Веддінг Алекс

Незвичайна пригода Каспара Шмека

Алекс Веддінг

Незвичайна пригода Каспара Шмека

(історико-пригодницький роман)

Ф. Ц. В. — моєму найкращому другові.

Переклад з німецької О. ЖУРАВЛЯ

Малюнки М. ШТАЄРМАНА

ВІД АВТОРА

Коли я почала писати передмову до третього видання цієї книжки, у мене виникло дві думки.

Перша назва книжки була такою — «Найманці без плати». Вона мала відбивати сумну долю тих німців, яких їхні пани продавали за кордон як найманців. Але ця назва недостатньо розкривала зміст книжки, тому що німецькі найманці 1776 року залишились не тільки без плати, а дістали у винагороду рани, страждання, злидні і смерть… Тобто вони зазнали такої ж долі, якої зазнають ті з наших братів у Західній Німеччині, що перебуваючи на службі в іноземців, воювали у В’єтнамі та інших місцях і мусили віддавати своє життя і здоров’я за чужу, ганебну справу.

Це була перша думка.

А друга?

Історія про незвичайну пригоду Каспара Шмека закінчується словами: «Свободи добивається той, хто залишається вірний своєму духові» Ці слова належать одному з борців американської визвольної армії 1776 року.

Нехай читачі задумаються над цими його словами, коли порівнюватимуть сучасну і тодішню Америку. Бо ті, які задають сьогодні в Америці тон, порушили вірність духові 1776 року.

І сучасна Америка яка позбавляє прав чорношкірих громадян, переслідує своїх кращих синів і дочок поклоняється долару і зневажає розум, вбачає небезпеку в мирі і визнає добру справу в розпалюванні війни. Америка являє собою сумне видовище. Тому що й тепер в різних країнах, далеко під своєї батьківщини знаходяться ненависні американські окупаційні війська які відіграють таку ж ганебну роль, як і англійці та їхні гессенські наймити в 1776 році. Але вони так само, як і ті, зазнають повного провалу в своїх походах і інтервенціях Перемога належатиме арміям свободи. До переможців також належатимуть сучасні американські Касиари і Анзельми, прогресивні і миролюбні американці, спадкоємці і охоронці визвольних ідей 1776 року.

АЛЕКС ВЕДДІНГ

м. Берлін

Розділ перший

Каспар Шмек, чотирнадцятирічний кухарчук «Золотого якоря» в Касселі, стиха насвистуючи, заходився прибирати холодну і прокурену кімнату трактиру. Він полив підлогу, виробляючи струменем з зеленої лійки всілякі викрутаси, не забувши при цьому і старого рябого кота; той поспішно заліз за шинкарську стойку. Потім хлопець охайно підмів кімнату.

Озвався годинник з зозулею, що висів між двома оленячими рогами над самим столом для почесних відвідувачів. Була сьома година ранку. Каспар закачав рукава і, з задоволенням згинаючи і розгинаючи руку, милувався грою м’язів. Потім він, зсовуючи ослінчики, що, як завжди, стояли цілу ніч на столах, підіймав їх по чотири одразу і спритно ставив на землю. Від швидких і сильних рухів йому зробилося по-справжньому жарко в цей сірий, холодний, грудневий ранок. До того ж Каспарові здавалося, що фізичні вправи — це найкращий спосіб якнайшвидше розвинути свою силу. Ой, як йому хотілося бути сильним, таким сильним, як його друг рибалка Вейраух; коли він стане таким, тоді нехай начуваються… Каспар рвучко схопив останні шість важких дубових ослінчиків і одним рухом підняв їх зі столу для почесних відвідувачів. Ослінчики з гуркотом приземлилися на підлогу, і ось вони вже всі стояли на своїх місцях.

Каспар перевів дух. На його обличчі, вимитому дочервона милом, засяяла горда посмішка.

«…р о к л я т и й хлопець!»

Крик доносився з-за перегородки, що мала назву «контори», в якій уже з самого ранку лютував хазяїн «Золотого якоря». Каспар зазирнув усередину «контори», готовий шохвилини кинутись навтікача. Обережно відчинилися двері комори для білизни, розташовані поряд з кухнею, і пані Гампель, молода хазяйка, яка саме розбирала білизну, також наставила вуха. Але контора лишалася зачиненою.

Ось уже протягом кількох днів усі відчували на собі поганий настрій хазяїна. І Каспар, кухарчук, він же і конюх, коридорний і лакей, мусив потерпати за всіх і все, що сердило хазяїна: за впровадження ландграфом Фрідріхом нових податкових цін; за те, що в аристократичному готелі «Рай», який стоїть на Королівській площі, плита ось уже протягом тижня жодного разу не вихолодала; за пивнички в передмісті, які останнім часом з’являються, як гриби з-під землі і своїми низькими цінами на вино і всілякими темними махінаціями переманюють відвідувачів, внаслідок чого «Золотий якір», який ще недавно був місцем веселих розваг, з кожним днем занепадає. В трактирі наставало пожвавлення лише увечері, і то слабке. Номери в готелі пустували. Шпалери в них повідставали од стін, завіски пообвисали, як ганчір’я. Капітан Еммеріх, єдиний постоялець готелю, щоправда зовсім не бажаний, вже протягом кількох місяців нічого не платив, але навіть і гадки не мав вибратись або ж заплатити борг.

То й не дивно, що потиличники доволі легко зривалися з рук хазяїна і що Каспар, по можливості, обминав його сьомою дорогою. Звичайно, це йому вдавалось нелегко. Але що легко дається в цьому житті? Мабуть. Каспар таким уже нещасливим уродився. Через тиждень після його появи на світ померла мати. Батько — гренадер прусського полку в Сальмуті — пережив її всього-на-всього на один рік. Він загинув в одному з останніх боїв під час Семирічної війни в 1762 році при Вільгельмшталі, в Гессенській землі.

Каспар ріс, як зозуля в чужому гнізді, то тут, то там — скрізь його їжу приправляли штурханами. Протягом короткого часу йому пощастило ходити до школи, до грізного вчителя Шаба, який навчав його азбуки та біблейської історії. Наука давалася йому легко. Швидко і без помилок він навчився писати: «Північне море — це море смерті». Або: «Перо, з допомогою якого ми вчимося писати, вирвали з крила гелготливої гуски».

І все ж таки раніше, ніж він міг збагнути премудрості науки, йому довелося залишити старий шкільний будинок, з якого часто було чути скорботний зойк учнів. Каспара віддали в науку до хазяїна трактиру, де він став за кухарчука.

Незважаючи на це, Каспар думав, що земля — найкраще місце для життя. Насвистуючи, він пританцьовував між столами, змітаючи з них порох, натирав до сліпучого блиску сільниці, чистив закурену рапсову лампу. Але все це, звичайно, не те, чого навчав його друг Вей-раух. Адже він казав йому, що життя не всюди таке вузьке, як в «Золотому якорі» і що справжній світ розкриється перед молодим хлопцем лише за стінами Касселя. А рибалка знає, що каже. Вій немало вештався по широкому світу, був навіть у червоношкірих індійців, про яких може багато дечого розповісти.

А хіба капітан Еммеріх, єдиний квартирант «Золотого якоря», не був також посланцем з того іншого, привабливого світу, який чекав, коли його завоює Каспар? Еммеріх брав участь у Семирічній війні, і, якщо вірити його розповідям, то король Фрідріх зміг розбити під Росбахом французів лише тому, що серед офіцерів його війська був такий бравий хлопець, як капітан. Еммеріх називав своїми друзями великих панів з Англії і навіть боровся з росіянами проти турків чи з турками проти росіян. Щоправда, тепер, коли він, будучи відставним офіцером, живе у постійній нужді, і його шлунок протягом багатьох днів не одержує нічого, окрім пари шматків, поцуплених для нього Каспаром на кухні — тепер він нікому не потрібний. «Але цьому швидко настане кінець, — звичайно говорив Еммеріх Каспарові, тарабанячи при цьому пальцями. — В найближчу війну я буду знову на висоті становища, мій молодий друже, можливо навіть генералом».

А тепер, правда, Еммеріх нарікав на цілий світ: на лондонського полковника Фаукітта, свого старого товариша по зброї, який більше не відповідав на його листи і прохання допомогти; на гессенського ландграфа, який, незрозуміло чому, пропускає нагоду взяти на службу такого здібного капітана; на хазяїна готелю, перед яким він щодня тремтів; а іноді також і на Каспара, на якому найчастіше зганяв свою досаду. «Пробач мені на слові, хлопчино, — завжди казав капітан, як тільки злість його проходила. — Страшенні злидні нього разу знову допекли мені до печінок».

В тихому будинку гучно лунало цокання старого годинника, що виривалося, немов хрипке дихання. З контори доносилося скрипіння пера. Вгорі, у своїй кімнаті, на мансарді, кашляв капітан. Крадучись, Каспар Шмек навшпиньки вислизнув з кімнати. В темному коридорі він зупинився на якусь мить перед коморою для білизни і прислухався. За дверима мирно поралася хазяйка. Затамувавши подих, він злякано зіщулився, бо раптом заскрипіла підлога

У порожній кухні було тепло. Добре, що хоч кухар кудись пішов; адже в «Золотому якорі» він одержував таку жалюгідну платню, що змушений був скрізь ганятися за підробітками. Лише мишка сиділа в пастці. На охололій плиті стояв великий казан. Мучний суп, приготований на сніданок, був ще теплий. Каспар оглядівся навколо, чи ніхто не стежить за ним. Потім швидко насипав супу в миску і, крадучись, поліз наверх темними, хиткими, скрипучими сходами.

«How do you do,sir?»[1] З цими словами, яких його в числі кількох інших англійських виразів навчив капітан, що багато мандрував у своєму житті, кухарчуквідчинив розташовану під самісіньким дахом злиденну кімнату переможця під Росбахом.

На цей раз не почулося звичайної відповіді капітана: «Могли б бути далеко кращими, ха-ха».

Зіщулившись, Еммеріх сидів на єдиному ослінчику перед перекошеним даховим вікном і, здавалось, як кролик, спав з розплющеними очима. На його товстому тулубі був короткий старий спальний камзол; нічний ковпак сповз з лисої голови; в руках капітан тримав свою череп’яну люльку, яка майже ніколи не згасала, але зараз була зовсім холодною. Жваві карі очі Каспара затьмарились. Злидні Еммеріха викликали в нього сердечне співчуття. Він обережно поставив миску із супом на стіл.

— Знову лише цей підгорілий мучний суп?

Кухарчук почухав за вухом.

— Так точно, ваша милость. І навіть цей мучний суп треба спочатку вкрасти.

Коли капітан, замість того, щоб розсміятись, тільки голосно зітхнув, Каспар втішливо додав: — Але сьогодні він підгорів не так сильно, як завжди. Зате коли ви дістанете посаду в ландграфському казначействі управління прибутками…

Ослінчик під Еммеріхом заскрипів. Лише тепер він обернувся до хлопця, його попелясті вуса, що, здавалося, росли з самих куточків рота і стирчали двома пишними пучками, тепер звисали донизу, наче мокре клоччя.

— Дурниці! Хіба ж я дістану цю посаду? Хіба у мене є змога її дістати?

Він показав на свою потерту формену куртку, зашкарублі чоботи, схожі на труби, з розпачем кивнув на свої зелено-чорні, украй пошматовані формені штани. Глянувши на них, Каспар перелякано розтулив рота.

— Це більше схоже на кавалерію, мій хлопче, коли двома шенкелями б’ють коня. От прокляття! Навіть жалюгідної посади ландграфської чорнильної душі для тебе не знайдеться! Го-го, до чого ти докотився, капітане Еммеріх! Це я! Я! Хто б міг подумати?

— Не падайте духом, пане капітан, ви ще будете знову переможцем!

Капітан, відштовхнувши ослінчик, схопився з місця. Як спіймана дика кішка, забігав він туди-сюди по вузькій комірчині перед самим носом співчутливого кухарчука.

