і Ден Альвес брали участь у бійці, під час якої вбили Дуга Говарда. Кварц-Обманка й цього разу зумів, певне, дати обвинуваченим розумну пораду, і коли їх звільнили, поставив собі це в заслугу. До речі, всі знали, що Кварц-Обманка не просто доморощений приїсковий стряпчий; колись він був неабияким юридичним світилом, але втратив адвокатські права за привласнення ввірених йому грошей, після чого і прикотив на приїски в 1893 році.

Колись Обманка мав ім’я Чарлі Квартерман, та й зараз іще при нагоді вдавав із себе джентльмена. Але ніхто не міг повірити, що цей лисий, горбоносий і неохайний старий дивак, товариш Білла Короля, носив колись елегантні костюми і прикрашав своєю персоною респектабельні вітальні. Він був розумний і хитрий, не ліз за словом у кишеню, і про нього казали, що ні витривалістю, ні потворністю він не поступається перед верблюдом.

Кварц-Обманка — це найбільш підходяще для нього ім’я, казав Дінні. А охрестили його так за те, що він кинув у дорозі свого товариша: втік, забравши з собою усі харчі й воду. Такого злочину ніколи не забувають і не прощають. Кварц-Обманка присягався, звичайно, що, перш ніж піти по допомогу, він поділив усе порівну. Його напарник Джек Белл, запевняв він, так ослаб від дизентерії, що не міг зрушити з місця. Він залишив Джека біля великого пласта вивітреного кварцу, за сто п’ятдесят миль від Фініша. Але тубільці, які натрапили на ледь живого старателя, казали, що його міх для води був порожній, а сліди білої людини, яка пішла звідти, — зовсім свіжі.

Чарлі Квартерман присягався, що тубільці самі вкрали харчі та воду, які він залишив Джекові. Тубільці вельми здивувались, почувши таке обвинувачення. Вони знають потаємне джерельце в горах, недалеко від того місця, казали вони, і їм зовсім не потрібна вода білого.

Ніхто не вірив Чарлі Квартерману. Але прямих доказів не було, і це його врятувало. Загальні збори старателів не наважились судити його на підставі самих тільки свідчень тубільців. От на цих зборах Чарлі Квартермана й перехрестили на Кварца-Обманку, і так це прізвисько до нього й прилипло. Перші розвідники, шукачі золота, всією душею ненавиділи цей холодний, недобрий білий камінь, який часто вводив їх в оману своєю появою на поверхні.

Білл Король любив, звичайно, побешкетувати, зате він був хорошим товаришем, завжди виручав у біді; всі знали його широку натуру і добре серце. І старателі терпіли Кварца-Обманку тільки тому, що він вважався товаришем Білла Короля.

Коли Білл привселюдно заявив, що сьогодні він частує, всі вже знали наперед, що Білл себе покаже. На таких гулянках пити щось інше, крім шампанського, вважалося поганим тоном. Бенкет щойно почався, а офіціантки вже відбігали ноги, не встигаючи розносити гостям шампанське. Білл почав відстрелювати шийки в пляшок. Засвистіли кулі, корки мелькали в повітрі. Перелякані дівчата збилися в куток. Біля стойки всі лізли один одному на голову, щоб захопити пляшку та склянку. Кожен хапав, що тільки міг, а Білл стріляв та стріляв, неначе в нього вселився біс. Він хотів перевернути все догори ногами, мовляв, знайте наших.

— Та годі вже тобі, угомонися, дурило! — почав благати Обманка, коли шум і гвалт досягли апогею.

— Що?! Про що ти там варнякаєш? Чуєте, хлопці, — загорлав Білл, — цей старий, вошивий скнара обізвав мене дурилом за те, що я частую своїх товаришів! Наливайте ще, міс! Пийте до дна, хлопці! — І звернувся до Мак-Суїні, який вигулькнув на порозі бару: — Не хвилюйтеся, містер Мак-Суїні. Кварц-Обманка заплатить, коли ми тут щось покалічимо. Е-ех! Як би не промазати!

Скло у дверях за спиною в Мак-Суїні розлетілося на друзки, і хазяїн мерщій сховався у залу, де було безпечніше і де за піаніно сиділа Лора, трохи підхмелена й до смерті налякана всім цим бедламом. На самому початку гулянки офіціантка принесла їй пляшку шампанського: містер Білл Король п’є за її здоров’я і просить заграти й заспівати що-небудь для його гостей. Лора забарабанила популярну на приїсках пісеньку, але дикий рев, що виривався з бару, заглушив і музику, і спів.

Коли Тім Мак-Суїні, задкуючи, повернувся до зали, тримаючись за закривавлену щоку, порізану скалкою скла, слідом за ним увійшов Білл.

— Все гаразд, Тіме! — закричав він весело. — Ми з Обманкою заплатимо за все. Заплатимо за кожну паскудну шибку… прошу пробачення, мем.

— Шквар, Білле! Ти заплатиш, будь певен, — похмуро відповів Мак-Суїні, витираючи хусточкою обличчя.

— А чом же ви не співаєте і не граєте, мем? — запитав Білл.

Лора знову почала грати. В барі продовжували галасувати. Білл привів пишнотілу вродливу офіціантку — Клару Фагот. Він хотів, щоб вона для нього заспівала. Слідом за ними до зали посунули гості.

Жінок було обмаль, і чоловіки танцювали один з одним. Клара кружляла у ведмежих обіймах Білла. Вони спіткнулися і покотилися додолу, регочучи і горлаючи, мов божевільні: «О Дейзі, о Дейзі, тебе люблю безмежно…»

Почалася бійка за Джессі Грей: поки двоє старателів сперечалися, з ким вона танцюватиме вальс, третій забрав дівчину у них з-під носа. Зчинилася страшна колотнеча; дівчата верещали і заливалися сміхом; у бійку встряло ще з півдюжини старателів, але Мак-Суїні припинив неподобство, загнавши всіх назад у бар і звелівши подати нову партію шампанського. Він пильно стежив за порядком, цей старий волоцюга Тім Мак-Суїні. З хлопцями легше впоратися, казав він, коли вони добряче нап’ються і дехто звалиться під стіл.

— Тепер вам краще поїхати додому, — сказав він Лорі, коли веселощі перейшли всяку міру. — Вам тепер тут не місце, мем. Сам я вас не зможу провести, а скажу своєму хлопцеві, щоб запряг кобилку й одвіз вас додому.

Але Білл не зводив очей з Лори.

— Ось Лен Мінога! Він нам заграєпольки, — загорлав він, тягнучи до піаніно куцого чоловічка з гармошкою в руках. — Дозвольте запросити вас, місес?

Білл рвонув Лору з стільця і закружляв з нею по залі. І вона відразу відчула себе в центрі шаленого веселого вихору — мчала кудись крізь натовп п’яних чоловіків, наскакуючи на них і спотикаючись… А Білл весь час бурмотів їй на вухо, що він хоче переспати з нею, чого б це не коштувало йому. Може, вона залишиться на ніч у готелі? Де вона живе? Він прийде до неї додому. Якщо жінка закрутила йому голову, він свого доможеться, ніщо його не спинить. Лора почувала себе зовсім безпорадною в дужих чоловічих руках: під палаючим поглядом Біллових очей.

— Ні! Ні!—мов заведена, белькотіла вона, силкуючись вирватися з його міцних обіймів, а сама відчувала, як нею оволодіває дивне, божевільне бажання крикнути: «Так! Так!»

Старателі, яких Мак-Суїні заманив шампанським у бар, галасували, вимагаючи до себе Білла.

— Гей, Білле! — горлали вони. — Ти що — назад раком? Що з ним таке, чого він там застряв? Мак-Суїні частує! Він тебе переплюне!

Заряд влучив у ціль. Білл випустив Лору, наче вона втратила для нього всякий інтерес, і поплентався в бар. Ні, дзуськи, він нікому не дозволить переплюнути себе. Ніякому Мак-Суїні!

Щоб одразу нагадати всім, хто сьогодні частує, Білл згріб всі склянки із стойки додолу й замовив новий ящик шампанського. І знову починав стріляти по пляшках, коли офіціантки не встигали їх відкорковувати. Шампанське фонтанами било з пляшок і, шумуючи, розтікалося по підлозі; золотошукачі хапали розбиті пляшки і пили нахильці, задерши високо голову й заливаючи вином бороди та брудні, промоклі до рубця сорочки.

Коли все, що можна було потрощити, було потрощено, Білл без тями звалився під стойку. Тільки над ранок Мак-Суїні вдалося спровадити останніх гостей і зачинити бар. Наступного дня Білл заплатив за дюжину ящиків шампанського і всю заподіяну шкоду. Обійшлося в кількасот фунтів стерлінгів, казав Білл, зате є що згадати. Крім цього, в Мак-Суїні був ще один рахунок до Білла, і тут він поквитався з ним по-своєму.

Цієї ночі Лора не поїхала додому. Мак-Суїні поступився їй своєю кімнатою, а сам ліг на канапі внизу.

— Те, що вчора було тут, не повинно більше повторитися, люба, — сказав він Лорі вранці, коли вони снідали разом. — Так не годиться… У мене руки свербіли задушити того мерзотника, коли він тягнув вас із стільця і примушував танцювати з ним. Біля вас повинен бути мужчина, щоб він піклувався про вас і захищав. Я звичайний, грубий трактирник… сам знаю, що не до пари такій жінці, як ви. Але я був би вам добрим чоловіком; ви б ні в чому не знали одмови. Подумайте, Лоро, ідіть за мене заміж, їй-бо, не пожалієте. Присягаюся божою матір’ю і всіма святими, що годитиму вам, як самій королеві, до кінця днів своїх ви не думатимете про гроші.

— Ви дуже добрі, містер Мак-Суїні, — пробелькотіла Лора, — але я ніколи більше не піду заміж…

— А саме це вам і слід зробити, — стояв на своєму Мак-Суїні. — Ви ж самі бачите, що виходить…, а у вас же донька росте.

Лора почервоніла, їй було соромно, її мучила совість; вона ніяк не могла збагнути, що трапилося з нею під час того шаленого танцю з Біллом Королем. Мак-Суїні, очевидно, помітив її стан і зрозумів, що її не можна зараз відправляти додому; одверто кажучи, вона так захмеліла, що йому довелося підтримувати її на сходах. Вона проспала всю ніч, не роздягаючись, а вранці почувала себе зовсім хворою. Бридко згадати, як вона втелющилась у цю оргію! Її кидало в дрож на саму думку про те, що могло б трапитися, якби Мак-Суїні не поставив гостям нової випивки і вони не покликали Білла в бар.

Мак-Суїні й раніше застерігав Лору — радив їй не пити, хоч йому було вигідно, звісно, що відвідувачі купують для неї вино. Тому він удався до таких хитрощів: звелів офіціанткам наливати Лорі з пляшки, в якій він завжди тримав для себе холодний чай, або подавати їй розведене водою імбирне пиво у пляшці з-під джину. Та Лорі тепер подобалось пити коньяк, подобалось веселе запаморочення голови, яке викликало в неї шампанське. Вона сама краще за Мак-Суїні знала, що вже звикла до спиртного, і їй ставало страшно, коли вона думала про те, до чого це може призвести. Вона бачила себе нікчемною старчихою, такою, як стара Мег Райєн, що тиняється по шинках, випрошуючи на похмілля чарчину.

«О ні!—ледь не плачучи, казала собі Лора. — Цього не може бути, до цього не дійде!» І все-таки їй було страшно: вона знала, що все може статись, якщо і далі так піде. Лора не могла позбутися відчуття своєї безпорадності, своєї самотності, їй потрібна була чиясь любов і близькість. В задушливій атмосфері готелю, серед зголоднілих за жіночою ласкою чоловіків, Лора відчула раптом, як у ній прокидається незнане раніше грубе плотське бажання.

Вона відчувала, що могла б дозволити цілувати себе, держати в жагучих обіймах не одному з цих чоловіків. Але вже сама думка про це жахала її. В душі вона залишалася все тією ж добре вихованою дівчинкою, яка вважала будь-які випадкові зв’язки аморальними і вульгарними; все тією ж гонористою і самовдоволеною жіночкою, яка була дружиною Олфа і пишалася своєю чеснотою. «Вільна любов», плотські утіхи поза шлюбом здавалися їй принизливими.