— А якихось кілька нещасних років тому я був. як то кажуть, пан капітан туди, пан капітан сюди, ох, якби ти мене тільки міг бачити в той час! Грошей у мене була сила-силенна. Під час походу в Сілезію у мене був особистий страсбурзький кухар, який готував мені делікатесні паштети і мою улюблену страву — квашену капусту з різними приправами. І все це велетенськими порціями. У мене був власний перукар, який тільки те й знав, що голив мені бороду, намилював спину, робив масаж і, наче юного бога, помадив або обприскував духами. При дворі я також поставив свого чоловіка. Дамам я влаштовував почесті, з дочками танцював веселий менует. О розкішні двірські прийоми! І щоб ти знав, Каспаре, вони підкорялись кожній моїй команді. А що тепер? Тепер я мушу обходитись без єдиного слуги. І всі люди ставляться до мене погано, навіть мерзенний хазяїн готелю поводиться підло зі мною. І я мушу все це терпіти. Учора ввечері, коли я прийшов додому, я тричі дзвонив, хоч у конторі ще горіло світло. Мені не відчинили. Я знаю… я знаю Хазяїн тобі заборонив, я не докоряю тобі. Он як, це мені — і не відчинити! Я змушений був видряпуватися на дахи сараїв, щоб добратися до своєї кімнати, і розірвав ліву штанину шароварів.

Еммеріх урвав мову і, змучений, повалився на ліжко. По його щоках з червоними прожилками котилися сльози.

— Мене не було тут. Я крадькома бігав на низ, до річки. А то я, звичайно, відчинив би, незважаючи на хазяїна. — На дитяче чоло кухарчука набігла глибока зморшка. — Хай йому чорт, у такому вигляді ви справді не можете з’явитись у канцелярію казначейства От якби кравець Цігенвальд зробив нову форму. Але він сказав, що не зробить цього доти, доки не будуть сплачені старі борги, пане капітан.

Еммеріх почав розпачливо кусати вуса.

— Якби ця скупа кравецька душа погодилась хоча б полатати шаровари в борг, — бідкався він. — І може пришила б до сюртука нові петлиці і ґудзики…

Каспар заперечливо похитав головою:

— Цього він, напевне, теж не зробить. Він сказав, що коли я ще раз прийду без грошей, то він власними руками викине мене геть. Шкода, — якби ми годинник уже не віднесли в ломбард, я його знову міг би заставити. А так що… Бідний пан капітан.

З безпорадним виразом на обличчі, украй засмучений, сидів Еммеріх біля Каспара у своєму короткому тонкому нічному вбранні.

— А хазяїн часом не дасть у борг трохи грошей? Як ти гадаєш, Каспаре, адже це було б зовсім непогано з його боку. Якщо я дістану посаду і зароблю грошей, для мене не становитиме жодних труднощів сплатити такі дрібниці. А ти знаєш, це справді чудова ідея. Власне кажучи, ти міг би йому пояснити…

— Краще зараз нічого не вимагати від хазяїна, бо сьогодні погана погода в «Золотому якорі».

Кухарчук злякано замовк, йому здалось, що під дверима почулися чиїсь тихі кроки.

Капітан збентежено закашлявся і схопився з місця. Але навколо було зовсім тихо, мабуть, це їм почулося.

— А чи не могла б паніматка вас ще раз визволити з біди? — спитав Каспар, трохи поміркувавши. — Або панове брати й сестри? Що ви думаєте з цього приводу? Чи вони теж такі самі бідняки?

Еммеріх засміявся нібито весело, але разом з тим якось ображено, потім знизав плечима і знову заходив неспокійно то взад, то вперед по кімнаті.

— Мерзенні грошові справи! У своєї родини я не маю права більше вимагати. Моя мати всього-на-всього бідна капітанська вдова, її невеличкий маєток у Рінтельні повністю заборгований. Від сестри Юстіни, каноніси в інституті благородних дівиць у Гейлігенграбі, о, від неї я не можу чекати навіть ламаного гроша. А мій брат, збирач різного роду податків і мита, ха-ха! Ох, сто чортів! Спересердя капітан штовхнув ногою ослінчик. — Духовний сан — єдина професія, доступна в дій країні для молодої людини недворянського походження. Але красно дякую, я не створений для цього! З мене не вийде епіскопа, ха-ха! Так, мій друже, хіба це не ганьба, коли для того, щоб стати в цій державі людиною, ти повинен обов’язково бути дворянином або ж мати багато грошей.

Капітан підняв свій скуйовджений парик, що валявся під ослінчиком, старанно вибив череп’яну люльку і, вибравши найменшу полінячку, поклав її на розжарений попіл в каміні; тоді взяв у руки свою шпагу і довго дивився на себе в уламок люстра, що висів над умивальником.

— Ох, мій хлопче, — промовив він з сумом, — офіцер за мирного часу все одно як піч в покинутому будинку. Якщо нею щороку не користатись, піч починає розсідатись, вітер свистить в її щілинах, і зрештою вона зовсім завалюється. Ой, яка сумна картина! — І Еммеріх з серцем ударив рукояткою шпаги по уламку люстра, так що воно вдрізки розлетілося.

Каспар здригнувся. Внизу грюкнули двері і залунав громовий голос хазяїна «Золотого якоря». В ту ж мить Каспар, блідий від страху і недоброго передчуття, кинувся сходами вниз і вибіг з будинку перед носом у хазяїна, що розлючено галасував. Тепер йому не уникнути доброго прочухана. Тому краще утекти вниз, на беріг річки Фульди, до свого друга, рибалки Вейрауха. Бо все одно битимуть, хоч втечеш, хоч ні.

Хазяїн трактиру, велетенський на зріст, стояв, червоний від гніву, у самій сорочці, перед важкими ворітьми і тряс здоровенним кулаком услід кухарчукові, який щодуху тікав. Потім він, лаючись, пішов назад у зал трактиру, де фельдфебель Купш і пан Себіш — помічник писаря із лотерейного склепу пили свій ранковий кухоль пива.

— Каспаре! Чуєш, Каспаре!

Величезна верхня частина тулуба капітана застрягла у маленькому вирізі дахового вікна, начебто вона мала стирчати там завжди.

— Гей! Каспаре! Гей!

Еммеріх розмахував руками, наче міг примусити повернутись прудкого хлопця, що зник у вузькому провулку. Цілком зрозуміло, що капітан хвилювався. Він хотів було, після того як кухарчук прожогом вилетів з кімнати, покурити люльку і скрутив, щоб її запалити, клаптик старої «Кассельської газети», яку йому звичайно давав безплатно швейцар друкаря. Коли він уже запалив цей клаптик, його погляд випадково спинився на кількох рядках. Він поквапливо задув вогонь. Так, тут чорним по білому або, вірніше, по бурому, було написано, що британський полковник гвардії Вільям Фаук… знаходиться в дорозі з Лондона в Гессен і, можливо, прибув уже сюди, в Кассель. Хоча вогонь, як на лихо, з’їв половину прізвища полковника, проте і сумніву не могло бути в тому, що це був його старий товариш по війську Фаукітт. Еммеріх перечитав ще кілька разів «Депешу з Брауншвейга». Це був Фаукітт, який водним шляхом прямував у Голландію, а далі в Брауншвейг і Гессен з надзвичайно секретною дипломатичною місією. Фаукітт, оцей старий лис. Сто чортів, яка нагода! Яка щаслива нагода! Адже цілком зрозуміло, що пан полковник, який їде з надзвичайною місією, допоможе старому товаришеві по війську Еммеріху посісти відповідну до його звання посаду, хоч, може, йому цього й не дуже хочеться.

І треба ж було Каспару, цьому боягузові, якраз тепер утекти з дому! Коли він саме хотів послати його по нову газету. На жаль, не залишається нічого іншого, як піти самому. Ох, але ж шаровари, шаровари!

Миючись і розчісуючи вуса, Еммеріх ламав голову над тим, як бути з шароварами. Якби справа не була такою спішною, він радніше відмовився б виходити, аніж одягати свій мундир. Ні, справді, він ладен був би просидіти в своїй кімнаті аж до страшного суду, ніж показатись хоч на чверть години в жалюгідному одязі цивільного на вулицях Касселя. Та нічого не поробиш!

Зітхнувши, він похапцем натягнув на себе коричньовий сурдут, який став занадто вузьким, відшукав свої старі оксамитові шаровари, одягнув парик і трикутний капелюх та накинув довгий темний дорож-ний плащ. Наполовину згорілий клаптик газети він сунув у кишеню, взяв замість шпаги палицю з черешневого дерева і, підбадьорюючи себе в думці, з шумом вийшов з кімнати.

І все ж він полегшено зітхнув, коли побачив, що цього разу, певно, обійдеться без сутички. Хазяїна не було в залі трактиру. Еммеріх випнув груди і гордо пройшов через приміщення, взявши на плече, наче гвинтівку, свою палицю.

— Вітаю вас з добрим ранком, пане капітан!

Кривоногий фельдфебель Купш і пан Себіш, який ще перед своєю писарською посадою у лотерейному склепі був офіцерським кухарем, схопилися з своїх ослінчиків і, привітно посміхаючись, стали струнко. Злидні капітана звузили ту безодню, що взагалі відокремлювала їх від офіцерів.

Еммеріх, який охоче користався, коли тільки траплялась нагода, своїми втраченими правами пана, привітно зауважив, проходячи мимо:

— Буде завірюха.

— Так-так, над Майснером збираються снігові хмари, — зауважив Себіш, чоловік похилого віку з густими вусами. Він поспішно показав своєю ревматичною рукою з вікна на гори. — Капітан має цілковиту рацію, — додав він, — завірюха насувається.

Але Еммеріх відразу ж забув про свої права, як тільки вийшов з трактиру. Він відсахнувся, потім мимохіть зробив кілька кроків і зупинився на площадці сходів. Хазяїн трактиру, зустрічі з яким він уникав ось уже кілька днів, стояв, упершись руками в боки, біля входу в будинок.

— А, пане капітан, мабуть, прийшов заплатити мені борг? — зустрів він спантеличеного Еммеріха. — А що? Ні? Не те? Я мушу ще чекати? А от мені ніхто не хоче чекати. Цими ж днями я повинен заплатити за вино такий податок, що вилечу в трубу, а не зроблю цього, то мені нічого не залишиться, як іти у боргову в’язницю. Мені потрібні мої гроші, так, так, що ви скажете на це?

— Ох, нічогісінько, щось зовсім інше я вам хотів сказати, пане Гемпель, — пробелькотів капітан, тихо і покірливо задкуючи до сходів. — По секрету вам скажу, я хотів навіть попросити у вас невеличку суму, так би мовити, взяти почесну позику, щоб покрити нею один мій борг.

Удар досяг мети. Губи Еммеріха розтяглися в беззвучній посмішці.

Справді, нахабство постояльця вразило хазяїна, наче несподіваний постріл. Обличчя його налилося кров’ю, щелепи ворушилися, але з рота не вилітало жодного звуку. Облишивши свій намір піти до міста, капітан використав невеличку паузу для того, щоб здійснити стратегічний відступ в свою кротячу нору під дахом.

— Позичити! — як божевільний, кричав йому услід пан Гемпель. — позичити тобі… Ах ти ж, нікчемний банкрут! Спочатку май чим віддати, а тоді позичай. Куди не кинься, скрізь у нього борги! А він ще насмілюється просити грошей! Прокляте господарство! Ніяка власність не гарантується тепер, жодна копійка не надходить, все дорожчає з кожним днем, всі заборгувались, чесних людей немає!

З самого верху доносився ображений, тремтячий голос капітана. Він говорив про славнозвісного полковника Фаукітта, з яким під час Семирічної війни жив під одним наметом і з яким незабаром знову побачиться:

— І тоді різного роду людці гірко жалкуватимуть, що поводилися так зневажливо і навіть підло з військовим героєм Ізмаїла, Льойтена, Росбаха і ще тринадцяти інших баталій. — Потім комірчина на горищі з грюкотом зачинилась.

Лайка доносилась аж до трактиру. У дверях, блідий від злості, з’явився пан Гемпель. Навіть не глянувши на відвідувачів, він зайшов за прилавок і спересердя заходився мити пивні кухлі. Себіш і Купш піднесли до рота кам’яні кухлі і, переморгуючись, з насолодою спостерігали, як лють в хазяїні трактиру закипала все більше і більше.

— Нехай цей капітан забирається до чорта, — заревів раптом трактирник, показуючи великим пальцем на фільончасту стелю. — Ледар і підлий кровопивець! В шкуродерню його до собак! Я пошлю Каспара по судового засідателя, нехай сьогодні ж накладе на нього арешт за несплату боргів. Каспар! Каспар! От проклятий шибеник, знову його немає. Він теж слухається цього пугала, що сидить там нагорі. Ну нехай цей молодчик тільки попадеться мені під руки, я йому понаставляю добрих синяків. Я вам покажу, хто тут хазяїн в домі… Але… але… хто це тут сміє сміятись? — Шинкар підвів очі і лиш тепер помітив, що його завсідники корчаться від сміху, прихилившись за своїми кухлями.

— Доведеться тепер трактирникові заплатити і за сміх, — жартував Себіш, бризкаючи від реготу слиною. — Ну, проте, мені час вертатися в лотерейний склеп, а до вечора ваш гнів, можливо, пройде, чи не так, любий Гемпелю?

— Так, так, знаю я вже вас, — похмуро сказав хазяїн, — ви обидва тягнете руку за капітаном, чого б він там не накоїв. Завжди ви за нього, а не за мене.

— З цим я цілком погоджуюсь, — уткнувшись у кухоль, приглушено пробурмотів фельдфебель. — Всіх начальників належить глибоко шанувати і слухатись. Капітан опинився тут не заради пивної бурди, чи не вірно я кажу, хазяїне? Хіба він винний, що йому дали відставку, бо зараз мирний час?

Себіш неспокійно пощипував ревматичними руками густі вуса і ствердно кивав головою. Але ось він раптом завмер.

Хазяїн зненацька так бахнув кухлем об стойку, що в його руках залишилася сама ручка, а осколки бризнули на всі боки.

— Все те, що я сказав тут про цього негідника, я йому скажу прямо в очі, і знати нічого не хочу, запам’ятайте це добре, — проревів він і, розлючений, підступив до обох відвідувачів. — Тому, чий панцир заснований павутинням, нема чого дуже роззявляти пащеку. А від таких клієнтів, як ви, Купш, я, між іншим, можу теж відмовитись, від цього я не збіднію. Сидіти півдня за маленьким кухлем пива…

— Але ж панове, панове, — втрутився Себіш. І маленький, наче карлик, помічник писаря, ледве сягаючи хазяїнові по груди, почав сіпати його за рукава, намагаючись втихомирити. — Гемпельчику, Гемпельчику, хіба ж тобі дозволить совість вигнати своїх вірних відвідувачів, га? Стара ти болотяна курко, я тобі скажу одне: після миру знову настає війна. Вірно? І тоді пан капітан знову буде служити. Вірно? А ці знатні пани можуть або страшенно нашкодити, або ж бути дуже корисними. Вірно? І, — тут Себіш, стишивши голос, оглядівся навкруги — чи не підслухує бува хто-небудь із сторонніх, — незабаром знову почнеться війна. — Він таємниче подивився своїми водянистими очима на Купша і хазяїна.

— Що? Вже знову війна? — буркнув хазяїн «Золотого якоря». — Коли ж в Гессені, нарешті, буде спокій? Мало ще в нас тиняється бездомних інвалідів?

Фельдфебель, справжній здоровило, поспішно схопився з місця, нервово застебнув своїми довгими пальцями мундир і насадив на голову трикутний капелюх:

— Це неправда, Гемпелю. У нас, в ландграфській комендатурі, про це нічого не відомо.

— Так, а звідки ж тоді ви знаєте, що знову буде війна? — настирливо допитувався хазяїн у помічника писаря.

Себішу раптом зробилось дуже ніколи. Він пошкутильгав до виходу, волочачи, як завжди, ліву ногу. І вже знадвору просунув крізь двері ще раз свою старечу вусату голову і сказав, таємниче підморгнувши:

— У маленьких мишей теж є вуха.

Розділ другий

Каспар Шмек мчав мимо старих, похилених будинків, і в його вухах ще звучали погрози хазяїна «Золотого якоря» і вигуки Еммеріха. Раптом стукіт його дерев’яних пантофлів залунав голосніше, наче зацокотіли кінські копита. Каспар перетинав круглу Королівську площу, де відбивалася луна в різних напрямках. Чи Еммеріх ще й досі кричить там услід за ним? «Та нехай він собі репетує, аж поки не охрипне». Каспар сердився на капітана, бо через його нестриманість хазяїн спіймав Каспара на гарячому. Добре загрібати жар чужими руками! Ой, як набридло вже Каспарові тремтіти, чекаючи стусанів свого хазяїна!

Здалеку донісся звук барабанів і полкової музики. Він то віддалявся, то ставав усе сильнішим і сильнішим. Вікна Старого Міста затремтіли від могутніх кроків багатьох солдатських чобіт. Каспар чув, як загін зупинився, як з брязком опустилися на брук рушниці. Потім пролунали слова команди. Якби у Каспара зараз не було важливіших справ, він, безперечно, побіг би до солдатів. Бо ж вони марширують тільки для власної втіхи по місту.

— Гей! Обережно, сонько!

Каспар Шмек мало не потрапив під віз з товстопузими пивними бочками, який, підскакуючи на вибоїнах вулиці, їхав до готелю «Рай». Кучер з великим червоним носом, лаючись, повернув у його бік голову. Рябий пінчер з готелю «Рай», дзявкаючи, кинувся на Каспара, але відразу ж облишив його і стрибнув до здоровенних гнідих коней, з ніздрів яких валила біла пара. Було вогко й холодно, і Каспар змерз.

З боку замка дув вітер, проносився по широкій площі для парадів та іподромів, хитав дерева на лузі, підганяв, надимаючи, закутані постаті городян, які минав Каспар, йдучи мостом через Фульду. Посеред мосту стояла маленька дівчинка і, гірко плачучи, дивилася услід своєму червоному капелюшку, який, наче запізнілий метелик, злетів униз до Фульди і поплив між крижинами і уламками дерева, що неслися вдалину.

Срібна стрічка Фульди бігла, виблискуючи, кудись туди, до далеких пагорбів та високих гір. Та Каспар не звертав на це уваги. Його погляд був спрямований значно далі. В думці хлопця поставали чорні пагорби Дакоти, йому уявлялися оті кращі люди, оті дикуни, до яких його вабило, про яких він мріяв. Вони жили в наметах, харчувалися з мисливства і рибальства; сиділи, попихкуючи люльками, навколо своїх вождів на раді старійшин. Суворі штрафи тут накладалися рідко, а дітей тут зовсім ніколи не били. Вимахуючи томагавком, розмальований з ніг до голови і прикрашений орлиними перами, з захисним талісманом на грудях, мчав Каспар Шмек, член племені Червоних Лисів, на своєму гарячому коні уздовж ворожих лав і стріляв у саму їхню гущу, стійко витримуючи зливу куль та стріл. Ось він промчав невразимий, повернув коня і ще раз кинувся на ворогів, нехтуючи небезпекою. Але зненацька він і його кінь, наскрізь прострілені, впали на землю. Вороги відступили. Чи довго йому тепер доведеться лежати в прерії? Коли смеркнеться ще, може, і вовки прийдуть? Але воїн Червоних Лисів стійко витримує страждання. Прямо сидів Каспар Шмек, юний, хоробрий червоношкірий і, безстрашно чекав своєї смерті. Похитуючись з боку на бік, він співав… «Ох, не боюся я нічого, крім болючого зуба старості! Ма-ахіс хевіса, наєхьо! Ма-ахіс хевіса, наєхьо!»

Рибалка Адам Вейраух, засмаглий чоловік, якому було щось із тридцять років, з гладеньким чорним циганським волоссям і такими ж вусами, ось уже кілька годин стояв, посмикуючи свою вудочку, перед прорубаною чотирикутною ополонкою. Раптом йому видалося, що він чує голос Каспара. Він повернув голову вбік і прислухався. Справді, це був індійський клич Каспара, а он уже біг сам хлопець, перестрибуючи через щебінь і гальку, продираючись крізь густі вербові зарослі, що тяглися вздовж мілкої піщаної коси.

— Каспар, Каспар!

Каспар, прокинувшись від мрій, здивовано зупинився. Потім кивнув своєму другові і попрямував до нього.

— Ти ж зовсім замерз… — Рибалка стягнув з себе вовняну куртку І обгорнув нею хлопця. Дременувши із «Золотого якоря», Каспар не міг взяти з собою ні кафтана, ні шапки, і з вдячністю одягнув її; поряд з другом його огорнула впевненість, тепло і якась особлива безпека.

— В «Золотому якорі» знову щось трапилось, — сказав Вейраух, кинувши погляд на Каспара і стиснувши його за плече. — По тобі видно.

Каспар не знав, що відповісти. Вейраух не міг терпіти капітана, а Еммеріх й собі знати не хотів нічого про рибалку.

— Адам, я ніколи більше не повернусь туди, — вирвалося, нарешті, у нього, і він розповів, запинаючись і ніяковіючи, про те, що трапилося вранці.— Нічого не можна робити, за все карають. Точнісінько так, як це було в школі у вчителя Шаба. Лупцював палицею з горішника і стусанами частував, ставив навколішки на горох… А тепер оцей Гемпель, він ще гірший. Досить з мене!

— От хоч один у цій країні наважився виступити проти побоїв, — сказав задоволено рибалка. — Так, багато дечого треба було б змінити.

Каспар скочив, приклав руки до палаючих щік.

— Я можу стати в пригоді Червоним Лисам, як ти думаєш, Адаме? Тоді мене вже не побачать в Касселі, ось що я тобі скажу. Ніколи… А може, й побачать. Але не раніше, ніж через 10 років, це точно Ти знаєш, я тоді зроблю візит хазяїнові «Золотого якоря». Я під’їду в колясці. А потім буду вередувати, що ліжко для мене занадто тверде, пиво дуже тепле, із страви я витягну муху, хи-хи. Добре я поганяв би цього Гемпеля і, нарешті, сказав би: «А знаєте ви, хто я такий? Каспар, колишній ваш кухарчук, якщо ви ще досі мене не впізнали. Я бачив увесь світ. Я вже тепер не той, яким був». Так, Адаме, це я обов’язково скажу йому — Каспар нахилився і підняв невеликий камінець, підкинув його кілька разів на долоні і шпурнув у річку. — А капітан, певно, зовсім не думає про те, що він мені шкодить? Як тобі здається? Та що зробиш, коли нерви у нього вкрай розхитались. Воно й не дивно, коли сісти отак на мілину, як він. Але все це може дуже швидко змінитися. Адже, можливо, знову відправлятимуться воєнні експедиції в далекі колонії або розпочнеться війна проти турків. Я знаю, — закінчив Каспар, заступаючись за Еммеріха, — ти його терпіти не можеш. Але він все-таки нещасливий.

Засмагле обличчя рибалки зробилось серйозним.

— Твоєму капітанові я справді зовсім не співчуваю, ти маєш рацію. Ці щуки живуть за рахунок нас — маленьких рибок. Вони знають тільки командувати, від народу ж вимагають повної покори… Гопля! — Блискуча, з червоними смугами риба промайнула на волосіні в повітрі.

Зрадівши, обоє друзів весело заметушилися біля здобичі, відразу забувши про розходження думок відносно капітана. Поки рибалка укладав поряд з іншою рибою, якою був наповнений його лозяний кошик, зловлену жирну плітку, Каспар знову налаштував вудочку і закинув волосінь у воду. Рибалка завжди дозволяв йому деякий час повудити.

Вони мовчки дивились на Фульду. Чути було, як під берегом річки тріщить крига. Вейраух поклав у рот пучку жувального тютюну, сів на камені, спостерігаючи за водяними кругами, що утворювалися навколо волосінь Потім він перевів погляд на хлопця, на його дитяче веснянкувате обличчя з білявим чубком, на рот з ледве виступаючими широкими зубами, на допитливу верхню губу. Зворушений, він впізнав у хлопцеві, що захоплюється пригодами, самого себе, яким він був колись давно і так саме мріяв про героїчні вчинки і далекі подорожі.

— Ти повинен стати ще сильнішим, перш ніж тебе приймуть до племені Червоних Лисів, — промовив він після недовгих роздумів. — А тим часом тобі треба потерпіти в «Золотому якорі». Як починаючому «Червоному Лисові», тобі повинно перепадати тепер менше стусанів від хазяїна «Золотого якоря», як ти гадаєш? Сьогодні я піду з тобою. Мені треба побалакати з Гємпелем.