Лора соромилася своїх почуттів, стидалася того, що закипало в ній під похітливими поглядами п’яних чоловіків, при їх випадковому грубому дотику. Вона пробувала удавати з себе байдужу: з спокійною гідністю відповідала на багатозначні натяки поважних городян та деяких приїжджих знаменитостей; але все це були нікчемні прикидання. Вона не могла обманути себе: любовні загравання чоловіків були їй приємні, вони хвилювали її і ніби повертали до життя.

Довгий час після смерті Олфа Лора жила, замкнувшись у своїй холодній самотності, сховавшись у ній від веселих, лукавих очей, які часом можуть сказати більше, ніж слова, їй здавалося, що горе, яке вона пережила, мало не позбавило її розуму, зробило її тупою та байдужою до всього. Вона ніяк не могла примиритися з думкою, що Олф так жорстоко покарав її, залишивши на самоті. На деякий час вона втратила здатність нормально мислити і відчувати. Вона дивувалася, що тіло її досі робить якісь рухи, що вона може стискати і розтуляти пальці, чути і бачити. Навіть Еме, здавалось, перестала для неї існувати. Поволі вона переконала себе, що не любить дочки; але вона постарається бути їй доброю матір’ю, виконає свій обов’язок, дасть дитині все, чого Олф міг би побажати своїй дочці.

Вона віддала Еме до монастирської школи в Кулгарді, коли вирішила грати вечорами в «Західній зірці».

— Адже не можу я щовечора залишати її у тебе, — доводила вона Саллі. — Там принаймні вона не буде, як тут, гасати після школи по вулицях з сусідськими хлопчаками.

Спочатку, граючи вечорами в Мак-Суїні, Лора була дуже мовчазна і замкнута в собі. А Мак-Суїні, навпаки, дуже добрий і чуйний до місіс Брайрлі. Відвідувачі ставилися з повагою до її горя, до жалоби, якої вона не знімала протягом багатьох місяців. Лора тепер і сама не могла пригадати, як це почалося, — як вона подружила з офіціантками, а надто з Кларою, що привабила її до себе своїм чудовим голосом, глибоким і соковитим контральто, таким сильним і воднораз задушевним. Лора акомпанувала Кларі, коли та на настійну вимогу чоловіків погоджувалася співати. Клара вважала коньяк найкращими ліками від усіх скорбот, і Лора дедалі частіше стала причащатися ним разом із Кларою.

Поступово Лора звикла до обстановки готелю Мак-Суїні, до грубуватих, але дружелюбних відносин, які там панували і які, зрештою, припали їй до душі. Вона почала з більшою цікавістю і поблажливіше ставитись до рудокопів та старателів, які сходились до зали послухати, як вона грає на піаніно і співає популярні пісеньки. Розмовляла з ними, навіть коли вони були трохи під чаркою, і залюбки слухала їхні розповіді про всілякі удачі та невдачі. А іноді дозволяла їм частувати себе вином, тому що їй хотілося забутись, перестати думати про Олфа.

Його смерть упала на неї, мов якийсь страшний тягар, що більше думала про неї Лора, то гіркіше їй ставало на душі. Така смерть була дезертирством, зрадою їхньому коханню, і цього вона не могла простити Олфу. Йому, виходить, було однаково, що станеться з нею, раз він сам, з доброї волі, покинув її назавжди. Злість проти Олфа закипала у неї в серці. Тупа, неприборкана злість. А ці гулянки з грубими, чужими їй людьми немовби опоганювали в її очах пам’ять Олфа. І вона знаходила якусь несвідому втіху в цьому зрадництві, ніби мстйлася йому за свою кривду.

Як їй жити далі? Хіба зможе вона тепер бути тією, колишньою Лорою — щасливою, безтурботною, ніжно-відданою дружиною, що свято вірила в розум і здібності свого чоловіка? Ніхто й ніщо не могло б похитнути її віри в Олфа, та він сам, власноручно зробив це — він не тільки занапастив і своє, і її життя, він розбив усі її ілюзії. Мовби він і не кохав її по-справжньому, мовби вони були чужі одне одному. Але вона кохала його і ніколи не покохає другого, твердила собі Лора. Можливо, Лора несвідомо хотіла довести Олфу, що вона може прожити й без нього: встоїть на ногах, працюватиме і прогодує себе. В ній жила невиразна віра в те, що він про це якось дізнається. Коли вона дивилась на його портрет, їй хотілося крикнути йому: «Ти бачиш — я можу! Я можу сама заробляти собі на хліб!» Але, по суті, вона залишалася тим самим слабким, безпорадним створінням, яким вважав її Олф.

Її біль був пройнятий гіркотою, і почуття приниження не покидало її. Але серце Лори ні на мить не переставало тужити за Олфом. Вона все віддала б, щоб знову чути його голос, бачити його біля себе. Але вона була тепер позбавлена тієї теплої, душевної близькості, яку дарував їй Олф, і саме це робило її самотньою і нещасною. Іноді їй здавалося, що вона буде вдячна кожному, хто обніме її, пригріє, дасть відчути їй біля себе живе тепло, їй було так холодно, так порожньо, відколи вона втратила той радісний, щасливий світ, у якому жила з Олфом!

Коли вона приходила грати в готель, Мак-Суїні метушився коло неї, мов стара квочка біля свого єдиного курчати. Спочатку вона не дуже зважала на цю турботливу увагу, хоч їй, звичайно, було приємно, що Мак-Суїні весь час тиняється у коридорі біля дверей, коли вона грає, або, примостившись на краєчок стільця у залі, з сльозами на очах слухає, як вона співає «Останню троянду літа» чи якусь іншу сентиментальну пісеньку. З усього було видно, що Мак-Суїні закоханий, та Лора цього не помічала, а бідолашний хазяїн готелю не наважувався відкрити їй свої почуття і ставився до неї по-дружньому, хоча й з відтінком покровительства, — наказував запрягти для неї візок, коли вона припізнювалася в готелі, і чатував, мов вірний пес, якщо коло неї починав упадати якийсь надто палкий кавалер.

Але минав місяць за місяцем, і залицяння Мак-Суїні почали бентежити Лору; вони ставали дедалі помітнішими — особливо після тієї незабутньої ночі, коли Білл Король поставив рекорд, обпоївши всіх старателів шампанським, а Мак-Суїні несподівано освідчився їй. Офіціантки докучали Лорі своїми розпитуваннями, а Лора — хоча й сміялась у відповідь і запевняла, що ні за які блага в світі не погодиться стати місіс Мак-Суїні, — все ж таки потроху звикала до цієї думки і навіть знаходила втіху в тому, що біля неї є людина, яка так віддана їй.

Коли Лора обідала з Фріско чи ще з кимось із чоловіків, Мак-Суїні завжди сидів оддалік і страдницьки-ревнивим поглядом стежив за тим, як упадають коло Лори її кавалери. А Фріско тепер уподобав Лорине товариство куди більше, ніж раніше, і між ними швидко встановилися невимушено-фамільярні взаємини. Лора несвідомо наслідувала задирливо-жартівливі манери офіціанток у їх поводженні з чоловіками. Навчилась, як і вони, рішуче давати одкоша залицяльникам, : коли вони переходили міру, — якщо вино не туманило їй розум. Та після пляшки доброго вина вже важче було чинити опір палкому поцілункові чи зухвалій руці, що ковзнула по грудях. А тепер це траплялося не раз, коли вона вечеряла з офіціантками та їх приятелями в окремому кабінеті після закінчення роботи в ресторані.

Мак-Суїні не забував застерігати Лору щодо деяких її залицяльників. Коли він дізнався, що вона була на веселій вечірці в одного управляючого рудником, він спохмурнів, і не треба було питати, як він страждає.

— Не до лиця вам такі розваги, мем, — сказав він просто. — Ви така гарна, така порядна дама — чого вам водитися з тими розпусниками? У мене серце кров’ю обливається, коли вони витріщають на вас баньки, мов хочуть з’їсти; адже я знаю, що жоден з них не годен вам у слід ступити.

Лору зворушили щирі слова Мак-Суїні.

— Що вам казати, я й сам вас не вартий, — вів далі Мак-Суїні, скориставшись з того, що Лора його слухає. — Але я люблю вас, мем. Я ладен цілувати землю там, де ступали ваші ноги. Я буду вам добрим чоловіком, Лоро, буду піклуватися про вас.

— Ні, ні, про це не слід і говорити, містер Мак-Суїні, — квапливо відповіла Лора. — Я вже казала вам, що ніколи не вийду заміж. Я кохала Олфа. І більше нікого кохати не буду.

— Кохати? — з сумом в голосі повторив Мак-Суїні. — Я й не прошу, щоб ви мене кохали. Я прошу вас вийти за мене заміж і дати мені право піклуватися про вас. Якщо я не огидний вам і ви згодні жити зо мною — з мене й цього досить. Більше я не докучатиму вам, — додав він. — Слова не промовлю, якщо вам це не до душі. Тільки знайте, я такий: коли вирішив що, мене вже ніщо не зіб’є. Настане час, і ви таки будете моєю дружиною—і не пожалкуєте про це. Ви тільки пам’ятайте, люба, що Мак-Суїні відданий вам душею і тілом.

Лора була збентежена і схвильована. Вона знала, що Мак-Суїні каже правду. Він міг дати їй те, чого їй бракувало. Думка про те, що з ним їй не треба прикидатись, давала їй полегкість. Лора нараз відчула, що могла б стати дружиною Мак-Суїні і цим повернути собі самоповагу, яку вона втрачає. Але вона не могла примусити себе сказати це Мак-Суїні.

РОЗДІЛ LXIX

Хмари, що нависли над приїском, з кожним місяцем ставали зловісніші.

— Калгурлі настав край! — похмуро віщували спекулянти. Вони передрікали, що Калгурлі, так само як і Кулгарді, невдовзі стане майже безлюдним глухим містечком, з розкиданими де-не-де по околиці убогими халупами рудокопів. Уже деякі з рудників Золотої Милі, про багатства якої біржовики роздзвонили колись на весь світ, стояли покинуті, мов купи нікому не потрібного мотлоху; машини іржавіли під навісами, і сотні безробітних рудокопів тинялися вулицями або товклися біля трактирів чи навколо гравців у орлянку.

Дехто з безробітних закілкував собі ділянки і просіював щебінь, інші гайнули на розвідку. Кожен рудокоп, кожен старатель, кожна людина, яка знала країну, і кожен крамар, який розумів справжні причини кризи, вірив у приски: був певен, що Калгурлі відродиться знову, Що золото є — і тут, у надрах рудників, і в не відкритих ще родовищах на широких недосліджених просторах країни.

Калгурлі, казали вони, терпить від шахрайських махінацій золотопромисловців, від безсоромного випуску дутих акцій та нічим не приборканої спекуляції, які створили погану славу приїскам Заходу і перешкоджають успішній розробці бідніших руд.

Життя тих, хто уже міцно звив собі гніздо тут, на приїсках, йшло своїм звичаєм. Саллі й Марі, як і сотні інших жінок їхнього кола, з ранку до ночі куховарили й прали, воювали з хмарами мух та рудої пилюки, що завжди висіла в повітрі, трусилися над кожною краплиною води і скаржились, що рідко приїжджає асенізатор.

Діставати свіжі продукти та овочі було, як і раніше, нелегко. Щоправда, Саллі й Марі обзавелися козами; крім того, у них тепер були погрібці з водяним охолодженням. Цією водою вони потім мили підлогу, після чого нею можна було ще полити виноградну лозу або хирляві кущики помідорів, що росли в затінку щитів з мішковини.

Саллі цілими днями готувала їжу, обшивала своїх дітлахів і невтомно боролася за чистоту в домі. Вечорами Саллі й Марі частенько навідувались одна до одної; сидячи на веранді в задушливій тиші, вони шили або вишивали і вели нескінченні розмови.

Боротьба старателів за розсипне золото тривала понад два роки. Дік і Том уже ходили до школи, а Ларрі тільки-но сповнилося два роки, коли Саллі відчула, що вона знову вагітна. Вона раділа цій дитині: їй здавалося, що ця дитина засвідчить відновлення злагоди між нею та Моррісом і вже зараз ніби підсумовує все, з чого складалося тепер їхнє життя. Вони вже не мріяли залишити приїски і були раді, що хоч мають притулок і шматок хліба для себе та для дітей.

Коли Дінні й Кріс Кроу бували в місті, до них сходилось повно Дінниних товаришів. Посмоктуючи люльки, вони часто засиджувалися за розмовами до півночі. Якщо приходив Меллокі О’Дуайр або хтось із старателів, що брали участь у боротьбі за розсипища, розмова точилась навколо злободенних політичних питань і останніх подій. А коли навідувалися старожили, всі починали згадувати минуле.

Суд над А. К. Бейлі та де Стедінгом у Лондоні і ліквідація Акціонерного товариства освоєння багатств Західної Австралії викрили махінації, за допомогою яких дуті компанії чистили кишені сотень дрібних пайовиків. Шахрайство різних пройдисвітів, які підбивали людей вкладати гроші в неіснуючі рудники, обіцяючи величезні дивіденди і знаючи наперед, що не виплатять жодного пенса, викликало гнів і обурення.

Коли Бейлі звинуватили у привласненні облудним шляхом шістдесяти тисяч фунтів стерлінгів, репутація Фріско, тісно зв’язаного з цим акціонерним товариством, дуже підмокла. «Активи» збанкрутілого Бейлі за банківським курсом не варті були й шеляга, а про людське око вважалося, що в нього акцій на тисячу фунтів стерлінгів. Справу починали слухати разів десять, але кінець кінцем Бейлі засудили до п’яти років каторжних робіт.

— Багато користі з цього отим баранячим головам, яких він обібрав! — кинув якось Дінні. Смеркало, на веранді сиділи Меллокі. О’Дуайр, Майк Берк, Білл Брей та Пет Х’юз. — Кожен пройдисвіт вважатиме, що Бейлі, далебі, не програв.

— Є такі, що нагребли ще більше і вийшли сухими з води, — озвався Майк. — Скажімо, хоча б верховоди компаній та управляючі рудниками.

— А спритники з Великого Боулдера, які уклали контракт із збагачувальною компанією, чим вони кращі?

— А що діється на Об’єднаному?

— Дирекція звинувачує управляючого в тому, що він роздував кошториси і робив недоцільні витрати, — іронічно зауважив Меллокі. — А той звинувачує директорів у тому, що вони змушували його по-хижацьки викачувати з рудника всі високосортні руди. Кажуть, вони пропивали по двадцять — двадцять п’ять тисяч фунтів стерлінгів на місяць, а рудник довели до цілковитого занепаду.

— Француз Ландо, новий голова правління, вважає, що вони викачали з рудника двісті тисяч унцій золота, — додав Білл Брей. — А пайовикам дали дулю з маком.

— Еге, хтось хапонув чимало.

— Ще б пак — було чим поживитись!

— А на Великому Боулдері що витворяють? — вихопилось у Пета Х’юза. — Відкрили новий пласт на глибині чотириста футів — багатющу жилу, коли вірити одному хлопцеві, що там працює, а хазяї тримають усе в секреті, і акції продовжують падати. Нічого, вони ще підскочать — ми ще побачимо не один бум.

— Свого часу, коли брати Брукмени закілкували ділянки наугад, Великий Боулдер був такою ж авантюрою, як десятки інших, — нагадав Дінні. — А потім виявилось, що то справжнє золоте дно. Акції миттю підскочили з одного фунта до сімнадцяти. Цей рудник дав уже понад три мільйони.

— А ще недавно можна було купити акцію Великого Боулдера за п’ять шилінгів…

— Я сам бачив, як ставили під час гри в орлянку сотні дві акцій проти п’яти фунтів.

— Шкода, що не я їх виграв! — засміявся Майк. — Великий Боулдер не підведе, це я вам кажу. Він завжди був окрасою наших приїсків. Будьте певні, біржові тузи знову роздзвонять про нього, тільки-но це стане їм вигідно. Уже ходять чутки про поклади на глибині тисяча триста футів, і акції починають підніматись — так само, як на Лейк В’ю; скоро вони знову підскочать.

— Ну то й що! — Дінні сплюнув. — Нам яка з того користь? Ні, нашому місту треба перш за все покласти край аферам на рудниках. Золота тут вистачить. Рудники можуть прогодувати вдвоє більше народу, ніж зараз у Калгурлі, і створити людські умови життя для робітників — треба тільки, щоб діло робилося чесно. Нехай пани капіталісти, біс з ними, одержують прибутки на свої кляті гроші, але хай же вони до помагають розвиткові країни, а не тільки висотують з неї всі соки, поки ми тут дохнемо від спеки та голоду.

— «Управляти країною, — каже Вольтер, — це значить забирати в однієї частини населення для того, щоб віддавати другій», — пробурмотів Кріс Кроу.

— Що б з нами тепер було, якби не розсипне золото? — вадумливо озвався Пет Х’юз.

— Це вірно, — погодився Майк. — Розсипне золото і трохи «джіму», по суті, тільки й підтримують зараз життя міста. Промисловці чого домагались? Хотіли скористатися з кризи, сторгуватися з урядом і покласти нас на обидві лопатки. Але не вийшло — не всі тут під їхню дудку танцюють.

Замислено посмоктуючи люльки, старателі задоволено посміхалися, згадуючи свою боротьбу і перемогу.

— Тепер вони зчинили галас — кричать, що їх обкрадають, — сказав хтось. — Мовляв, на мільйони фунтів золото іде наліво. Це вони про отой дріб’язок,.що рудокопові іноді щастить винести в своїй торбинці. Тепер хочуть обшукувати робітників після зміни — примусити їх стояти перед ними у чому мати спородила.

— Ну, хлопці цього не допустять!

— Дідька лисого!

В ті роки, коли йшли перші розшуки золота і освоювалися перші родовища, в Західній Австралії ніхто навіть не чув ні про які убивства чи грабунки, казали старожили. А ось коли почала розвиватися промисловість і всі старательські закони пішли нанівець, а залізницею наїхало на приїски сила-силенна різних аферистів та бандитів, отоді й почалися грабунки; перехожих душать на дорозі, приїсковий інспектор мало не щодня судить злочинців.

Грабунки особливо почастішали під час кризи. Бандити в масках напали на управляючого Хеннанським товариством золотопромисловців у його власному домі, заткнули йому кляпом рот і зламали сейф, де зберігалися проби. На Браун-Хіллі підкупили нічного сторожа і вивезли увесь золотоносний шлам. На Королівському вчинили наскок на рудодробарку й забрали купу золота. Але не було жодного арешту.

Калгурлі стає розсадником злочинів, корупції і розпусти, кричала південна преса. Населення Калгурлі відкидало ці наклепи. Всі знали, що великі компанії вигребли з рудників золота на мільйони фунтів стерлінгів і безкарно пограбували пайовиків, а тепер душать місто, намагаючись довести свою силу. Багатії, що нажилися на рудниках, не бачили зв’язку між цими злочинами: коли грабували їх, вони не пам’ятали про те, як самі грабували. А рудокопи й старателі цей зв’язок добре бачили. Ніхто з них не був причетний до наскоків, але в якійсь мірі їх тішила думка про те, що промисловцям допомагають у такий спосіб звільнитися хоча від невеличкої частки золота, награбованого ними в народу.

Невесело, мабуть, було в ці дні в Гірничій палаті на біржі. Та в будинках старожилів приїску, на чиїх очах галасливий безладний табір золотошукачів перетворився у солідне місто, не журились: які б труднощі не стояли на шляху, тут завжди можна було почути веселий жарт чи кумедну історію. Том Дойл, як і раніше, лишався мером міста Кеноуни; його розпирало від радості й самовдоволення.

Дінні любив пригадувати, як Том, коли його вперше обрали мером, увесь набундючений, приніс цю звістку дружині:

«Ну, Кейт, я нині, дякувати богові, мер цього міста, а ти — пані мерша».

«Та що ти кажеш? — мало не зомліла від подиву Кейт. — А ким же я тепер доводитимусь англійській королеві?»

Подружжя Дойл влаштувало бучну пиятику жителям Кеноуни. Це називалося балом, і Том, якому сказали, як і що в таких випадках потрібно, позичив у когось на вечір фрак.

Том, як відомо, здоровий плечистий ірландець: шести футів на зріст, чорна борода з сивиною, очі так і палають; одне слово, показний чоловік, хоча і скидається на пірата. Останнім часом він уже почав відрощувати пузце, і фрачні штани виявились для нього занадто вузенькі — він ледве натягнув їх на голе тіло.

— Побий мене грім, якщо я неправду кажу, — присягався Дінні. — Том, значить, уже напідпитку, упрів у своєму фраку, як свиня, і витанцьовує з пані інспекторшею, і раптом — бац! Хлопці добряче натерли підлогу воском, ось Том і послизнувся, а пані інспекторша на нього, а в мера штани як тріснуть по шву! Кейт кинулася до свого чоловіка: «Я тобі це вмить упораю!» Виштовхує його в сусідню кімнату, відведену для дам, і стягає з нього штани. Але в цей час закінчуються танці. Дамочки пориваються йти у свою кімнату, і Кейт тягне Тома до дверей — зопалу подумала, що ці двері в задню кімнату, штовхає його туди — і ось маєте, — Том знову у бальній залі! Стоїть собі, голубчик, у фраці без штанів, немов старий півень, і тупцює волохатими ногами по підлозі на превелику радість публіці.

«Кейт, Кейт, впусти мене назад! — благає він, — це ж бальна зала!» Але гості аж ревуть, сміючись, і Кейт нічого не чує крізь двері. Так він і стояв, трясучи голими жижками, доки Кейт не вирядила всіх жінок з кімнати і не впустила його назад, щоб натягнути на нього штани.

А втім, цей маленький конфуз не міг, звичайно, отруїти Томові Дойлу задоволення, яке він діставав від того, що став мером міста. Він походжав по вулицях з таким виглядом, наче місто було його особистою власністю. Одне слово, втішався своїм становищем від душі.

— Минулого року мені довелося їхати разом з ним на верхогони, — пригадав Тупе Кайло. — Бачимо, якийсь хлопець працює на дорозі, а Боб Фіней, секретар міської управи, показує йому, що й до чого.

«Гей, містер секретар міської управи, — каже Том, — що поробляє тут оцей тип? Для чого він перекопує дорогу?» «Він копає стічну канаву, Томе», — відповідає Боб. «Канаву? Він, далебі, гадає, що це канава? Жени його під три чорти, і нехай зроблять пристойну канаву як годиться». «Не можу, — каже Боб, — у мене з ним укладено угоду». «Яку таку угоду?» «Усну угоду».

«Усна угода, — говорить Том урочисто, — варта не більше того папірця, на якому вона написана. Жени в шию цього йолопа. Я хочу, щоб на моїх дорогах всі кляті канави мали пристойний вигляд».

Ось так завжди весело минали вечори, коли Сем Маллет і Тупе Кайло, Елі Нанкерроу і Тессі Ріган, та ще Жан Робійяр приходили на вогник.

Сем знав цікаву історію про Тома Дойла і Педді Кевана. Том якийсь час умудрявся держати готель і одночасно виконувати обов’язки управляючого на руднику поруч з старим Білим Пером, а хлопчиськові Педді кортіло одержати на руднику роботу.

— От Педді і внадився заходити до Тома в контору мало не щодня, — розповідав Сем. — Розсядеться на стільці, простягне ноги під столом і питає: «Є робота?» — «Нема», — каже Том і на тому випроваджує Педді за двері. Та він знав, що через день Педді знову прийде і спитає, зухвало посміхаючись: «Є робота?» І це страшенно дратувало Тома.