— Я зовсім не такий кволий, як здається на вигляд, ану лиш подивись, — сказав Каспар і напружив свої м’язи на руках. — Але якщо ти вважаєш за потрібне, я залишусь ще тут, — додав він зовсім тихо.

Вейраух був задоволений своїм влучним ходом і в думці дав собі обіцянку в майбутньому не так привабливо прикрашувати свої розповіді про пригодницькі мандрівки. Каспар і без того набив собі ними голову, і постала небезпека, що одного чудового дня він, чого доброго, втече світ за очі.

— Скільки тобі було років, коли ти вперше зустрівся з дикунами? — запитав Каспар після короткої мовчанки.

Рибалка відірвався од своїх думок.

— Двадцять.

— А ти дуже злякався, Адаме?

— Вони більше перелякалися, ніж я і мої друзі,— пояснив Адам Вейраух, посміхаючись. Його вже охопило нестримне бажання вигадувати фантастичні історії. — Вони прийняли наші коси за справжнісінькі хвости і лише дивувалися з того, що вони стирчать у нас на потилиці. У Західній Індії, щоправда, зустрічаються люди з короткими цупкими хвостами, які зовсім не згинаються, і ці нещасні створіння, щоб зручно сісти, завжди спершу мусять вирити яму для свого хвоста.

Рибалка, із задоволенням покручуючи кінці своїх чорних вусів, дивився на хлопця, який від благоговіння боявся навіть поворухнутись.

— Розкажи мені, як ви зустріли крокодила, — домагався Каспар знову через кілька хвилин.

— Го-го! Я знаю, що тобі хотілося б послухати цю історію. Ну, хай уже буде так. — Рибалка сплюнув коричньовий тютюновий сік в річку і почав — Одного разу, коли я з Прудкою Стрілою — ти ж знаєш мого друга, індійського вождя — ловили рибу в річці Міссісіпі в Америці, ми почули вдалині жалібні зойки людини. Ми сіли в човен і почали гребти понад берегом річки, уважно оглядаючи її. Зненацька нас щось штовхнуло, і ми полетіли сторчака у воду. Крокодил, який кричав, наслідуючи людський голос, щоб заманювати людей, наближався прямо до нас. Він роззявив свою пащу, з якої стирчала безліч гострих зубів. А моя рушниця впала у воду. Але вона мені все одно була ні до чого, бо звичайна рушнична куля не могла б просвердлити луску завтовшки у великий палець. На наше щастя, страховище від природи було таким незграбним, що ледве могло повертатися. Ми скористалися цим і швидко, шугаючи то вліво, то вправо, попливли до берега. Тим часом кілька червоношкірих почули шум і зняли тривогу. Вони поспішили до нас і почали влучати своїми отруйними стрілами в пащу страхітливої ящірки. Звір був дванадцять ліктів завдовжки — і гладкий, як бик. Наступного дня всі ми, Прудка Стріла, інші червоношкірі та я, їли його м'ясо з індійським зерном і солодкою картоплею. Це була справді поживна страва, а не якась тобі ріденька юшка.

Щось смикнуло за волосінь.

— Риба! Адаме! Риба! — тріумфував Каспар. Це був важкий окунь, і хлопцеві потрібно було чимало часу, щоб витягти його з води і зняти з вудочки. Коли ж він, нарешті упоравшись з цією роботою, підвів голову, Адам зник. Спантеличений Каспар витягнув голову над ополонкою, помітивши на якусь мить рожеву ногу друга, що раптом виринула на поверхню. Потім з-під крижаної води з’явився і сам Адам Вейраух — червоний, голий і засапаннй, як морж.

— А воно таки справді холодно, — сказав він, розкидаючи бризки на всі боки. Рибалка проробляв ці щоденні вправи з плавання навіть глибокої зими.

— От якби я вмів так плавати! Я вже думав, що ти залишився там назавжди.

— Не бійся, ці п’ять пальців у мене такі чіпкі, наче гак. — Вейраух розкотисто засміявся і напружив мускули. На його лівій руці закрасувалася синьоблакитна шлюпка з червоними вітрилами, що завжди викликала захоплення Каспара.

— Адаме, коли ти зробиш мені татуїровку?

— Не тепер, мій друже. — Рибалка зробив кілька гімнастичних вправ і видавив воду з чуба та вусів.

— Адаме, поглянь, он п’ятеро воронячих гнізд! Чи видряпаюсь я наверх, як ти гадаєш? — Каспар показав на безлисте дерево, яке стояло між густими заростями вербняку і проїжджою дорогою, на темне сплетіння гілок, що, здавалося, мерзли на вітрі. Позаду дерева піднімався вгору тонкий стовп диму.

— Вже час нам іти. Холодно. — Рибалка швидко одягнувся, в одну руку взяв вудку, а в другу — лозяний кошик.

Наближаючись до стовпа диму, вони раптом виразно почули чиюсь розмову, співи і сміх. Два чоловіки сиділи біля вогню: один з них молодий, в одязі підмайстра, а другий старший, вишукано одягнений. Обидва, як видно, були напідпитку; про це свідчив не тільки їх вигляд і голосні розмови, а також і дві порожні пляшки, що валялись на землі. Франт гучно вітав приріст компанії.

— Ну, як ловилося? — спитав він. коли рибалка і Каспар якнайзручніше влаштувалися біля вогню.

— Тут вся Фульда кишить рибою. — Адам вдоволено відкрив кошик Розпалене обличчя франта розтягнулося в задоволеній посмішці.— М-м-м-м. Плотва. Це непогана штука для гурмана.

Молодий чоловік підніс пляшку до рота і гльогаючи почав пити. Потім він і собі нахилився над лозяним кошиком.

— А чи не могли б ви, власне кажучи, по-по-по-подарувати нам кілька рибок? — видавив він насилу. Ніздрі його великого тонкого носа сіпались, коли він старався вимовити ці кілька слів.

Адам подивився в сірі очі хлопця, молоді легковажні очі, які йому сподобалися.

— А чому б і ні? — Він простягнув незнайомцям свій кошик.

— А чому б і ні? — повторив чепурун. Він узяв кілька рибин і поклав їх у жар. — І, будь ласка, випийте зі мною, випийте за те, щоб грошики не переводились.

З відвертою цікавістю розглядав Каспар обох. Його погляд перебігав з подертих черевиків підмайстра на його худорляві ноги в тоненьких штанцях, з дужих рук на засмагле обличчя, біляві кучері. Модний пан нагадував йому чимсь головного лісничого Кляйнпауля, одного з постійних відвідувачів «Золотого якоря», тільки Кляйнпауль, певно, ніколи не сів би біля вогнища разом з ремісником. Йому тепер уже здавалося, що незнайомець став приємнішим. Коли вся його гладка постать трусилася від реготу, Каспар теж не міг утриматись, щоб не сміятись.

— Ну, беріть же! Пийте! Не соромтесь! — припрошував привітний пан і простягнув рибалці пляшку.

— Не відмовлюсь. — Адам потягнув добрий ковток з пляшки і набрав повітря, щоб ще хильнути. — Добре зіллячко. — Він витер вуса. — Міцненьке. Аж обпікає.

— Я теж такої думки, — погодився підмайстер.

Тепер настала черга Каспара. Він радів з того, що незнайомець йому, наче дорослому, запропонував горілки. Хоч. правда, це йому не принесло жодного задоволення Але «Червоний Лис» з Касселя не міг навіть самому собі признатися в цьому, а не те, що чужим людям. Каспар приставив пляшку до уст, набрав повний рот горілки, щоб виграти час, і лиш тоді, набравшись духу, наважився ковтнути. Від горілки йому палило в горлі, в ніздрях, на очах виступили сльози. Потім на нього напав страшенний кашель, а чоловіки, дивлячись на це, качалися від задоволення по землі. І Адам, ляскаючи Каспара по спині, аж захлинався від реготу.

— Він ще молокосос, — сказав пан, теж хихикаючи.

Кров ударила Каспарові в голову. Тепер він лише чекав слушного моменту, щоб піти геть звідси разом з рибалкою. Але Адам зовсім не збирався йти.

— Ой, лишенько, вже давно я так не сміявся, — сказав він, відсапуючись. — Ви знаєте, панове, коли тут в Касселі чуєш справді сердечний сміх, то можна побитися об заклад на десять проти одного, що це сміються чужинці. Чи не правду я кажу? Адже ж ви не тутешні?

— Вгадав, — сказав модний пан. — Я подорожую в своїх справах. Мене цікавлять паперові шпалери і кассельська жовта фарба. І тоді дорога заводить мене до Касселя. Але шо я вартий, порівнюючи з цим перелітним птахом. — Він показав на білявого парубка, що саме знову узявся до пляшки.

— Отак крок за кроком мандруємо, — перевівши дух, промовив підмайстер. — Може, доберемось аж до Італії, де ростуть помаранчі.— Його обличчя, покрите ніжним волосяним пушком, раптом розчервонілося. — Моя батьківщина Амстердам, а я сам мандрівний під-підмайстер кушніра. Оце так.

— З Амстердама? — радісно вигукнув Адам. — О, я добре знаю це місто, Я ж служив матросом на кораблях Вест-індійської торговельної компанії.

— Пийте! Пийте! На здоров’я. — Привітний торговець витяг корка з нової пляшки.

Адам і підмайстер незабаром зовсім розвеселились. Обійнявши один одного, вони сміялись і пили за своє здоров’я. Підмайстер, широко розплющивши очі, затягнув гарним високим голосом пісню, до нього приєднався Адам, а потім також залунав густий, але фальшивий бас торговця:

Так, як німці в давнину

Вміли добре, жити,

Вип’єм чарку не одну,

Будем байди бити.

Лише Каспар не співав. Він раптом згадав про хазяїна «Золотого якоря» і сіпнув Адама за рукав, натякаючи, що вже час рушати додому.

— Горілка тут є! Давайте ж пити! Пий і ти! — Рибалка, вже помітно сп’янілий, відмахнувся від Каспара.

Чоловіки сиділи з розпаленими обличчями біля багаття, вже якимись незграбними рухами повертали на вогні рибу і розмовляли, перебиваючи один одного. Горілка зробила підмайстра щирим і балакучим. І Адам не говорив своїм звичайним голосом, а просто ревів, наче всі поглухли.

Нарешті риба засмажилась, і всі взялися до їжі. Лише чужоземець відмовився. Дивлячись на полум’я, він сказав, що зіпсував собі шлунок.

— А я оце в понеділок прогуляв свої останні три крейцери[2], — відверто розповідав підмайстер. — Вчора я роздобув на одному з монастирських дворів миску юшки з тріски. Ну й досі нічого більше не їв. Робота тепер трапляється рідко. В крайньому разі я можу стати солдатом. Але цього я не хочу. Мене аж дрож проймає, коли я тільки бачу солдатів. Що, ваш ландграф знову думає затіяти війну? Мені здалось, що на кордоні щось негаразд, ополченці і сільська жандармерія оточили всю місцевість, а крім них, куди не глянеш, скрізь вештаються ще й гусарські патрулі. Я думав, що вже й не виберусь звідти, а попадусь, як лисиця у пастку.

— А ви часом не помиляєтесь? — здивовано спитав мандрівник. — Невже це так? Я теж переїжджав кордон і нічого такого не бачив.

— Адаме, ходімо вже, — знову подав голос Каспар. Він відчував, як при самій згадці про хазяїна «Золотого якоря» у нього щось болісно стискалося в грудях.

— Добре, зараз іду, — пробурмотів рибалка, навіть не слухаючи Каспара. Він підніс пляшку до пана, який так щедро частував горілкою, сказав «за ваше здоров’я» і почав пити, з жадобою припавши до пляшки. Потім передав горілку підмайстрові, витер вуса і швидко промовив — Для мене не буде дивом, якщо розпочнеться знову полювання на людей. Тут у нас солдати — це добрий товар. Скрізь, де хочеш, в усіх війнах, билися наймані гессенці. У нас полювання на людей ніколи не припиниться. Навіть у неділю оточують церкви і виволікають звідти молодих хлопців. Здавалося, що ото зразу після Семирічної війни у Гессені вже зовсім не залишилося молодих хлопців. Але це анітрохи не обходить ландграфа, коли він може продавати солдатів. Йому забагнулося все улаштувати так, як великий Людовік, там, у Франції: він хоче зробити з Касселя маленький Париж. А народ нехай живе, як пацюки в благородному замку, йому ж потрібні палаци, театри, сади. До того ж ще полюбовниці, чудовий кінський завод, охоронці, челядь, го-го, на все потрібні гроші! — Він злостиво засміявся. — Придворним і резидентам, певно, непогано живеться, а бідна людина нехай платить за це все.