«Ось що, юначе, — говорить одного разу Том. — Хоч би в мене й була робота, я все одно її тобі б не дав. Не вмієш просити».

«А як би ви, наприклад, просили?» — питає Педді.

«А ось так, — говорить Том, підводячись із стільця. — Зараз я покажу тобі, як би я просив».

Том виходить з кімнати, а Педді сідає на його місце, бере з столу сигару, запалює. Входить Том.

«Доброго ранку, сір, — каже Том, приємно посміхаючись. — Дозвольте спитати, чи не знайдеться у вас якої-небудь робітки?»

«Ні, — відповідає Педді, затягуючись його сигарою. — Ми не приймаємо на роботу таких старих віслюків. Занадто вже ти розжирів, братику. Забирайся геть!»

Ця історія нагадала Жану Робійяру про те, як він одержав свою першу роботу в Хеннані. Жан — тихий, мовчазний хлопець, і всі знають, що він людина пропаща. «Наскрізь пилом пройшов», — говорять про нього товариші; щоранку його так душить кашель, що, здається, він ось-ось задихнеться.

Тут уже нічим не можна зарадити. Сотні людей, які працювали на перших рудниках, платяться тепер життям за те, що не було вентиляції при сухому бурінні. Ось і Тед Моллой теж; він не встає з ліжка вже восьмий місяць і весь час харкає кров’ю, лякаючи місіс Моллой і дітей. Кожний хворий рудокоп знає, що хвороба ця довга і виснажлива. Та Роббі все ще на ногах, не хоче здаватися і навіть підшукує собі яку-небудь легеньку роботу. Ще недавно він працював по ремонту устаткування на Об’єднаному.

— Я прийшов сюди з старого табору, коли справи там ішли досить кепсько, а мені до зарізу потрібна була робота, — Роббі говорить з легким іноземним акцентом, голос його звучить глухо. — Пам’ятаю, Тупе Кайло порадив мені спробувати щастя на Браун-Хіллі.

— Вони всі там, на Браун-Хіллі, були рабами божими, — не втерпівши, встряє Тупе Кайло, який бачить, що Жану важко говорити. — А штейгером тоді був Сальво Джо; він натрапив на багатий поклад — справжнісінький тобі скарб. Але цей хлопець настільки схибнувся на спасінні душі, що тримав у себе на роботі лише тих, хто ходив,на його молитовні сходини.

— Ну от Тупе Кайло і питає мене, — відкашлявшись, продовжував Роббі. — «Чи вмієш ти співати гімни?» — «Ні, гімнів співати я не умію». — «Дарма, — каже він. — Іди на їхні молитовні сходини і весь час повторюй: «Восхвалимо господа бога!» Я ходив на ці сходини разів два чи три і говорив: «Восхвалимо господа бога!» А потім попросив Сальво Джо прийняти мене на роботу, і мене одразу ж прийняли.

Роббі говорив через силу, в грудях у нього свистіло, та, зробивши над собою зусилля, він все ж вів далі:

— Наступного ранку спускаюся я в шахту. Рудник був невеликий, і робітників на ньому небагато. Бачу — сидить почіпки якийсь тип з цапиною бородою, як у корнуельців, і колупає кайлом породу в найбагатшому місці. Я мерщій присів біля нього і теж почав колупати. Тут підходить до нас штейгер.

«Восхвалимо господа бога, брате, як ідуть справи?» — питає Сальво Джо.

«Дуже добре, брате, восхвалимо господа бога», — відповідає дідуган і колупає далі кайлом. І тут я помічаю, що він вряди-годи ховає гарненький шматочок. Дивлюсь, а у нього в торбі з харчами таких «шматочків» — повнісінько.

«А я гадав, що такі святі, як ти, не займаються такими справами», — кажу я йому.

«Якими це справами?» — здивувався дідуган.

«А ось саме це — не цуплять золота», — кажу.

«Коли господь бог клав оце золото в землю, — каже «старатель», — він хотів, щоб із землі його добувало якнайбільше людей. Я маю стільки ж прав на це золото, як і брат Джо».

Всі сміються; задихаючись від кашлю, сміється і Роббі. Потім хто-небудь починає нову історію. Так в дружній розмові минає не один тихий спекотний вечір на веранді у Гаугів.

РОЗДІЛ LXX

На третій рік після смерті Олфа Лора вирішила вийти заміж за Тіма Мак-Суїні.

Вона завітала до Саллі через тиждень по тому, як Тім подарував їй обручку. Мак-Суїні вже оголосив, що він і місіс Брайрлі мають одружитися в кінці місяця.

— Він добрий і дуже любить мене, — казала Лора, наче виправдовуючись. — Я гадаю, це краще, що я можу зробити, Саллі. Далебі, я не з тих жінок, що вміють самі подбати про себе. Занадто багато чоловіків упадають коло мене… А коли починаєш пити вино, одному Всевишньому відомо, чим усе це може скінчитись.

За ці два роки Лора іще поповнішала, її пишний стан облягав тугий корсет; блакитне атласне плаття, оздоблене парчею, вельми пасувало їй. А втім, врода її ставала вже перезрілою. Ніжна шкіра втратила свою свіжість, набрала нездорового відтінку, і тільки в спеку обличчя її розрум’янювалось. Під сіро-блакитними очима, які все ще сумували за Олфом, лягли тіні. Від неї ледь чутно пахло коньяком. Білі руки якось безвільно лежали на колінах; на пальці сяяв діамант, подарований Тімом Мак-Суїні.

Наговорившись досхочу, Лора заплакала.

— Хто б міг подумати, що у нас з Олфом так усе скінчиться! — тужила вона. — А як ми були закохані одне в одного, коли одружилися! Та й потім нічого не змінилась. Мені здавалось, що нас ніщо не може розлучити. Як міг він мене залишити? Як міг він це зробити?

— Та годі вже, годі, — старалася заспокоїти її Саллі. — Адже мало не в усіх нас так: замолоду мріємо про якесь незвичайне щастя, а потім… доводиться вдовольнитися тим, що є. Така наша доля.

— Саме так, — палко погодилася Лора. — Ти ж мене розумієш, Саллі, правда? Я кохаю Олфа. І вічно кохатиму його. Нікого не покохаю, крім нього; але краще вже піти за Мак-Суїні, ніж занапастити себе в трактирному чаду. Боже мій, Саллі, я ніколи і гадки не мала, що можу стати поганою жінкою, нікчемною і розпусною. А так воно й буде, якщо я не вийду за кого-небудь заміж і не візьму себе в руки. Інакше я просто не знаю, що зі мною станеться. А треба ж подумати і про Еме.

— А чому ти обрала Мак-Суїні, а не Фріско, не Ллойда Карсона або ще когось? — запитала Саллі.

Лора гидливо скривилася.

— Фріско ніколи не жениться на мені. Якщо хочеш знати, єдина жінка, яка по-справжньому припала йому до серця, — це ти, Саллі. У нього тільки й розмов, що про тебе. А Ллойд Карсон — старий ханжа і лицемір. Мак-Суїні — найпорядніший і найдобріший з усіх, з ким мені доводилося мати справу після смерті Олфа. І він щиро відданий мені. Я почуваю, що зможу ужитися з ним і здобути нарешті спокій і мир.

— Якщо так, то тобі, певна річ, найкраще вийти заміж за містера Мак-Суїні, — сказала Саллі.

— Він і Еме дуже любить, — нерішуче додала Лора. — Обіцяє залишити їй після себе трохи грошей.

— Ну, от і добре, — заспокійливо промовила Саллі. — Не плач, Лоро. Я певна, все буде гаразд.

— Олфе, Олфе! — простогнала Лора, витираючи сльози. — Хіба я можу коли-небудь примиритися з його смертю, Саллі? Нащо він мене покинув? Це він винен у тому, що я мушу тепер стати дружиною Тіма Мак-Суїні. Але ти мене розумієш, правда, Саллі? Це аж ніяк не завадить нашій дружбі, правда? Ти завжди подбаєш про Еме, коли щось трапиться, — на згадку про Олфа; адже не відмовишся, скажи?

— Це нітрохи не змінить мого ставлення до тебе, Лоро, — запевнила її Саллі. — І Еме завжди почуватиме себе у нас, як у рідній домівці.

Лора висякала носа, витерла сльози маленькою зібганою хусточкою і глянула в люстро, яке висіло навпроти.

— О господи, яка ж я гидка! — сумовито зітхнула вона. — Ну хто б міг подумати, що оця товста червонопика баба з мішками під очима — це я, Лора Брайрлі? І чого це Тіму заманулося одружитися зі мною — просто не розумію. Але він і справді хоче цього, і я вирішила зробити йому таку приємність. Навіть не заради його грошей чи розкішного будинку, а просто тому, що він «ладен цілувати землю там, де ступали мої ноги», як він говорить. Мені треба, щоб мене хтось любив, Саллі, без цього я жити не можу. Але як би я хотіла, щоб мені не треба було ставати місіс Мак-Суїні!

РОЗДІЛ LXXI

Того вечора, коли Тім Мак-Суїні справляв весілля в «Західній зірці» з безплатною випивкою для всіх бажаючих, Дінні, Морріс і Саллі на руках з немовлям, якому було кілька тижнів, сиділи на своїй веранді. Старий Кроу, як завжди, вмостився трохи осторонь. Ні Дінні, ні Морріс не могли себе примусити піти на Лорине весілля, а в Саллі до того ж був привід — мала дитина.

Чоловіки сиділи мовчки, у тій спокійній задумі, яка ніколи не буває важкою в колі давніх друзів, але вигляд у них був пригнічений.

«Згадують минуле, згадують Олфа», — подумала Саллі.

Був тихий спекотний вечір; у непорушному повітрі ще стояла пилюка. В імлистому небі, повитому сріблястим серпанком, висів тьмяний щербатий місяць. У садочку стирчали сухі, прямі, мов паліччя, стебла рослин; буре листя дерев шаруділо, неначе папір.

За будинком, ген аж до схилу гірського кряжа, розлягалася гола, випалена сонцем земля. Пересохлого русла струмка, який протікав колись біля підніжжя гір, не видно було з веранди, але вздовж його берегів темніло кілька кущів — залишки давнього оазису, стоянки афганських караванів. Вдалині невиразно біліли халупи Боулдерського селища; там золотими іскорками де-не-де мерехтіли вогники — так само, як і на чорній стіні кряжа, вздовж якого були розкидані рудникові будівлі. Проти неба бовваніли стріли копрів, наче сухостійний ліс. З високого димаря бухали білі клуби диму і стелилися на рудник, отруюючи повітря. За частоколом починався Боулдерський шлях, який ішов через місто Калгурлі, що розповзлося по рівнині біля підніжжя гори, де Педді Хеннан колись закілкував першу ділянку. Від вуличних ліхтарів і яскраво освітлених вікон будинків, крамниць та готелів над містом стояла заграва.

Кілька рудників припинили роботу, але подекуди на гірському кряжі ще гуркотіли дробарки. Звідти, де велетенські товкачі трощили руду, долинали глухі удари, скрегіт і гуркіт, порушуючи нічну тишу; ці звуки тривожили розлитий довкола спокій і породжували невиразний страх перед якоюсь лютою і нещадною силою. Але тут, на веранді, чути було лише далекий приглушений шум, звичний для тих, хто чув його день у день. З рівнини долинав дзенькіт козячих дзвіночків, а трохи ближче, з подвір’я, — тужливий спів і звуки, схожі на торохтіння тріскачки.

— Калгурла сумує, хоче піти в дике поле, — озвалася Саллі. — Вона знову співає про те, як білі люди принесли загибель її народові.

— Стара відьма! — пробурчав Морріс. — Не можу збагнути, як ти терпиш її.

— Вона завжди приходить, коли в мене має народитись дитина, — відповіла Саллі стомлено. — І я з радістю приймаю її — краще за неї ніхто не допоможе мені прати білизну і прибирати.

— Катування тубільців на фермі у Тарбл-Бара — одна з найстрашніших історій, які доводилось мені чути… за винятком розстрілу в Менанкілі, — тихо промовив Дінні.

— А що там трапилось? — спитала Саллі.

— Та начебто кілька тубільців утекло з овечої ферми, яка належить двом братам Андерсонам, — відповів Дінні. — Андерсони розшукали втікачів і пригнали назад. Не давали їм пити і шмагали вузлуватими вірьовками; шмагали всіх підряд — чоловіків, жінок, дітей… Дві тубілки і тубілець померли. Ще шестеро бідолах ледве не пішли слідом за ними. Але одному вдалося-таки втекти, і він усе розповів поліції.

— Я теж пам’ятаю цей випадок, — сказав Морріс. — Кілька місяців тому слухали справу в суді.

— Так, так, — вів далі Дінні. Один з Андерсонів помер від пропасниці ще до суду, а другого засудили до довічної каторги. Ти пам’ятаєш, як суддя говорив про «нелюдське катування дівчаток, майже дітей» і як він кинув цьому негідникові: «Ви вчинили страхітливий, огидний злочин — жорстоке умисне убивство трьох людей!»

— «Тубільці, — каже містер Енгельс, — знають нас головним чином по наших злочинах», — пробурмотів Кріс Кроу.

— А що сталося з Марітаною? — спитав Дінні, порушуючи тишу, яка знову запала на веранді.

— Вона іноді приходить до міста, — відповіла Саллі, кладучи немовля до другої груді. — Калгурла каже, що вона живе десь біля Маунт-Берджесу з якимсь білим — здається, його звуть Фред Кернс. У них ціла купа дітей, кінь і ресорна двоколка.

— Фред Кернс? Такни довготелесий хлопець, схожий на висушену акулу?

— Та він же, він, — похмуро озвався Морріс. — Неприємний тип.

— Бідолашна Марітана! — зітхнула Саллі. Вона пригадала ті часи, коли Марітана була зовсім юною дівчиною з чудовими карими очима, полохливою і граціозною, мов сарна. — Знаєш, Моррісе, вона називає себе метискою, і я певна, що це так. Вона сама розповідала мені, як двоє білих украли її матір, — ось чому вона не схожа на інших тубілок.

— Так, напевно, солдати з хентівської розшукної партії і каторжники-втікачі не дуже церемонилися з місцевими жінками, коли вони потрапляли їм до рук, — промовив Дінні.

— Це було ще до першого походу в Кулгарді, — зауважив Морріс.

Розмова урвалась; Морріс і Дінні мовчки палили люльки. «Про що вони зараз думають? — запитувала себе Саллі, намагаючись розгадати їхні думки. — Мабуть, про те, як усе змінилося, відколи перші старательські партії вийшли з Південного Хреста і розбрелися в різні боки, шукаючи золота». В ті часи тут з краю до краю пролягала величезна, невивчена, безводна і заросла чагарником пустеля. Навіть не віриться, що цілі міста встигли вирости за цей час серед цієї пустелі — вирости, розквітнути і, як Кулгарді, знову спустіти.

Така сама доля може спіткати і Калгурлі, — не допоможе ні залізниця, ні проект водогону, що обіцяє «ріки чистої води», які потечуть через приїски. Лихоліття кризи не милувало Калгурлі, хоч Морріс запевняв, що на біржі з’явились деякі ознаки пожвавлення. На приїсках один по одному закривались рудники, і сотні безробітних рудокопів з своїми сім’ями ледве животіли в злиденних напівзруйнованих халупах, а старателі подалися шукати щастя у Клондайк.

Багатьом здавалося, що кризі не буде кінця-краю. І вони пророкували, що незабаром Калгурлі перетвориться в таке саме закинуте рудникове селище, як Кулгарді, і тільки ряди будинків-пусток,. два-три трактири та кілька напівзруйнованих рудників на околиці нагадуватимуть про те, як колись вирувало життя у цьому місті — «перлині приїсків». Але старожили не поділяли цього песимізму. Вони пирхали, слухаючи похмурі віщування, і не втрачали віри в добрий старий Боулдерський кряж, що простягнувся навколо міста Калгурлі.

Морріс, немов підбадьорюючи Саллі, показав їй на брудні пасма диму, які поволі пливли в тихому нічному повітрі, залитому непевним світлом місяця.

— Зеб Лейн каже, що зараз розв’язується проблема сірчаних руд, якою нас весь час страхають, і що справи на Боулдері незабаром знову підуть на лад.

— Що ж, йому видніше, — промовив Дінні сухо. — Мабуть, справи підуть на лад, як тільки це стане вигідно для промисловців. Але колишньому завзяттю і багатству — зась. Не ті часи.

— І ми вже не ті, — вихопилось у Саллі.

— Вірно, мем, і ми не ті, — озвався Дінні, і в погляді його промайнув співчутливий вираз. — Ось деякі хлопці набрались розуму: продали першу ж добру ділянку і мерщій накивали звідси п’ятами. Білл Єгосафат, наприклад, осів на землі. Як тільки вони з Джонсом Крупинкою продали своє родовище в Леонорі, Білл подався на Схід, і тепер у нього ферма десь біля Ріверіни.

— Старій ері шукачів золота на цих приїсках настав край, — сказав Морріс. — Починається нова ера. Тепер зміцнюватиметься промисловість, і її інтересам буде підкорено все. Нам в якійсь мірі потрібен прогрес, який вона з собою несе. Зростання промисловості створило Калгурлі — дало нам рудники і залізницю.

— Так-то воно так, — палко сказав Дінні, — але афери і спекуляція, на яких побудована промисловість, довели нас, як бачиш, чортзна до чого. Ні, треба очистити приїски від усього цього бруду; ми повинні боротися за свої права безустанно, якщо не хочемо, щоб на наших приїсках грабували народ. Я маю на увазі не тільки таких, як ми з тобою, не тільки старих золотошукачів і рудокопів, а всіх, хто тут живе і працює і для кого приїски — рідна домівка. На них тримається все життя приїсків, а для промисловців вони все одно що грязюка на дорозі.

З глибини веранди почувся хрипкий голос Кріса:

— «Обурення — це зростання свідомості нації, — каже сер Роберт Піль. — Народ повинен обурюватися доти, поки не створить справедливих законів».

— А хіба хто проти цього заперечує? — похмуро сказав Морріс, звертаючись до Дінні. — Як згадаєш про все золото, видобуте в нашій країні, про мільйони фунтів стерлінгів, у які воно перетворилось, аж не віриться, що тим, хто живе тут, на приїсках, дістались мізерні крихти. Хоч які були зловживання, погане управління, біржові афери, а все ж боулдерські рудники виплатили понад три мільйони дивідендів. А ми живемо в цьому триклятому пеклі і гинемо від бруду, нестачі води, через відсутність елементарних вигод. Лікарня — це дощані бараки і парусинові намети, де хворі на тиф щоліта мруть наче мухи. А оці халупи із заліза й ряднини, в яких живуть рудокопи, — це вже казна-що, дивитись гидко!

— А ти ростеш, Моррі, — посміхнувся Дінні. — Вже зовсім не той запліснявілий консерватор, яким був колись.

— Я такий же трудівник, як і всі ви, — сказав Морріс. — А кайло і лопата навчили мене розбиратися у політиці.

— А скільки старателів заробляли цілу купу грошей на перших ділянках і тут же розтринькували все до останнього пенса! — озвалася Саллі.

— Ще б пак! — вигукнув Дінні. — Адже душа волі просить! Ну і дуріли хто як умів. Адже як бувало: пощастить хлопцеві — він продасть ділянку і місяців два-три живе, мов король. А тепер хіба мало таких «королів» порпається в покидьках, у помийницях.

— Аж надто багато користі дало нам золото! — глузливо промовила Саллі. — Це була примара, за якою ви всі ганялись. Уявляли, що вона створить вам рай на землі.

Старий Кріс пробурмотів:

І цей старий раб

Релігії створить і зруйнує! І тих, кого всі прокляли, ощасливить,

І юності накаже покохать нікчемних стариків! І возвеличить

Користолюбців, надавши сан високий їм, і шану, і похвалу,

І поруч із сенаторами посадовить!

— І коли золота мало, і коли його надто багато — і так, і так кепсько, мем, — замислено промовив Дінні. — Пам’ятаєш, Моррі, як хлопці з Лондондеррі притягли повний візок золота, а сотні старателів повернулися з того ж походу з порожніми руками?

Морріс мовчки кивнув.

— А все-таки, — вів далі Дінні, — кожен знав, що він не помре з голоду, поки у його товаришів е хоч скоринка хліба або кілька пенсів у кишені. Хлопці з Лондондеррі, як тільки здали своє золото, теж не пожаліли грошей для товаришів. А чудові були часи й хороші люди, вірно, Моррі?

— Та кажіть уже прямо: перші старателі — найкращі люди на землі, — глузливо промовила Саллі; вона вже не раз чула такі розмови.

— А хіба ні? Саме так воно і є, мем, — сказав Дінні. — Це були хороші, чесні хлопці — всі до єдиного, а якщо і трап лявся який-небудь пройда, то на загальних зборах з ним не панькались.

— А ти пам’ятаєш, як купи золота з першої ділянки Бейлі лежали в старій поштовій конторі? — спитав Морріс. — І нікому навіть на думку не спадало вкрасти це золото і втекти з ним.

Дінні усміхнувся.

— Хотів би я поглянути, чи вдалося б кому це зробити! Ні, поки тут не було ні рудників, ні залізниць — не було і всіх оцих пройдисвітів та бандитів, які вбивають і грабують подорожніх. У нас тільки тоді зчиняли стрілянину, коли вже надто перепивалися.

— А ти пам’ятаєш, як новий констебль замкнув приїскового інспектора і старого Крукшенкса за появу в нетверезому стані та порушення громадської тиші і порядку? Вранці інспектор уладнав справу з констеблем, а старого Крукшенкса залишив у ліжку в готелі. Сидить він у своєму старому наметі, на якому написано: «Суд», сидить і лає на всі заставки двох п’яниць, коли раптом з’являється Крукшенкс у спідній сорочці і з пляшкою в руці. «Ей ти, старий індик, облиш до дідька тих нещасних недоносків, чого ти їх мучиш! Ходімо краще вип’ємо!» Інспектор оголошує, що слухання справи відкладається, і обидва ідуть до трактиру.

Морріс від душі сміється, хоча він уже чув цю історію в різних варіантах щонайменше разів десять.

— А ось ще цікава була історія, коли два інспектори опинилися проїздом в одному місті — в Курналпі чи в Кеноуні, — пригадує Дінні, який завжди залюбки розповідає кумедні пригоди. — Вони пиячили в трактирі цілу ніч і зрештою побились. Місцевий констебль не знав, хто вони такі, і заарештував обох. А вранці виявилось, що судити їх нікому. Тоді, щоб справа не набрала розголосу, інспектори вирішили судити один одного, сподіваючись, так би мовити, на взаємне потурання. Інспектор цієї округи взяв слово першим і не захотів програвати справу. «Що ви можете сказати на своє виправдання? — питає він учорашнього товариша по чарці. — Ви — поважний громадянин і мусили б бути прикладом для інших городян, а ви що робите? Напиваєтесь до нестями і неславите себе своєю негідною поведінкою! Я засуджую вас до штрафу в два фунти стерлінгів, а в разі несплати — до ув’язнення на чотирнадцять діб». Тоді в крісло судді сів приїжджий інспектор. «Повинен визнати, — говорить він, — мене вельми здивувало обвинувачення, яке проти вас порушується, мій друже: ви напилися, мов свиня, і бешкетували в громадському місці. А головне — це вже друга така справа протягом одного сьогоднішнього ранку! Це обтяжує вашу провину. Місто може зажити поганої слави. Тому я змушений судити вас з усією суворістю законів, аби ваша справа стала повчальним прикладом для нащадків. Засуджую вас до штрафу в п’ять фунтів стерлінгів, а в разі несплати — до ув’язнення на двадцять вісім діб!»

Цю історію Морріс теж знав, але сміявся разом з Дінні так, ніби чув її вперше.

— Так, приїски були магнітом, який притягував до себе і старих і малих, і бідних і багатих, — задумливо промовив Морріс. — Англійські аристократи пліч-о-пліч з ірландськими повстанцями перелопачували пісок на золотоносних ділянках і разом пиячили в трактирах.