Чужинець, який увесь час мовчав, щось тихо пробуркотів. Його очі саме тоді зустрілися з Каспаровими очима. Але він опанував себе і почав посміхатися.

Каспарові зробилося моторошно. Чи не занадто відверто говорив Адам. Порив вітру здійняв угору попіл. Каспара пройняв холод, і він, здригаючись, притис руки до грудей.

— Адаме, ходімо вже! Мені час бути в «Золотому якорі». — В його голосі відчувалися нетерпіння і страх.

— Та зачекай. Тобі нема чого боятися, малюк, — заспокоював його рибалка. — Я піду з тобою. — Адам спробував встати, але впав знову на землю. — Але що це таке, у мене перед очима все крутиться! Ні, краще ляжу, полежу тут і більше не підніматимусь. — Адам сидів з неприродно розширеними очима, нібито з жахом прислухаючись, що діється у нього всередині.— Що ж це таке воно…

— Я відвезу вас додому, — запропонував свої послуги купець. — В моїй колясці знайдеться місце для всіх. — Він махнув рукою позад себе в напрямку дороги.

— Що, у вас і екіпаж є? — Рибалка примусив себе підвестись. Ледве тримаючись на ногах, спробував іти. Тепер він, як і Каспар, відчув, що було б краще вже давно накивати звідси п'ятами. — Щиро дякую, я більше люблю ходити пішки.

Але скажіть-но, що ж це воно за горілка… — Адам нахилився над однією з пляшок і почав її недовірливо розглядати.

— Горі-горілка є! Пий щеі — горлав кушнір.

— Досить пиячити. Тепер ідіть зі мною. — Чужинець вихопив з кишені пістолет, махнувши рукавом по багато оздобленій сріблом рукоятці.

— Досить, встати! — скомандував він холоднокровно і рвучко підняв з землі ремісника. Але сп’янілий хлопець, як тільки той його випустив, наче сніп, змахнувши руками й ногами, повалився на землю.

— Чого тобі треба ві-і-д н-на-с?

— Про це ще ви дізнаєтесь.

— Вам нема до нас ніякого діла.

Каспар стояв з відкритим од страху ротом, запитливо дивлячись великими переляканими очима на рибалку.

— Встати! Марш за мною!

— Це пусті балачки. Крім того, нас таки тут двоє! — заревів рибалка, хоч і відчував, що він уже пропав. — Я не піду з вами. Ви шахрай, ви щось підмішали в горілку. — Він кинувся на чужинця.

Чути було сопіння, здавлені крики, брязкіт черепків Удар рукояткою пістолета повалив Адама на землю.

— Рятуйте! Рятуйте! — закричав Каспар якимсь зовсім чужим голосом. — Адаме, вставай, Адаме, тікаймо! — Рибалка не ворушився і дихав важко. 3-під лівого кінчика його вусів сочилася кров, падаючи тугими краплями на сорочку. — На допомогу! Убивають!

Франт накинувся на Каспара.

— Ах ти, проклятущий, чи перестанеш ти горланити? Ану, зараз же мені забирайся звідси!

То гнів, то страх відбивалися на обличчі Каспара. Від жаху йому перехопило подих, і він, не видавши жодного звуку, зробив кілька кроків.

Раптом непомітно виринув звідкілясь ще один чоловік. Він допоміг чужинцеві відволікти обох приголомшених людей. За хвилину їх втягнули у велику чорну коляску. Штори опустилися, кучер натягнув віжки, і коні побігли риссю.

Що трапилося з Адамом? Що це все значить? Каспар уже зовсім не думав про себе самого і про те, що йому буде від хазяїна «Золотого якоря». Він кинувся щодуху бігти, наздогнав коляску, міцно вчепився за неї ззаду і стрибнув на приступці. Кольки в боку зменшились, але серце, як і раніше, шалено калатало.

Скоро коляска під’їхала до міських стін і зупинилася біля одного з шинків передмістя. Каспар ще встиг непоміченим сплигнути і сховатися у протилежних воротах.

Тільки-но Адам і кушнір вийшли з коляски, як їх одразу ж загнали в трактир. Адам обернувся до чоловіків, що йшли позад нього, і сказав — Не сподівайтесь від мене добра!

Каспар побачив, як, хитаючись, зникла у дверях скривавлена постать його друга, і аж заплакав. Двері зараз же зачинились. Чути було, як повернувся ключ. Тепер провулок став зовсім безлюдним.

Що це за будинок? У Каспара зуби зацокотіли, коли він помітив, що вікна верхнього поверху були загратовані, як у в’язниці. Як Адам вибереться звідси?

Хтось ішов провулком. Це був довготелесий хлопець, з одного боку в якого біг бульдог, а з другого — шкутильгала горбата людина з великою головою. І вони теж зникли в трактирі.

Тільки-но зачинилися ворота, як знову привели двох обідраних хлопців, закутих у кайдани. На якусь хвилину двері залишилися відчинені. Зсередини почулася музика і різноголосим гомін. Чи це хтось горлав, чи голосив? А може, це кричав Адам, просячи допомоги? Страх пройняв усе тіло Каспара. Але хлопець, забувши про небезпеку, кинувся до воріт. Саме в ту хвилину звідти вийшов гладкий чоловік в ботфортах. Він голосно гикнув і почав блювати просто посеред провулка. Потім, полегшено віддихавшись, став обсмикувати на собі сюртук, як раптом помітив Каспара, який підглядав, що робиться за дверима.

— Гей, малюк, — крикнув він йому, — чи не маєш ти часом бажання стати солдатом? Може завербуєшся?

Почувши це, Каспар щодуху кинувся тікати. О милостивий боже, Адам потрапив до рук вербувальників. Не можна було гаяти жодної секунди!

Розділ третій

Дзвони па церкві вже пробили три години пополудні, коли перед Каспаром показався «Золотий якір». Він зупинився. Краплі поту котилися по його розпаленому обличчі. Каспара вже не дуже лякали побої, якими почастує його хазяїн. Далеко страшніші думки тепер не давали йому спокою. Чи зможе Адам вирватися з пастки? Треба поспішати, бо час, здавалося Каспарові, летить з якоюсь невтримною швидкістю. Що робити, коли ув’язнених уже вивезуть куди-небудь з шинку? Чи не будуть тоді марними всі його спроби відшукати друга?

Каспара невідступно переслідувала думка про те, кому б він міг довіритись з своєю бідою Хазяїнові, напевно, ні, він швидше нашкодить, ніж зробить щось корисне. Також і від завсідників нема чого сподіватися допомоги. Скоріше вже капітан Еммеріх міг би щось слушне порадити. Та чи ж захоче він допомогти? Чи зрозуміє, як несправедливо обійшлися з Адамом і ремісником? «Те, що становить для Еммеріха щастя, для нас є нещастям», вчувався Каспарові застережливий голос Адама. Чи мав Адам рацію? Ні, Каспар не може і не хоче втратити свою віру в капітана. Адже Еммеріх так часто називав його своїм другом.

Думки Каспара обірвались. Хазяїн трактиру схопив його в сінях за комір і вп’явся в нього розлюченими очима:

— Ах ти, шибенику, та знаєш, що я з тобою зроблю?

— Я зовсім не знаю, пане, чого вам треба від мене? — сказав Каспар, намагаючись стримати тремтіння свого тіла.

— Ах, то ти нічого не знаєш… ти не знаєш? — Гемпель важко засопів. — Я зараз допоможу тобі пригадати. Де це ти, негіднику, ганяв?

— Біля… біля… — Каспар зніяковіло похнюпив голову.

— Довго я чекатиму? — Гемпель схопив хлопця за вухо.

— Внизу, біля річки, пане.

— Внизу, біля річки! У капітана, нагорі! Завжди він десь тиняється, замість того, щоб діло робити. А чия це на тобі куртка?

Каспар тільки тепер помітив, що він ще й досі в Адамовій куртці. Хлопець закусив губу і мовчав.

— Чия куртка, питаю, паршивий мерзотнику? Ти ще кінчиш у сточній канаві. якщо так робитимеш і далі. Або на шибениці. Що тобі, заціпило? Кому належить куртка? Дивись мені в очі, коли я з тобою розмовляю!

Але Каспар уперто і гордо дивився повз хазяїна, так, як повинен дивитися на своїх ворогів Червоний Лис. Коли б тільки хазяїн його ще довше не затримував і нарешті дозволив би йти!..

Із залу трактиру почулися вигуки єдиного відвідувача, який вимагав розрахуватися з ним. Терпець Гемпелю урвався. Він щосили затряс Каспара, горлаючи — Хто не хоче слухатись, хай на собі відчує. Отак! Отак! Отак! — Кілька коротких гучних ляпасів. — Отак! Отак!

Каспарові хотілося розревтись. Але він, зціпивши зуби, стерпів біль. У голові гуділо, щоки пашіли. Від сорому затьмарилось в очах.

— Ану, ти ще довго опиратимешся? Постривай-но, ти ще в мене заспіваєш. А тепер марш!

З цими словами хазяїн «Золотого якоря» втягнув Каспара, який все ще опинався, за вухо в контору і дав йому листа, що лежав уже готовий на письмовому бюро. — Зараз же йди до боргового суду і віддай цього листа засідателеві, та не забудь передати від мене глибокий поклін, зрозумів? Скажеш, що я його прошу прийти зараз же. Нехай такий великий пан Еммеріх ще сьогодні ввечері зволить стати за швейцара у сторожа тюремної башти. І запам’ятай одне: я переламаю тобі всі кістки, якщо ти нарешті не виправишся!

— Зараз! Зараз! Йду вже! Але літати я теж не можу, мій пане!

Гемпель відпустив кухарчука і з роздратованим виглядом побіг, спотикаючись, у зал трактиру, звідки знову залунав нетерплячий голос відвідувача.

Двері зачинилися. Напруження спало. Каспар голосно зітхнув. Його провина зійшла йому легше, аніж він міг сподіватися. А те, шо він повинен віднести листа до судового засідателя — це щасливий збіг обставин. Адже він зможе попередити капітана і за цю послугу має право розраховувати на пораду і допомогу.

Голосно насвистуючи, Каспар вийшов із «Золотого якоря». Це він робив наперекір хазяїнові, який з досадою ще раз міг переконатися в тому, що його виховні заходи анітрохи не вплинули на упертого кухарчука. Вже майже дійшовши до воріт, хлопець пригнувся і, ставши рачки, поповз мимо вікон трактиру, а тоді уздовж стіни. З обережності він ще раз оглядівся навкруги і тільки тоді підвівся. Спритно, як гусениця, видряпався угору по ринві і, переплигнувши через покрівлі кількох сараїв, дістався до капітанової мансарди тим самим шляхом, що був причиною знівечення формених шароварів Еммеріха.

Каспар нетерпляче постукав у вікно. Але відповіді не було, і він, уткнувшись носом в шибку, зазирнув всередину мансарди. О жах, Еммеріха в ній не було! Тільки тоді Каспар помітив, що слухове вікно не було замкнуте на засувку, а лише прихилене і, певно, з нього капітан вилетів, як голуб з голуб’ятні. Це відкриття так спантеличило Каспара, що він втратив опору і покотився по даху. На щастя, він встиг ухопитися за ринву. Якусь хвилину Каспар сидів, дригаючи ногами. Потім зробив триметровий стрибок униз на брук і щодуху побіг, не оглядаючись.

Де ж міг подітися капітан? Каспар побіг до торговця тютюном, клієнтом якого Еммеріх був уже протягом кількох років. Але в тютюновій крамниці капітана не бачили вже кілька днів. Може, він пішов до Щепке — швейцара «Карельської газети», щоб проглянути іноземні газети? Так, звичайно, там Каспар його обов’язково знайде. Але сподівання знову не збулося. Кофейня на Королівській плоші, яку тримав колишній постачальник фуражу і хороший знайомий капітана, — була останньою надією кухарчука. Але і ця надія виявилась марною: Еммеріх і тут не показувався.

Задзвеніли дзвіночки, зацокотіли копита, прогриміли колеса. Велика, каштанового кольору карета з красивою дугою, багато оздоблена золотим багетом, проїхала мимо Каспара.

— Вйо! — крикнув різким верескливим голосом пихатий кучер. Біля нього на козлах сидів юнак в окулярах; на ньому був мундир із шнурівкою, високі чоботи і яскрава студентська шапка. «Вйо!» Шестеро поштових коней бігли так швидко, що з-під їхніх копит аж іскри летіли.

Відкривши од подиву рота, Каспар пильно дивився услід пишній дорожній кареті, яка під’їжджала до готелю «Рай». З готелю вибіг, низько кланяючись, хазяїн, за ним слідом вискочило кілька коридорних і вилетів, дзвякаючи, рябий пінчер. Кілька прохожих зупинилися, здивовані. Тим часом Каспар також прибіг до готелю «Рай» і спритно гулькнув у перший ряд натовпу цікавих, що помітно зростав.

Саме в ту хвилину розсунулись цупкі шкіряні завіси високої карети. З середини карети, оббитої жовтим оксамитом, показалося похмуре обличчя старого пана з довгими вусами і клиноподібною борідкою.

— Посланник з Туреччини? — прошамотіла беззуба бабуся, що стояла біля Каспара.

— А може, французький принц? — висловив припущення учень булочника.

Дверцята карети відчинилися. Малесенький на зріст чорношкірий слуга в червоній лівреї з заклопотаним обличчям зліз по спущених східцях карети. Потім простягнув руку, щоб допомогти своєму панові.

Пан був ледве на голову вищий від свого слуги. Він тримав перед очима лорнет і з якоюсь буйдужою привітністю розглядав жителів Касселя, як дивляться звичайно на дерева, квіти або райдугу.

— Такому карликові зовсім не потрібна така карета. Мішка з-під борошна досить, щоб без особливих зусиль принести його в Кассель, — сказав розчаровано учень булочника.

Хазяїн готелю «Рай» стояв, зігнувшись у глибокому поклоні, аж на рожевих складках його жирної потилиці виступив піт. Потім він, вклоняючись, провів знатного гостя до дверей.

Якась стара жінка у вилинялій спідниці з червоного сукна звернулася до сина хазяїна готелю, який саме вийшов з будинку, щоб простежити за вивантаженням багажу важного гостя.

— Хто ж він такий, оцей іноземець? Якийсь закордонний дипломат чи міністр, га? Видно з усього, що скоро я знову подамся в мандри із своїм маркітантським візком. Я нюхом чую цих панів. Такий орел мух не ловить.

Молодий хазяїн готелю «Рай» з гордовитим виглядом відмахнувся од неї:

— Якийсь, певно, державний візит, інкогніто… Але краще не докучайте своїми запитаннями. Та, взагалі, вам, жінкам, бракує розуму.

Стара, войовниче взявшись у боки, закричала:

— Чи у нас, жінок, стільки ж розуму, скільки у вас, чоловіків, я не можу, звичайно, сказати. Але що ми не такі дурні, як ви, це цілком точно.

— Ого, а маркітантка зубата!

Жінка, посміхаючись, поглянула навколо себе: на її смуглявому мужоподібному обличчі пролягли глибокі зморшки. Молода вродлива дівчина в полотняному, з блакитними смугами, платті, що стояла поряд з старою, заплескала в долоні, радіючи з такої винахідливої відповіді:

— Браво, тітко Катрін, оце ти йому здорово відрізала! — її злегка підв’язане каштанове волосся кучерями спадало на шию і плечі.

— Постороніться, панове! Будь ласка, розійдіться! — звернувся, втрачаючи терпіння, молодий хазяїн готелю до юрби цікавих.

Каспар навіть і не поворухнувся. Він поглинав очима закордонні солом’яні корзини, дерев'яні коробки і оббиті залізом добротні скрині, що їх витягали слуги з карети і вносили до готелю.

Молодий хазяїн відштовхував од входу цікавих; люди неохоче розсіювались. Вони розходилися групами і обмінювалися фантастичними припущеннями з приводу візиту іноземця. Вони казали, що чорний, як смола, слуга-негр родом з тієї ж самої гарячої пустелі, звідки і Айгретта, мавпа пана міністра Шліффена, а може, з Індії — батьківщини чудового слона Теодора, який колись жив у звіринці і коштував Касселю дорожче, ніж гессенський надвірний радник.

Каспар здивовано озирнувся назад — хтось ляснув його по плечі. Молодий чоловік в окулярах, який нещодавно сидів поряд з кучером на козлах карети, стояв перед ним. Натовп уже розійшовся. Вони були самі біля готелю.

— Ти часом не скажеш мені, де я тут можу знайти дешеву квартиру, щоб переночувати? — В іноземця, якого Каспар тільки тепер міг добре розглядіти, була струнка постать і худорляве обличчя з тонкими рисами; розумна посмішка ховалася в куточках його рота.

— Чо… чо… — запнувся Каспар. — Чого… ви не зупинились в готелі «Рай»? Разом з Іншими?

— З тими? — Незнайомець кивнув зневажливо головою в бік в’їзду до готелю. — Я розмовляю французькою і англійською мовами і міг би там залишитись. Але я не відчуваю жодного бажання ще й далі виконувати роль секретаря і писаки. Я студент і хочу податися до Парижа, в Сорбонну.

Молодий чоловік відстебнув пряжку ранця, поверх якого стирчала шпага, і почав опоряджати свій одяг, що запорошився і пом’явся в дорозі.

— Досить з мене Брауншвейга і цієї подорожі, — трохи згодом, випроставшись, промовив він з гіркотою. — Краще гордо йти пішки, ніж покірно їхати. Ні, досить з мене бути прислужником у брудній справі, якою займається сер Фаукітт.

— Брудна справа… Сер Фаукітт, сказали ви? — раптом вигукнув Каспар. — Це ж, мабуть, Еммеріха… це англійський полковник Фаукітт?

— Так, полковник Фаукітт, англійський посередник, — підтвердив студент, здивований радісно-переляканим виразом обличчя Каспара. — Англійському королеві потрібне гарматне м’ясо для війни проти його американських колоній. Понад чотири тисячі рекрутів купив Фаукітт в Брауншвейзі. «Людське м’ясо куплено за кілька жалюгідних гіней! О милостивий боже! Німецьких найманців зганяють, як худобу, щоб вони боролися за деспотів проти людей, як їм нічого поганого не заподіяли і які не думають ні про що інше, окрім найсправедливішої справи в світі, — своєї свободи. І кожний феодал німецького регента охоче бере участь у цій огидній справі. Карл Брауншвейзький програв за картярським столом ціле село і поставив на карту півбатальйону солдатів за красиві ноги однієї танцюристки.

— Скажіть, а цей полковник Фаукітт… він приїхав у Кассель також для того, щоб купувати солдатів? — перебив його нетерпляче Каспар.

— Більше ні для чого іншого, мій хлопче.

— Ой… о боже! — скрикнув Каспар. — Тоді бідний Адам загинув! — І він розповів, відповідаючи на співчутливе запитання, що приключилося з його другом, рибалкою Вейраухом. Каспар був радий, що, нарешті, міг хоч з ким-небудь поділитися своїм горем, йому аж одлягло від серця і він відчув себе вже не таким безпомічним і самотнім. — І чого б нам було не піти іншою дорогою, щоб обминути цього вербувальника! — закінчив він зітхнувши.

— Не обминати їх, а зовсім усунути з свого шляху, це було б далеко вірніше, — запально промовив студент. — Ну чого відразу похнюпив голову? Можливо, ми ще знайдемо якийсь спосіб, щоб визволити твого друга. Ти пригадуєш, де знаходиться трактир із завербованими? Нам треба все добре обміркувати. — Він підбадьорливо засміявся. — Таких два хлопці, як ми!

Каспар відчув у себе під ногами твердий грунт.

— Ви підете зараз зі мною в «Золотий якір», там є дешева квартира, — запропонував він. — Під дахом, поряд з капітаном Еммеріхом є одна вільна кімнатка. Я побалакаю з хазяїном. Щождо харчів, то вам уже зовсім не треба буде турбуватись, — додав він з деякою важністю. — Адже ж я там за кухарчука.

Студент, лагідно подивившись на Каспара, не міг утриматись од сміху.

— Згода, мій хлопче, — сказав він.

Каспар крокував поряд з своїм новим знайомим, цілком захоплений ним. З гордим виглядом він ніс його ранець і шпагу і не віддав їх, коли той хотів йому допомогти. По дорозі йому раптом спало на думку, що він забув віднести листа хазяїна в борговий суд. Його рука ще міцніше стиснула ранець, а груди знову здавив важкий тягар. Але Каспар нічим не видав свого хвилювання. І, коли вони увійшли до готелю, його протеже зовсім не помітив, що хлопець знову чимсь стурбований.

— Зачекайте у прихожій. Я зараз же повернуся, — прошепотів хлопець і прослизнув у зал трактиру.

Розділ четвертий

Каспар був приголомшений: в кімнаті, оповитій тютюновим димом, стояв різноголосий гомін, чулось плямкання багатьох ротів. Над усяке сподівання, у трактирі було повно людей. І відразу ж він потрапив на очі хазяїнові, який саме ставив дві дюжини пивних кухлів на стіл заможних завсідників.

— Гей, ти, шибенику, прийшов уже нарешті! — крикнув він владним голосом на хлопця. — Зітри стола! Копченої ковбаси, брауншвейзького он туди — для тих двох панів. А он і пан податний інспектор Гашке теж кличе тебе. Повертайся мені швидше!

В трактирі нарешті знову настало пожвавлення, і Гемпель був у своїй стихії. Не встигши навіть дізнатись, що викликало таку раптову зміну, Каспар під наглядом трактирника взявся лс роботи. Тепер зовсім не було ніякої змоги спитати хазяїна про квартиру для студента. Каспар робив своє діло і чекав слушного моменту.

Увага більшості гостей була прикута до круглого столу, за яким сиділо двоє чоловіків. Один з них був відомий кожній дитині — гладкий розгойдувач гойдалок на карельському вигоні, на ім’я Мартін Рюбенкеніг. Другий був якийсь незнайомий чоловік з носом кольору суниці; одягнений він був у блакитносірий широкополий зимовий сурдут з білим галстуком; над його головою погойдувався на залізному гаку обтягнутий клейонкою низький капелюх і палиця чорного дерева з чудовою голівкою із слонової кості і ремінною вішалочкою.

Обидва незмінні завсідники фельдфебель Купш і помічник лотерейного писаря Себіш тихенько сиділи за сусіднім столом, уважно прислухаючись до кожного слова, з яким звертався незнайомий до рудого Рюбенкеніга. Рюбенкеніг, завжди хороший настрій якого і великий апетит були відомі всьому місту, їв і пив за рахунок червононосого; його гладкі, наче надуті, щоки і веселі очиці блищали.

Фельдфебель Купш штовхнув ліктем помічника писаря лотерейного склепу. Незнайомець витяг з кишені золотий годинник на важкому ланцюжку, довгенько потримав його в руках, наче виставляючи всім напоказ, і потім знову сховав.

І за круглим столом почесних відвідувачів, що стояв трохи оддалік, захоплено підвелися голови в париках, а потім знову близько нахилились одна до одної. Чутка, що ландграф Фрідріх Карельський має намір віддати в найми англійському двору гессенський корпус для війни проти повсталих американських колоній, облетіла все місто. Щоправда, цілком певно ніхто нічого не знав. Пан Гашке, однорукий ветеран війни і податний інспектор у відставці, був такої думки, що отой червононосий іноземець, мабуть, і є вербувальником солдатів. Здогади Гашке підтвердив головний лісничий Кляйнпауль, дружина якого чула, що в готелі «Рай» нібито зупинився закордонний дипломат, і тому знову хапатимуть людей на війну. Ця важлива звістка одразу збільшила апетит і спрагу панів, що сиділи за круглим столом для привілейованих гостей. Тільки Фріц Кляйнпауль, небіж головного лісничого, дебелий хлопець з прищуватим обличчям, не мовлячи жодного слова, сидів переляканий біля свого дядька, нічого не пив і не їв, бо для нього, щоправда, нічого й не було замовлено. Боязко він косився пожадливими очима на Рюбенкеніга, який, ані на хвилину не відриваючись, уминав на всі заставки ліверну і кров’яну ковбасу, тимчасом як іноземець старанно його про щось умовляв.