— А були й такі, котрі бились колись на барикадах Паризької комуни, як, наприклад, старий Фабр, — додав Дінні. — А все-таки найкращими дослідниками австралійської пустелі і розвідниками золота були самі австралійці. Що б там не казали, а ми вміємо постояти за себе, Моррі.

— Ще б пак! Особливо коли дозволили заокеанським акулам проковтнути все золото і рудники, — ущипливо одказав Морріс.

— Якось же треба було розробляти приїски, — виправдовувався Дінні.

— Могли б самі зробити це, якби вміли обстоювати свої національні інтереси.

— Що правда, то правда, — погодився Дінні. — Але цього ми ще не вміли, Моррі. Наше золото і наші рудники завжди були легкою здобиччю для іноземних підприємців, а втім, так воно є і досі. Але гадаю, що федерація покладе цьому край і захистить інтереси Австралії.

Морріс мовчав, його думки літали в минулому.

— От коли мені здорово не пощастило, так це тоді, як я загубив акції Великого Боулдера. Хотів би я знати, яка сволота скористалася ними?

— Так, у Хеннані люди були вже не ті, що в старому таборі, — зауважив Дінні.

— Не ті, — погодився Морріс. — Єдиний раз за все життя трапилась нагода розбагатіти, так і то якийсь негідник відібрав її в мене, привласнивши собі мої акції. Йому, певне, живеться тепер непогано.

Дінні знав, що історія з акціями — болюче місце Морріса. Мабуть, Морріс дуже вірив, що вельми розбагатів би, якби не загубив тоді акцій Великого Боулдера. А втім, він і тепер ще продовжував потроху грати на біржі.

— Дивно, — вів далі Морріс, — як нам усім не пощастило. І ти, Дінні, і я, і Саллі, і Робійяр, і Брайрлі — ось уже скільки років ми тут, на приїсках, і нікому з нас не поталанило.

— Першим занапастив себе Олф, — промовив сумовито Дінні, — і його дружина теж.

— Ви не повинні осуджувати Лору, — заступилася Саллі.

— Я не осуджую її, — сказав Дінні.

— А я осуджую, — Морріс говорив рішуче і жорстоко. — Для чого вона відправила Еме в монастир у Кулгарді? Не хотілося самій возитися з дівчиною? А те, що вона вийшла заміж за цього Мак-Суїні, я вважаю просто глумлінням з пам’яті Олфа.

— Ти дуже суворий, Моррісе, — пробурмотіла Саллі.

— А ти могла б так зробити? — спитав Морріс.

— Не знаю, може, і зробила б, — призналася Саллі.

Дінні вирішив, що час змінити розмову.

— Кажуть, що Фріско знову пішов угору в Лондоні, — сказав він, не підозрюючи, що нову тему обрав не зовсім вдало. — Заснував нібито велике акціонерне товариство і одружився з якоюсь багачкою.

Саллі була рада, що вони сидять у сутінках: Морріс міг би помітити, як вона здригнулась, почувши цю новину.

— Так, хтось говорив мені про це, — недбало кинула вона.

— Педді Кеван продав йому Золоте Перо, — сказав Дінні.

— Фріско й Педді Кеван — скажіть на милість! — вигукнув Морріс. — Хто б міг подумати, що вони стануть такими великими персонами на приїсках!

Дінні презирливо сплюнув.

— Великими персонами? Просто загребли купу грошей. Та я краще копатиму золото, поки не здохну, ніж наживатимусь так, як вони.

— Я теж, — погодився Морріс.

Співрозмовники надовго замовкли. Журливий спів Калгурли завмер десь удалині, і тільки глухі удари дробарки порушували тишу. Саллі пішла в будинок, щоб покласти спати дитину, а коли вона повернулась на веранду, Морріс і Дінні урвали розмову, наче не хотіли, щоб її чула Саллі.

— Моррі каже, що ніколи більше не піде шукати золото, — сказав Дінні.

— Не підеш, Моррісе? — спитала Саллі.

— Ні, — одказав Морріс, і в голосі його забриніла нотка жалю. — Я не мрію більше про золото і не сподіваюсь, що доля посміхнеться мені.

— Що й казати, тобі тоді здорово не поталанило, Моррі, — погодився Дінні. — Але знаєш, старатель завжди лишається старателем, я так вважаю. Золота в країні хоч греблю гати. Ходімо зі мною до Лейвертонових горбів — може, ми ще спіймаємо щастя за хвіст.

— Ні, — повторив Морріс. — Я краще ховатиму покійників.

— Твоя воля, — промовив Дінні неквапливо. — А мені більше нічого робити в цьому місті. Навіть повітря мені огидне і цей гуркіт! Ех, як згадаєш, коли ми ходили з Олфом курними шляхами! Це була найщасливіша пора в моєму житті: щодня чекаєш, бувало, що принесе тобі доля, ждеш свого великого щастя. Рудники занапастили Олфа. Ну, а мене туди нічим не заманиш. Гадаю, до речі, що ти маєш рацію, Моррі, — рудники незабаром знову працюватимуть на повну потужність, і Калгурлі і Боулдер розквітнуть знову. Але я серцем відчуваю, що не знайти тут правди робочій людині доти, поки ми не візьмемо кермо влади в свої руки, як говорить Кріс.

Дінні встав і потягнувся, немов скидаючи з себе смуток, який не залишав його весь вечір…

— А що, власне, ти тут можеш зробити? — іронічно спитав Морріс.

— Я? — промовив Дінні, засміявшись. — Не дуже багато. Але я вірю, що робітники доб’ються свого так само, як вони добились свого у боротьбі за розсипне золото. Це одна з найславетніших битв австралійського робітничого класу, Моррі. Вона змінила долю країни, вона заткнула пельку урядові Форреста, який опирався утворенню федерації, вона ввела наш Захід до складу федерації. Тепер всі визнають, що в часи «Еврики» мій батько і його товариші зробили непогану послугу Австралії, а я гадаю, що старателі наших приїсків зробили не менше, борючись за свої старательські права.

— Адже й ви доклали до цього рук, Дінні, — сказала Саллі.

— Аякже, доклав! — відгукнувся Дінні, підбадьорюючись від цієї напіввисловленої похвали. — Але тепер мені тут нічого робити, мем, відчуваю, що засидівся. Рано-вранці піду на розвідку.

Якусь мить він стояв мовчки — маленька хоробра людина — і вдивлявся у далечінь поверх залитих місячним сяйвом просторів, туди, де сірі чагарники тягнуться у глиб країни і струмисті міражі тремтять на безмежному виднокрузі. Потім Дінні обернувся, широка посмішка на мить осяяла його худе і зморшкувате обличчя, він кивнув і почвалав геть.

— До скорого побачення!

ПІСЛЯМОВА

Ви ознайомилися з одним із найвідоміших творів австралійської літератури XX століття — першою книгою трилогії про золоті приїски, що її написала Катаріна Сусанна Прічард.

Життя К. С. Прічард (1883–1969) було сповнене працею художника і борця за перебудову суспільства. Історик літератури згадає її серед піонерів соціалістичного реалізму, історик робітничого руху — серед засновників партії австралійських комуністів. Дивовижна цілісність, мужність, висока громадянська і естетична міра, з якою вона підходила до всього, що б не робила, мимовільно змушувала людей, які оцінювали її діяльність, вживати метафор: «леді лівих сил», «представник Австралії у парламенті світової літератури». Свої автобіографічні нотатки, що їх вона надрукувала за кілька років до смерті, Прічард назвала «Дитина урагану», — так назвали маленьку Кеті фіджійці, бо в ніч на 4 грудня 1883 року, коли вона народилася в Левуці, на Фіджі, вирував ураган; так називали письменницю друзі за її невичерпну енергію, це ім’я підкреслювало приналежність до буремного рево люційного віку.

К. С. Прічард виросла в сім’ї журналіста, де любили музику, театр, живопис, поезію. Ректором Південно-Мельбурнського коледжу, який вона закінчила, був поет Джон О’Хара. Від університетської освіти вона змушена була відмовитися — не мала потрібних коштів. Прічард служила гувернанткою в провінції, викладала в школі, а потім стала професійною журналісткою. Працювала в штаті мельбурнської газети «Геральд», друкувалась у багатьох англійських газетах і журналах, живучи в 1912–1915 роках «вільним стрільцем» у Лондоні. Талановитій, чарівній журналістці, яка знала французьку і німецьку мови, доручали відповідальні завдання.

Якщо не рахувати юнацьких вправ, то перші твори Прічард оповідання й нариси, були надруковані на початку цього століття. Чим був характерний цей період для Австралії? Після бурхливих дев’яностих, коли хвиля кризи і «великих страйків», здавалося, погрожувала розмити самі підвалини австралійського буржуазного суспільства, настав спад. Посилився політичний вплив лейбористської партії, пройнятої духом опортунізму і дрібнобуржуазного реформізму Австралія стала не республікою, як сподівалися радикально настроєні прибічники національної незалежності, а федерацією зі статусом домініону (1901 р.) у Британській імперії. Проминули свій зеніт письменники, народжені народними рухами 90-х років, поети й новелісти, які поклали початок національній літературі, її демократичним і реалістич ним традиціям, — Генрі Лоусон, Едвард Дайсон, Прайс Уорунг, Стіл Радд та інші. Виникла необхідність прийняти в них естафету художнього осмислення австралійського життя, глибше зрозуміти його соціальну динаміку, дати більш розгорнуту картину взаємин поміж людьми, їх прагнень, устремлінь і почувань. Прийшла черга реалістичного роману.

Цей роман не відразу знайшов твердий грунт під ногами. Спочатку він тільки проводив розвідку, що зрідка закінчувалась успіхом. Так, наприклад, звернув на себе увагу роман Майлз Франклін «Моя чудова кар’єра» (1901) — історія молодої дівчини, дочки небагатого фермера, яка пишається тим, що належить до «дітей буша» — суворої австралійської глушини, і кидає виклик вікторіанській респектабельності. Своєрідна книга Джозефа Ферфі «Таке життя» (1903) наріжним каменем лягла у фундамент австралійського роману, показавши, як писати про реальне життя уникаючи обов’язкової для «колоніального роману» пригодницької інтриги, як буденне дає привід для філософських, естетичних, соціально-політичних роздумів. Одначе минуло ще два десятиліття, аж поки про австралійський реалістичний роман можна було говорити як про доконаний факт. Передвоєнні ж роки були для його творців — Катаріни Сусанни Прічард, Венса Палмера, Генрі Гендел Річардсон, Майлз Франклін — часом учнівства, нагромадження досвіду, самовизначення.

У 1908 році Прічард була присутня на знаменних зборах Мельбурнського літературного товариства, коли поет-демократ Бернард О’Дауд, кумир молоді, оголосив маніфест «войовничої поезії». Посилаючись на Уїтмена, він твердив, що справжній поет повинен відповідати на животрепетні актуальні питання, писати про те, що «по-справжньому цікаве і в найблагороднішому розумінні корисне для людей». Полум’яна промова О’Дауда, спрямована проти концепції «мистецтво для мистецтва», знайшла глибокий відгук у душі Прічард.

Журналістика привела допитливу дівчину в трущоби Мельбурна і Лондона, в поліцейські дільниці і на збори Ліги борців проти потогонної системи на заводах і фабриках; вона бачила довгі черги в безплатні їдальні Армії порятунку, смердючі нічліжки, бездомних жінок, що спали на Темзькій набережній, голодні походи безробітних; перша світова війна, загибель брата, розмови з австралійськими солдатами в госпіталях остаточно відкрили їй очі на жорстокість існуючого ладу. Намагаючись зрозуміти природу соціальної недосконалості і знайти шлях до розв’язання болючих суспільних суперечностей, К. С. Прічард прочитала тисячі сторінок: Платон і Рескін, буддизм і християнство, фабіанський соціалізм, синдикалізм, анархізм Кропоткіна… Ключ був знайдений у 1917 році. Дізнавшись про Велику Жовтневу соціалістичну революцію в Росії, Прічард негайно почала вивчати праці Карла Маркса і Фрідріха Енгельса. «Проходячи якось увечері мостом Принців —згадувала вона пізніше в «Дитині урагану», — я побачила перші плакати, що повідомляли про революцію в Росії. Отже, збулося. Збулася мрія вигнанців, з якими я колись зустрічалася в Парижі… Я не мала сумніву, що події, які сталися в Росії, повинні вплинути на життя людей в усіх країнах».

Коли письменниця досягла першого літературного успіху, — роман «Піонери» (1915) дістав премію на Всебританському літературному конкурсі видавництва Ходдер і Стаутон, — уряд штату Вікторія влаштував прийом на її честь, їй було надано право безплатного проїзду залізницями Вікторії і Нового Південного Уельсу протягом шести місяців. Але з 1920 року Прічард стала членом Комуністичної партії Австралії, і офіційних вшанувань їй уже не виявляють. На неї поширюється антикомуністична політика буржуазної держави в різноманітних виявах — від обшуків і вигуків «цю більшовичку треба вислати з країни!» до закидів критики в «пропаганді». На початку другої світової війни Комуністична партія Австралії була заборонена урядом. В 1950 році, в розпал холодної війни, австралійський уряд консерваторів робив усе можливе, щоб оголосити комуністів і всіх «підозрілих» поза законом, і тільки всенародний референдум зупинив реакцію. Але як би не склалися обставини, які б хмари не згущалися над її головою, Прічард ніколи не відступала від своїх принципів. Не було протягом півстоліття жодного важливого виступу прогресивних сил Австралії, в якому вона не брала б активної участі: організація руху проти війни і фашизму, допомога республіканській Іспанії, боротьба за заборону атомної зброї, протест проти брудної війни США у В’єтнамі. Герой її останнього роману «Невгасиме полум’я» Девід Івенс, втративши сина у безславній корейській авантюрі США, відмовляється бути знаряддям імперіалістичної політики і цілком присвячує себе боротьбі за мир.

З нашою країною К. С. Прічард пов’язувала багатолітня випробувана дружба. Письменниця несла австралійцям слово правди про великі досягнення радянського народу в книзі нарисів «Справжня Росія» (1934), в численних статтях і виступах. У роки Великої Вітчизняної війни вона була членом Комітету по наданню медичної допомоги Росії. Коли в 1941 році утворилося Товариство австралійсько-радянської дружби, Прічард ввійшла в його правління і об’їздила всю країну, закликаючи до встановлення дипломатичних відносин з СРСР. Вона виступала по чотири рази на день у великих містах — Мельбурні, Аделаїді, Сіднеї, Брісбені і в невеликих селах та шахтарських містечках. Вона торкалася всіх сторін радянського життя — від фінансової системи до літератури. Нашу літературу — Горького, Маяковського, Гладкова, Сейфулліну, Шолохова, Фадєєва, Леонова, Гайдара, Катаева — вона добре знала й любила. «Людство у величезному боргу перед, радянською культурою», — до такого висновку прийшла Прічард.

Літературний талант Прічард був надзвичайно багатогранним. П’єса «Брембі Ініс» (1927) перемогла на конкурсі на найкращу австралійську п’єсу (через сміливий викривальний зміст вона була поставлена на сцені тільки в 1972 р.). 1930 року вийшла збірка віршів «Закохана в землю». Оповідання Прічард писала все своє життя. Але все-таки основною формою художнього виразу для неї залишився роман. Найзначніші з дванадцяти написаних нею романів — «Робочі воли» (1926), «Кунарду» (1929) і трилогія про золоті приїски.

«Робочі воли» на австралійській літературній сцені справили таке враження, наче дощ після посухи. На відміну від своїх попередників, що розглядали природу як грізного суперника поселенців, Прічард змальовувала австралійця, подекуди з відтінком натуралізму, в гармонії з навколишніми лісами, горбами, струмками, тваринами. Проте вона не плекала утопічних надій на можливість у єднанні людини з природою знайти порятунок від потворностей буржуазної цивілізації. Загублене поселення лісорубів і пильщиків на Шостій Милі стає ареною класової боротьби. Марк Сміт, освічений робітник, що об’їздив увесь світ, вносить фермент революційного пробудження в життя Шостої Милі, і хоч страйк закінчився невдачею, в людях сталися внутрішні зміни: вони вже не будуть покірно, наче ті воли, тягти ярмо. «Робочі воли» — провісник соціалістичного реалізму в австралійській літературі. Показово, що цей роман був першою книгою австралійського письменника, яка вийшла в Радянському Союзі, — в 1928 році.

До роману «Кунарду» (1929) австралійська література не знала глибокого реалістичного зображення корінних жителів континенту, чорношкірих аборигенів, вільного від екзотичної мішури, поблажливості, сентиментальності. Трагедія кохання білого Х’ю Уотта і аборигенки Кунарду, яка працювала на його фермі, розказана з побутовою достовірністю і сумовитою поезією легенди. Засуджуючи расову дискримінацію, Прічард першою наважилася написати про аборигенів як про рівних, не лише декларуючи рівність, а й доказуючи її художньою логікою твору.

Трилогія «Буремні дев’яності» (1946), «Золоті милі» (1948), «Крилате насіння» (1950) — результат багаторічних творчих пошуків. Ми знаходимо в ній особливості, властиві всьому художньому світові Прічард. Більш чи менш виразно вони проступали і в «Робочих волах», і в «Кунарду», і в «Чорному опалі» (1921) — романі про старателів опалових приїсків, і в романах 30-х років «Цирк Хексбі» і «Рідні й чужі». Це чудові описи праці — фермера, старателя, лісоруба, точні і в деталях, і в самопочутті героїв; образ жінки невичерпних життєвих сил, яку не зігнути ніяким знегодам: уміння передати, як і чим живе певний людський колектив, хай то буде циркова трупа чи табір старателів.

Але ці якості злилися в новому синтезі. Провівши своїх героїв, західноавстралійських золотошукачів і шахтарів, через шістдесят років — від кінця XIX до середини XX століття, — Прічард показала, як розвивалось і змінювалось австралійське суспільство, як у свідомості передо вих людей Австралії достигало «крилате насіння» комуністичних ідей.

В австралійській літературі 40—50-х років трилогія Прічард — не єдиний масштабний твір романного жанру. Елінор Дарк створює історичну трилогію про ранній період колонізації континенту — «Земля поза часом» (1941), «Штурм часу» (1948), «Нема перешкод» (1953); Венс Палмер — трилогію «Голконда» (1948), «Час сіяння» (1957); «Велика людина» (1959), в центрі якої — успіхи і втрати Мейсі Доновена, робітника, що піднявся до поста прем’єра штату і відірвався від свого класу. Але в трилогії Прічард, творі соціалістичного реалізму, є принципова відмінність від згаданих творів. Письменниця простежує взаємозв’язки людини і суспільства в перспективі непереборного руху до остаточного краху старого світу і перемоги соціалізму. Саме цей характер історизму ставить її в один ряд з відомими епічними творами М. Пуйманової, А. Зегерс, Д. Димова, Л. Арагона, Ж. Амаду.

Дія роману відбувається в Західній Австралії в останнє десятиліття XIX століття. В малонаселений край, де відкрито казкові поклади золота кинулись тисячі людей, австралійців і іноземців. Азарт гонитви за зникаючим золотим маревом, запаморочливі успіхи і невдачі, палатки в пустинних заростях, їдальні під голим небом і «пансіони» в сяк-так збитих дощаних будинках, спека, голод і спрага, епідемії дизентерії і тифу… В романі відображене і реальне історичне тло, і строкатий колорит «золотої лихоманки». Прічард півстоліття прожила в Грінмаунті, поблизу Перта, столиці Західної Австралії, в 1931 році була свідком і навіть спробувала щастя в ларкінвільській «лихоманці», записувала спогади, легенди й анекдоти старателів, копалася в архівах. Майстерно поєднуючи монологи оповідача з авторським текстом, вводячи вдію десятки людей найрізноманітнішого соціального стану, розгортаючи події минулого, а разом з ними яскраві деталі, письменниця немов пускає своїх героїв у невеличкому човні по повноводній річці, — вони потрапляють то на бистрину, то на мілину, то борсаються у вирі, а річка несе їх все далі й далі. На кінець століття вона входить у береги, приїски захоплюють собі золотопромислові компанії, колишньому вільному старательству і стихійній демократії настав кінець. Найспритніші й найенергійніші скуповують акції синдикатів і експлуатують своїх колишніх товаришів, як от колишній злодійкуватий юнак Педді Кеван, що став тепер сером Патріком, мільйонером. А більшість поповнює армію пролетаріату.

Серед персонажів роману є й історичні особи — прем’єр-міністр колонії Джон Форрест, що підтримує власників шахт, редактор «Калгурлійського гірника» Френк Воспер та інші. Одначе на авансцені — рядові персонажі, долі яких по-своєму закономірні.

Втрьох ідуть на розвідку Дінні Квін, Олф Брайрлі і Морріс Гауг. Дінні— потомствений старатель. Його батько брав участь у Еврикському повстанні золотошукачів 1854 року, що спалахнуло в колонії Вікторія. В образі Дінні підкреслюються кращі традиції австралійського робітничого класу — почуття товариськості, готовність відстоювати свої права. Він урятував від смерті і Олфа, і Морріса, видобуте ним золото — в розпорядженні друзів. Він поринає в боротьбу, яку ведуть старателі проти синдикатів, за право видобувати розсипне золото, поверхневе «золото бідних».

Олф, інженер, який не здобув вищої освіти, береться за лопату після того, як збанкрутував його батько: не маючи грошей, він не міг одружитися з коханою Лорою. Заради добробуту обожнюваної дружини і дочки Олф, ставши управителем копальні, зраджує інтересам старателів. Господарі ж, яким він так щиро служив, звільнюють його з роботи, використавши його до останку. Опинившись між двома таборами, Олф кінчає життя самогубством.

Морріс Гауг — нащадок англійської аристократичної сім’ї, якому довелося залишити батьківщину після скандальної історії. В Австралії непрактичний Морріс швидко втрачає своє багатство і, опускаючись все нижче й нижче щаблями соціальної драбини, відмовляється від честолюбних мрій і стає трунарем. Одначе необхідність заробляти на хліб дещо змінила на краще непрактичного Морріса — відучила його від кастової пихи, похитнула його «запліснявілий консерватизм».

Центральний образ роману й трилогії — Саллі Гауг, дружина Морріса. Прічард наділила її всім, що захоплювало письменницю в людях, — щирістю, мужністю, енергією, чуйністю, вклала в неї своє «передбачення майбутнього». Як і Дінні, вона з міцної породи австралійських піонерів. Молода жінка хоробро витримує всі тяготи приїскового побуту, не цураючись ніякої чорної роботи. Вона фактично — глава сім’ї, підпора для невдахи чоловіка. У тому, як змінився її кругозір, як виросло її усвідомлення своєї ролі в суспільстві, відбився соціальний і моральний досвід австралійського народу. Саллі не мучать сумніви, на чий бік стати під час конфлікту між старателями і синдикатами. Вона вже давно зріднилася з старателями, працює нарівні з ними та їхніми дружинами і до їхньої боротьби ставиться як до своєї власної: йде на мітинги і демонстрації, збирає гроші на допомогу сім’ям заарештованих. І, чинячи опір своєму почуттю до недоброго, лихого Фріско, вона думає не лише про свою відповідальність перед Моррісом і дітьми, — вона не може подолати прірву, яка розділяє ділка і спекулянта Франсіско Хосе де Морфе та пограбованих монополістами старателів.

В образі Саллі відбилася й одна з найважливіших тем творчості Прічард — становище аборигенів Австралії, яких колонізатори зігнали з їхніх земель і які (незважаючи на зміни, що сталися в законодавстві наприкінці 1960-х і формально урівняли в правах білих і чорних) зазнають дискримінації. Саллі зобов’язана життям Калгурлі і її одноплемінцям. Саллі і Калгурла не раз виручають одна одну, і біла австралійка знаходить спільну мову з «людьми кам’яного віку», обурюється заподіяним їм злом, знищення якого вимагає докорінної перебудови всієї соціальної системи.