Головний лісничий Кляйнпауль звелів вкрай стомленому Каспарові, який саме поставив перед ним порцію карельського антрекоту і квашеної капусти, принести ще кухоль пива і повернувся до застольної компанії:

— Висловлюючись із стратегічної точки зору, любі панове…

Але податний інспектор Гашке не дав йому висловитися.

— Тут, — пояснив він гучним голосом, — тут, на столі, можна пояснити до деякої міри всю ситуацію. — Він вмочив свій товстий вказівний палець в пивну калюжу і провів криву лінію. — Нехай це буде Фульда, — пояснив він, — а тут, — він поклав поряд крайчик ковбаси, — нехай буде Кассель. Якщо тут прусський король…

Фріц Кляйнпауль невдоволено засовався на своєму стільці. Потім він непомітно встав з-за столу почесних гостей, підійшов до Рюбенкеніга і червононосого іноземця і боязко зупинився перед ними з дурнуватою посмішкою. Головний лісничий нічого не мав проти. Він не міг спокійно їсти й пити, бо цей бовдур — його небіж — жадібно слідкував за кожним шматком. Іноземець з червонястим носом якраз описував, ввертаючись то до Рюбенкеніга, то до фельдфебеля Купша та лотерейного писаря Себіша, що сиділи за сусіднім столом, цілком безнадійне становище американських заколотників. При цьому він славив могутність і багатства великого короля Англії і не міг нахвалитися чудовою країною Америкою:

— Там є так звана Золота річка. В цій річці трапляються крупинки золота, часто завбільшки з сочевицю або квасолину. Навіть цілі сокири і колуни виробляють там з благородного металу. Я пробув там всього лиш три роки і придбав собі два будинки в Детмольді. За здоров’я ваше, друзі, переходьте сюди до нас за стіл! Пане господарю, наливай, на моєму столі все порожнє!

Купш і Себіш не заставили себе довго припрошувати. Вони пересіли за стіл іноземця і підняли кухлі за його здоров’я.

— Я б з охотою ще теж випив, — сказав лукаво гладкий Рюбенкеніг, — але у мене немає до цього справжнього приводу.

— Все ще немає? — спитав червононосий, стримуючи гнів.

Саме в цю хвилину Каспар знову звернувся до Гемпеля із своїм проханням, але той його і слухати не хотів; він послав хлопця на кухню за смаженою телятиною для Рюбенкеніга.

— Трохи забагато — краще, ніж мало, — зауважив Рюбенкеніг і одним духом вихилив склянку тмінної горілки. — О, це то справжнє скребло для шлунка. А я вам скажу, мої панове, що жир — найкраща шуба проти холоду. Адже ж мені, розгойдуючи гойдалки, завжди доводиться мати справу з вітром… — Він зареготав так, що аж стіл захитався. — Сюди, сюди! — закричав він, махаючи рукою до Каспара, який з’явився з підносом. — Оце то я розумію, що порція, а пахне як. Наступного разу я погойдаю тебе на вигоні безплатно.

Фельдфебель Купш пробурмотів:

— Рюбенкеніг, ти скоро заллєшся спиртом!

А його друг Себіш додав в тон йому:

— І, певно, луснеш від жиру.

— Ха-ха-ха, ха-ха-ха, товстунові вже не треба товщати, а худому ще тільки кортить таким стати, — відрізав Рюбенкеніг. — Адже ж ви лише тріскаєте саму картоплю і заздрите мені! — Він схопив свій кухоль і заспівав:

Кому п’ється — пий до дна,

Хто ще знає смак вина.

Кому п'ється — пий до дна,

Поки прийде смерть страшна,

Лий по вінця, пий до дна!

Потім він почав вихваляти того, хто частував його:

— Ви хороша людина. За ваше здоров’я! Ви мені одразу сподобались.

— Ви мені теж, — якось неохоче відказав червононосий.

Гладкий Рюбенкеніг з задоволенням підкусив шматок телятини, міцно затиснувши її в кулаці.

— Пан якраз гуляв з своїм собачкою на вигоні, — звернувся він, старанно жуючи, до Купша і Себіша. — Тут він одразу і помітив мене біля гойдалки. І запросив поїсти разом з ним. Це було дуже до речі. Адже я ніколи не можу поскаржитись на поганий апетит. А крім того, мені хотілося відсвяткувати свою удачу. — Він витер жилетом жир, що стікав по його пальцях і підборіддю, і нахилився над пакунком, який лежав під кріслом. — Ось погляньте, що за подарунок я одержав. Пару чобіт, яких ви ніколи не носили. Міністерські чоботи! Все, окрім застібок, з найкращої шкіри. Моя кузина, економка в маєтку пана міністра Шліф-фена, дала мені їх у спадщину. Чоботи були на міністра тіснуваті, ну а на таку людину, як я, все прийдеться. — Він розгорнув папір і з тріумфуючим виглядом витяг пару майже нових жовтих ботфортів. — Ну що, гарні чобітки, чи неправда? Просто шкода одягати! — Він поставив чоботи на підлогу і раптом злякано відсахнувся: чорний дог іноземця, що лежав під столом, схопив його за руку.

— Спокійно, Гектор, — крикнув пан і загнав назад під стіл собаку, який з гарчанням виліз був звідти.

— Хе, а ваш собачка ще підступніший за Айгретту, мавпу пана Шліффена. — Рюбенкеніг потер зап’ястя, яке щеміло від укусу. — Мавпа ніколи не мстила своєму панові, коли він її карав. За це вона кусала інших. Наприклад, сьогодні вранці оця міністерська тварючка укусила мене, бо я випадково не дуже далеко стояв від неї разом із своєю кузиною.

Саме в цю хвилину від столу почесних гостей залунав голос лісничого, який покликав свого небожа: «Фріц! Тут ще залишився соус!» Він підсунув небожеві, що несміло підступив до столу, свою тарілку. Фріц почав обгризати залишені кістки і вимочувати шматком хліба соус. При цьому він чув, як його дядько розповідав, що в Америці кожен селянин може стати дворянином, кожен городянин і торговець — бароном.

Пан Гашке, податний інспектор, заперечив.

— Не зовсім воно так, — сказав вьн, піднявши догори вказівний палець. —

Там немає дворян. Але в Америці навіть той, хто й не хоче працювати, може все ж таки жити, як барон Для цього тільки потрібно купити рабів. Негрові не дають ні харчів, ні платні, а лише маленький клаптик землі і один вільний день на тиждень. І все ж негр навіть у рабстві щасливіший і менше працює, ніж наша челядь у вільний від роботи час. Бо ж там землю не треба ні обробляти, ні угноювати, ні орати. — Гашке говорив про далеку країну з таким знанням справи, начебто вона лежала за Майснером. — Отож, мої друзі, у кого є дванадцятеро дітей, хай посилає двох до Америки, то вони годуватимуть усіх інших десятьох. Якщо ж вони тут сидітимуть один у одного на голові, то тільки перегризуться між собою.

— Цілком вірно, мій пане! Золоті ваші слова. Дозвольте про це розповісти людині, що знає Америку як свої п’ять пальців, — з пожвавленням вигукнув червононосий іноземець.

Почесні відвідувачі за круглим столом з цікавістю витягнули шиї. Фріц уже знов стояв з розтуленим ротом позад товстого Рюбенкеніга. Сам пан Гемпель, здавалося, забув про свою ділову вигоду; віїн відмахнувся од Каспара, що смикав його за рукав, і поставив на стіл перед червоним носом чоловіка рапсову лампу, що сильно чаділа. Гарненька хазяйка, яку, звичайно, навряд чи можна було тут побачити, з’явилася в кухонних дверях з ополоником в руках і стала, прислухаючись.

Чоловік з потворним носом відсунув убік тарілки і кухлі і розстелив на столі географічну карту.

— Ану лиш погляньте сюди, що це, мій юначе? — звернувся він до Фріца, який від несподіванки увесь злякано здригнувся.

— Гессенська земля? — пробелькотів Фріц, зовсім зніяковівши.

— Ні, мій сину. Це чудова Америка! Величезна область, уся така, наче королівський парк. Ліси тут кишать від індичок та іншої дичини і кожного закликають полювати, кому тільки цього забажається. Лише на папері можна принести в Кассель цю казкову країну, бо в своїх натуральних розмірах вона не помістилась би в цілій Європі.

Обличчя Каспара аж витяглося наперед від страшенної цікавості. Перед його замріяними очима на пістрявій географічній карті замиготіли човни, чорношкірі люди, крокодили, пожирачі вогню. В цю хвилину він навіть забув про студента і Адама.

Але нарешті червононосий знову згорнув карту.

— Ну, то як же? — звернувся він до Рюбенкеніга. — Отже, ви готові їхати солдатом в Америку. Майте на увазі: вже багато людей домоглося з допомогою жерл гармат багатства і честі. До того ж американська війна — все одно шо прогулянка. Солдати навіть можуть, наприклад, звеліти неграм віднести свої мушкети з учбового плацу до казарми. Що ж стосується грошей, то я сам плачу п’ять дзвінких талярів задатку. Потім ви одержуватимете високу англійську плату, окрім різних військових надбавок. До цього всього ви будете на повному королівському утриманні. І не треба буде вам більше журитись ані про взуття, ані про одяг, якщо ви присягнете на вірність. Не життя, а масниця, чи не так? Отже?

Очі всіх вп’ялися тепер в м’ясисті губи Рюбенкеніга, який щось собі обмірковував.

— Мені хотілося б… Мені хотілося б спершу ще з’їсти свинячого ковбика, — сказав він нарешті.

— Ще свинячого ковбика? — вигукнув червононосий. — Любий чоловіче, твій шлунок не витримає!

— Про це не турбуйтесь, — відказав Рюбенкеніг.

Гемпель потер від задоволення руки і послав Каспара, якому й досі не пощастило запитати хазяїна про кімнату, по свинячого ковбика на кухню.

Товстун розстебнув свій жилет, що надимався хвилею на його животі, і, гикнувши, одрізав з насолодою шматок ковбика, який уже встиг принести кухарчук. Тоді він продовжував:

— Ви повинні радіти, що почали переговори з людиною такої богатирської будови тіла Адже для цієї американської кампанії, певно, потрібно мати залізний шлунок. А про жахливу морську подорож то вже нема чого й казати. Ні, ні, якщо добре подумати… — Він почухав собі за вухом. — Південь, Північ, Схід і Захід — сидіти у себе вдома все ж таки найкраще.

Червононосий спалахнув:

— Морська подорож — жахлива подорож. Ну хіба не дивно, що німці так бояться втопитись і водночас так охоче заливаються вином. Німців, з дозволу сказати, більше потонуло у винних бочках, ніж у морі!

— Загинути у винній бочці для мене набагато приємніше, ніж в океані,— відпарирував Рюбенкеніг.

Тепер на поміч вербувальникові прийшов фельдфебель Купш:

— Адже ти тут ледве животієш, скрізь тиняєшся по світу, а в солдатах з тебе може ще вийти щось путнє. І взагалі, кожному доброму гессенцю належить одягти на себе яскравий мундир!

Фельдфебель Купш підвівся і промарширував браво на своїх кривих ногах навколо столу.

Рюбенкеніг покрутив услід йому пальцем на лобі.

— Ти повинен більше шанувати старих воїнів! — дорікнув Рюбенкенігу друг Купша Себіш. — Це тобі каже людина, яка сама не раз чула посвист куль біля своїх ушей. Так, так, — заявив він гучним голосом і, широко розстебнувши свого плаща, відкрив цілу низку мідних медалей. — Я був офіцерським кухарем у битві при Льойтені і одному гусарові — бац — і відтяв кухарським ножем голову. Ось помацай дірку в руці — тут пройшла мушкетна куля. А ось, поглянь, він підняв свій парик і показав майже з гордістю нарост на потилиці, — тут росте у мене щось. Як тобі здається, чи не по-старіюсь я часом через це?