Читачі роману «Бурхливі дев’яності» залишають Саллі на порозі нового століття, їй ще доведеться пережити багато: на фронті першої світової війни загине її син Лал, другий син Том, щиро відданий справі визволення робітників, помре від шахтарської хвороби і над його могилою співатимуть «Червоний прапор»; друга світова війна забере улюбленого онука — комуніста Білла. І на схилі років, переживши радощі і потрясіння, невіддільні від тривог XX століття, класових битв, війни з фашизмом, Саллі скаже вірному Дінні: «Насіння, яке ми посіяли, проросте і дасть плід навіть тоді, коли потрапить на сухий кам’янистий грунт».

К. С. Прічард померла в жовтні 1969 року, коли в Австралії буяла весна. Труна була обтягнута червоним, на ній лежав букет квітів, зібраних друзями в горах. «Приємно думати, що будеш часткою цієї землі і, може, станеш поживою якійсь дикій квітці», — писала Прічард. Прах письменниці розвіяли з горба Грінмаунт, з якого видно околиці і будинок, де минули найщасливіші роки її життя.

К. С. Прічард була літературним першопрохідцем. Живі нитки її пошуку приведуть нас до автобіографічної трилогії Алана Маршалла «Я вмію стрибати через калюжі» (1955), «Це трава» (1962), «В серці моєму» (1963), до роману Джуди Уотена «Час конфлікту» (1961), до творів Дімфни К’юсак, до романів Міни Келсорп і Бетті Коллінз про робітничий клас. Чи не найвідмітнішою рисою письменницької та людської особистості Прічард була громадянська активність світосприймання: з перших і до останніх кроків в літературі вона співвідносила той стан гармонії, що називається щастям, з готовністю чинити опір реакційним силам, втручаючись в усталений порядок. Отже, при всій різноманітності діючих осіб, провідною тенденцією у відтворенні людини в романах Прічард можна вважати процес переключення індивідуальних устремлінь та зусиль в русло інтересів громади, народу, людства як об’єктивну суспільну закономірність, знаменник реальної, вірогідної людської долі.

Саме таким був і знаменник життєвого шляху і літературного доробку письменниці. По другій світовій війні вона віддалгґ себе служінню справі миру. Натхненне слово митця мусило стати на перешкоді планам імперіалістичної воєнщини. Тендітну стару жінку можна було побачити і біля входу в кінотеатр Перта — вона роздавала листівки «Забороніть бомбу!» глядачам фільму «На березі». Маючи майже вісімдесят років, в День праці їхала на платформі Ради миру вулицями міста. Всесвітня Рада миру відзначила її діяльність як одного з керівників австралійського антивоєнного руху срібною медаллю імені Ф. Жоліо-Кюрі. Вірна принципам пролетарського інтернаціоналізму, Прічард неухильно, з неабиякою присутністю духа виступала на захист здобутків соціалістичної системи.

Чимало рядків — освідчень в любові до рідної країни ми знайдемо в публіцистичній і літературно-критичній спадщині Прічард, значну частину якої син письменниці, драматург і дипломат Рік Тросселл, зібрав до книги «Відверто зліва» (1982). Палка патріотка Австралії, К. С. Прічард розуміла патріотизм як сприяння здійсненню соціальних вимог та сподівань народу, розквіту національної культури, усуненню «війни та беззаконня віджилої економічної системи».

«Я вірю в Австралію, в красу нашої країни, багатство й могутність її природних ресурсів.

Я вірю в людей Австралії — в їхню мужність і здоровий глузд, в їхню волю використати всі можливості для існування й розвитку сповненої сил, культурної нації…

Я вірю, що хвиля соціальних змін котиться від капіталізму до соціалізму…»

«Бурхливі дев’яності» — найвідоміший твір Катаріня Сусанни Псічард перекладений багатьма іноземними мовами. Перше видання укра нською мовою з’явилося ще за життя письменниці, котра зустріла його з великою радістю. Панорама історичного минулого спрямована в сьогодення і розгорнута з епічною майстерністю, що забезпечила їй почесне місце в красному письменстві Австралії.

Алла Петриківська

И(Австрал) П77

Katarina Susannah Prichard

THE ROARING NINETIES.

MELBOURN 1946.

Переклав з англійської Леонід Солонько

Післямова Алли Петриківської

РЕДАКЦІЯ ЛІТЕРАТУРИ З ФІЛОЛОГІЇ ТА ПЕДАГОГІКИ

ЗАВ. РЕДАКЦІЄЮ В. Г. ПЕТІК

П4703000000—046

М211(04)—85

43—85

© УКРАЇНСЬКИЙ ПЕРЕКЛАД, ВИДАВНИЦТВО «ДНІПРО», 1973

© ХУДОЖНЄ ОФОРМЛЕННЯ, ВИДАВНИЧЕ ОБ’ЄДНАННЯ «ВИЩА ШКОЛА», 1985

Катарина Сусанна Причард

БУРНЬІЕ ДЕВЯНОСТЫЕ

Головное издательство издательского объединения «Выща школа»

252054, Киев-54, ул. Гоголевская, 7

(На украинском языке)

Редактор О. В. Костенко

Художнє оформлення О. М. Пашути

Художній редактор Н. А. Стась

Технічний редактор А. М. Костюченко

Коректор Л. М. Байбородіна

Інформ. бланк № 8359

Здано до набору 28.03.84. Підписано до друку 31.07.84.

Формат 84 X 108^1/32. Папір друк. №3. Літ. гарн. Вис. друк. 25,2 умовн, друк. арк.

25,2 умовн. фарб.-відб. 26,14 обл.-вид. арк. Тираж 100000 пр.

Вид. № 6931. Зам. № 4—1554. Ціна 2 крб. 90 к.

Головне видавництво видавничого об’єднання «Вища школа», 252054, Київ-54, вул. Гоголівська, 7.

Головне підприємство республіканського виробничого об’єднання «Поліграфкнига», 252057, Кнїв-57, вул. Довженка, З.

Прічард К. С.

П77

Буремні дев’яності: Роман про золоті приїски Західної Австралії / Пер. з англ. Л. Солонька. Післямова А. Пєтриківської, — К.: Вища школа. Головне вид-во, 1985.— 480 с.

В опр.: 2 крб. 90 к. 100 000 пр.

Роман «Буремні дев’яності» (1946) — один з найвідоміших творів австралійської письменниці, члена Комуністичної партії Австралії Катаріни Сусанн Прічард. Дія роману відбувається в Західній Австралії в останнє десятиліття XIX ст. У малонаселений край, де відкрито казкові поклади золота, кинулись тисячі людей в гонитві за зникаючим золотим маревом. В романі відображено і реальне історичне тло, і строкатий колорит «золотої лихоманки».

П4703000000—046

М211(04)—85

433—85

И(Австрал)

Примечания

1

Води! Води!

2

Балларат (Ballarat) і Бендіго (Bendigo) — золоті родовища у штаті Вікторія на південному сході Австралії, центри золотої лихоманки 1851 року (примітка сканувальника).

3

Кімберлі — регіон на півночі Західной Австралії. Мерчісон — річка в середній частині Західної Австралії, на північ від Перта і на південь від Кімберлі. В обидвох місцях були знайдені родовища золота (відповідно у 1885 і 1892 роках) що спричинило локальний спалах «золотої лихоманки» (прим. скан.).

4

Банбері (Bunbury) — портове місто на західному узбережжі Австралии на південь від Перта й Фрімантла (прим. скан.).

5

Фрімантл (Fremantle) — місто на західному узбережжі Австралии, слугує портом для столиці Західної Австралії Перта (прим. скан.).

6

Балларат (Ballarat) і Бендіго (Bendigo) — золоті родовища у штаті Вікторія на південному сході Австралії, центри золотої лихоманки 1851 року (прим. скан.).

7

Холлс-Крік (Halls Creek) — місце на північному сході Західної Австралії, в регіоні Кімберлі. Центр Кімберлійської золотої лихоманки 1886 року (прим. скан.).

8

Гра, яка нагадує орлянку, але з тією різницею, що підкидають дві однакові монети і гравці б’ються об заклад на те, чи впадуть вони одним боком.

9

Тут і далі температура дається за Фаренгейтом.

10

Перт (Perth) — столиця Західної Австралії, розташоване за південному сході провінції неподалік від західного узбережжя (прим. скан.).

11

Есперанс (Esperance) — портове місто на південному узбережжі Західної Австралії, майже точно на південь від Кулгарді (прим. скан.).

12

Курналпі (Kurnalpi) — старательське місто на схід від Кулгарді (розсипище знайдене в 1894 році), нині покинуте (прим. скан).

13

Господи, яка жахлива доля! (франц.)

14

Дитину

15

Мензіс (Menzies) — старательське місто на північ від Кулгарді. Золото знайдено в 1894 (прим. скан.).

16

Невеличка австралійська тварина, схожа на ведмедя.

17

Злий дух

18

Господи (франц.).

19

«Підсолити» — мовою старателів означає підсипати золотого піску на вироблену або ж пусту ділянку, щоб легше було її продати.

20

Кинець кінцем (франц.)

21

Ну от! (франц.)

22

Любі мої! (франц.)

23

Трохи масна, але дотепна (франц.)

24

У захваті (франц.)

25

Чорт забирай! (франц.)

26

Мається на увазі повстання гірників штату Вікторія в 1856 році, штаб якого містився в готелі «Еврика».

27

«Джім» — золото, яке рудокопи приховували від адміністрації шахти. (Ред.).

Content

Катарина Сусанна Прічард
Буремні дев’яності

ВІД АВТОРА

РОЗДІЛ І

РОЗДІЛ II

РОЗДІЛ III

РОЗДІЛ IV

РОЗДІЛ V

РОЗДІЛ VI

РОЗДІЛ VII

РОЗДІЛ VIII

РОЗДІЛ IX

РОЗДІЛ X

РОЗДІЛ XI

РОЗДІЛ XII

РОЗДІЛ XIII

РОЗДІЛ XIV

РОЗДІЛ XV

РОЗДІЛ XVI

РОЗДІЛ XVII

РОЗДІЛ XVIII

РОЗДІЛ XIX

РОЗДІЛ XX

РОЗДІЛ XXI

РОЗДІЛ XXII

РОЗДІЛ XXIII

РОЗДІЛ XXIV

РОЗДІЛ XXV

РОЗДІЛ XXVI

РОЗДІЛ XXVII

РОЗДІЛ XXVIII

РОЗДІЛ XXIX

РОЗДІЛ XXX

РОЗДІЛ XXXI

РОЗДІЛ XXXII

РОЗДІЛ XXXIII

РОЗДІЛ XXXIV

РОЗДІЛ XXXV

РОЗДІЛ XXXVI

РОЗДІЛ XXXVII

РОЗДІЛ XXXVIII

РОЗДІЛ XXXIX

РОЗДІЛ XL

РОЗДІЛ XLI

РОЗДІЛ XLII

РОЗДІЛ XLIII

РОЗДІЛ XLIV

РОЗДІЛ XLV

РОЗДІЛ XLVI

РОЗДІЛ XLVII

РОЗДІЛ XLVIII

РОЗДІЛ XLIX

РОЗДІЛ L

РОЗДІЛ LI

РОЗДІЛ LII

РОЗДІЛ LIII

РОЗДІЛ LIV

РОЗДІЛ LV

РОЗДІЛ LVI

РОЗДІЛ LVII

РОЗДІЛ LVIII

РОЗДІЛ LIX

РОЗДІЛ LX

РОЗДІЛ LXI

РОЗДІЛ LXII

РОЗДІЛ LXIII

РОЗДІЛ LXIV

РОЗДІЛ LXV

РОЗДІЛ LXVI

РОЗДІЛ LXVII

РОЗДІЛ LXVIII

РОЗДІЛ LXIX

РОЗДІЛ LXX

РОЗДІЛ LXXI

ПІСЛЯМОВА

Примечания