Рюбенкеніг перестав жувати, мигцем зиркнув на нарост і буркнув:

— Хтозна, у мого дядька було таке саме. Згодом він лазив на чотирьох, як собака. Одної ночі він виліз у самій сорочці через вікно і знадвору відімкнув двері будинку. Кінчилось тим, що дядько з’їхав з глузду. — Рюбенкеніг зробив глибокий ковток. Раптом він відсунув свою склянку. — Ото те! Що б це могло значити?!

Головний лісничий поманив свого небожа Фріца і почав йому щось шепотіти. Потім юнак підступив до вербувальника і смикнув його за сюртук:

— Мій дядько послав мене. Я хочу у вас записатися.

Червононосий аж ніяк не чекав зустріти тут добровільного рекрута. Не тямлячи себе від радісної несподіванки, він бахнув по столу

— Гляньте-но сюди, так робити належить кожному, хто знає принаймні, чим він зобов’язаний своєму регентові.

І хоч він, щоправда, не вміє читати географічної карти, але він зате зуміє битись. Чи не так? Ха-ха-ха. — Вербувальник зміряв хлопця, як різник худобину. — Дужий, здоровий хлопець, природжений солдат. В яких військах хочеш служити? В артилерії?

— Як вам завгодно, — ледве чутно промимрив хлопець, зніяковіло опустивши очі.

— Чи в піхоті?

— Як вам завгодно.

— О боже, та вирішуй же нарешті! В тебе вибір, як рідко в кого. Він може також іти і в кавалерію.

— Так, так.

— Йому сподобається вільне життя в Америці. Не життя, а справжня масниця. Звідкіля ти родом? Гессенець, так? — Вербувальник витяг папір і зробив помітки. — Хто твої батьки? Ага, у тебе їх немає. Сімнадцять років. Живеш у дядька. Сестри чи брати є? Немає. Ім’я Фріц. Він теж належить до м’ясоїдних?

Оглушливий регіт наповнив трактир. За столом почесних відвідувачів проголосили тост за дядька рекрута.

— Нехай юнак навчиться дисципліни, — сказав головний лісничий. — Фріц, ти тут! — Він простягнув йому кухоль. — Сьогодні можеш теж випити.

І в той час, як голова новоспеченого рекрута зникла за пивним кухлем, вербувальник заспівав високим тремтячим голосом, жахливо перекручуючи мелодію.

Хто хоче стати солдатом,

Хто хоче стати солдатом?

Тут підхопили пісшо Купш і Себіш; лотерейний писар вистукував при цьому в такт ногою об ослінчик; хоч і благенький чобіт, але до блиску начищений.

Хто хоче втішатись життям.

Солдата зумій цінувати.

Хто радості хоче в житті.

Той сам мусить бути солдатом.

— Ну, тепер досить! — Головний лісничий так гахнув кулаком по столу, що аж жили випнулися йому на голові. Купш і Себіш злякано замовкли. Але пан Кляйнпауль нічого не мав проти співу. Це він розгнівався на небожа, який випив цілий кухоль Невдоволено буркочучи, він замовив кінець кінцем нову порцію. — Будь ласка, співайте далі, — гукнув він в напрямку стола, за яким сидів вербувальник.

Рюбенкеніг не заставив себе довго просити. Не встигли інші ще й рота розтулити, як він заспівав пісню вербувальника, переробивши її на свій лад.

Не хочеться бути солдатом,

Не хочеться бути солдатом,

Бо важка рушниця дуже.

Воду п’є солдат з калюжі

І черствий в солдата хліб…

Не хочеться бути солдатом,

Не хочеться бути солдатом.

Поки Рюбенкеніг співав, відчинилися двері і до трактиру зайшов студент. Його очі, що раптом зустрілися з поглядом розгойдувача, виражали цілковиту згоду з його словами. Рюбенкеніг підняв свій кухоль, махнув ним весело, але потім зупинився, спостерігаючи, що діється навколо. Головний лісничий підійшов до столу і потягнув червононосого в куток: «Я дядько Фріца. Головний лісничий Кляйнпауль з маєтку Шліффена».

Вербувальник дуже уважно оглянув пана Кляйнпауля. Він кинув погляд на сукняний сюртук, на якому красувалися срібні гудзики завбільшки з таляр, на нові короткі штани із замші, чудовий трикутний капелюх і на сите суворе обличчя під ним і вирішив, то має справу з людиною неабиякою.

— Гарткнох, — відрекомендувався він, — з вербувального бюро капітана Ромштедта, у Вальдау.

Далі розмова велася півголосом так, що Рюбенкеніг тільки часом міг розібра ти кілька слів.

— Так як для вас, пане головний лісничий… я плачу вам зараз… рівно сім… готівкою.

— Це не погано… Так, англійці на війну мають багато грошей… За це… З цим уже можна погодитися… Так, звичайно, Фріц вам допоможе під час відправки… розуміється на мушкетах… так, так… дог… заспокоївся.

Фріц Кляйнпауль стояв позаду дядька і намагався збагнути, що воно за переговори ведуться відносно його голови. Але дядько весь час навмисне повертався до нього спиною.

— Ох, розтікаються гроші з рук! — почав бідкатися вербувальник. Він витяг гаманець з оленячої шкури, поліз туди і, відрахувавши, поклав на руку головному лісничому кілька монет. Перш ніж сховати їх, пан Кляйнпауль подзенькав кожною монетою, чи вона не фальшива. Потім підійшов з вербувальником до столу і підписав якимись кривульками замість літер договір про вступ Фріца на військову службу,

— Баста, і піском посилано, — співучим голосом протягнув вербувальник, згортаючи папір. Криваву угоду було укладено.

Фріц схопив головного лісничого за куртку.

— Гроші… дядьку, це мої гроші.

Пан Кляйнпауль швидко обернувся.

— Чи бачили ви таке! Пане Гарткнох, отак вирошуй дітей на свою голову! — Головний лісничий, скрививши рота, недоброзичливо дивився на свого небожа.

— Ану, не зчиняй галасу, малюк, — намагався вербувальник заспокоїти схвильованого хлопця. — Дядько збереже їх для тебе. Чи ж неправду я кажу, пане головний лісничий? По руках! — Він схопив Фріцову руку і повернув її, наче коромисло насоса. — Отак і треба. Це я розумію. А коли ти повернешся назад, ти приїдеш в колясці. І запевняю, в тебе буде гаманець, повний золота.

— Справді? Ох, що ж тоді скажуть всі у Віндгаузені? — Фріц притис велику червону руку до щоки.

— А тепер не журись. Тепер ти рекрут Фріц і повинен бути веселим! Вербувальник подав Фріцові кухоль і цокнувся з ним. — На здоров’я, камерад.

Губи Фріца Кляйнпауля затремтіли.

— Ура! — вигукнув він плаксивим голосом.

— Хай живуть наші герої! Хай живе родина Кляйнпаулів! — крикнув фельдфебель Купш. — Тільки боягуз може залишитись при такій оказії вдома!

— Всі на війну в Америку! — загорлав Себіш. — Проти бунтарів! За перемогу короля Георга!

— Ура! Ура! Ура! — лунало від столу почесних відвідувачів.

— Гей, ти що ж, забув про мене? — гукнув студент до кухарчука; і тут же подумав, чи не краще було накивати п’ятами із «Золотого якоря».

Каспар, роблячи розпачливі знаки, зник у кухні слідом за хазяїном, який саме загадав йому щось зробити.

Вербувальник вихилив свій кухоль і знову із запалом взявся до своєї справи.

— Хто в своєму серці має хоч крихту честі і любить свою батьківщину, тон наслідуватиме приклад цього славного юнака, — крикнув він, поклавши руку на плече Фріца. — Не завадило б і тобі взяті з нього приклад, — звернувся він роздратовано до Рюбенкеніга. — І не сором тобі, ти, собако?

Рюбенкеніг підвів голову, здивований раптовим недружелюбним тоном.

— Анітрохи, — спокійно кинув він у відповідь. — Ви дієте, як пекар: він теж садить хліб у піч, а сам залишається зовні. А я повинен іти кудись і дати себе убити? За віщо ж це?

— А хіба я тобі не пояснював, що я вербую солдатів? Хіба я не частую тут тебе ось уже протягом кількох годин, негіднику ти? Хіба я не казав тобі про американську війну? Га? — Гарткиох, розгнівавшись, змів рукою на землю тарілки, блюда і кухлі. Собака, стривожений брязкотом, виліз з-під столу і оглушливо загавкав.

— Ти собі балакай, а я слухатиму, — сказав непохитно Рюбенкеніг. Сумно дивився він на калюжі, що були на підлозі.— Шкода такого хорошого пива. Було ще добрих півкухля. Ну гаразд, з тепер я піду.

— Та що ж це таке! — вигукнули Купш і Себіш, одразу ж ставши на бік вербувальника. — Тепер іти, коли вже стільки зжер. Ні, цього не буде.

Червононосий, підбадьорений підтримкою, заступив дорогу Рюбенкенігу.

— Залишишся тут і підпишеш!

— Тебе, мабуть, укусила скажена собака! — буркнув Рюбенкеніг і розгублено подивився навкруги, шукаючи допомоги. Але пани за столом для почесних відвідувачів грали в пікет і робили вигляд, нібито нічого не чують і не бачать, а хазяїн спокійно мив посуд. Тільки студент по-дружньому глянув на розгойдувача. Але що він міг вдіяти проти всіх інших!

— Залишишся тут! — заревів вербувальник знову і міцно вп’явся в руку товстуна. Фріц Кляйнпауль кинувся І став біля вербувальника Той похвалив його: — Вірно, Фріц! Завжди підтримуй начальника і не помилишся: ніч ще не мине, як станеш капралом!

Прищуватий Фріц стояв урочисто, немов статуя бравого солдата, і тримав Рюбенкеніга за комір.

— Ой, — раптом зойкнув той Із жахом. Люто загарчавши, дог укусив його за ногу.

— Не репетуй, друже, — порадив вербувальник. — Краще послухай- якщо я тільки захочу, я можу відправити тебе в каторжну тюрму за твої ворожі висловлювання проти держави

Рюбенкеніг перелякано подивився йому в очі — чи це жартує він, чи серйозно.

— Для цього цілком досить того, що цей бунтар казав про папа міністра і його мавпу, — підтвердив Купш.

— От бачиш, — злобно сказав вербувальник. — Ну, це я те й так дужо милостивий до тебе. Коли ти тут внизу поставиш своє ім’я, все буде забуто. Ну? — Він випустив Рюбенкеніга, витяг папір з кишені і поклав його на стіл. — Ану, давай, пиши вже…

Рюбенкеніг сів, коліна його тремтіли. Підперши голову обома руками, він почав читати по складах, тяжко зітхаючи, контракт про вступ до солдатів.

— Ну?! — Вербувальник встромив у його руку стебло пера. — Ну, швидше підписуй!

Студент весь час ледве стримував себе Глибоко вражений такою страшною несправедливістю, він не міг довше знести того, що відбувалось перед його очима.

— Зупиніться, не підписуйте! — крикнув він, бо товстун якраз уже поставив перо на папір. — Це ж просто крадіжка людей.

Каспар, який почув це з кухні, підскочив до студента.

— Бережіться! А то й вам буде те саме, — прошепотів він.

— Ого, пан сумнівається в справедливості графа? — загарчав вербувальник і зірвався з місця. Його червоний ніс горів. — Цього не можна стерпіти!

В трактирі запанувала загрозлива тиша.

Студент гірко засміявся:

— Хто хоче бачити справедливість графа, нехай лиш ознайомиться з газетами і наказами. Там він знайде зовсім протилежне.

Навперебій залунали обурені вигуки:

«Що там розуміє цей чужий писака?», «Ми його зовсім не знаємо», «Якийсь невідомий приїжджий».

Вербувальник засунув руку в кишеню сурдута і витяг кишеньковий пістолет. У супроводі Фріца Кляйнпауля він підступив до студента. Відвідувачі «Золотого якоря» засопіли в напруженому чеканні. Вербувальник закричав:

— Ти що, будеш підбурювати проти уряду і зчиняти бунт?

— Бунт означає опір. — пояснив студент, — а обурення означає силу і мужність, отже, це прекрасні людські чесноти, мої панове.

Страх Каспара пройшов, із захопленням він дивився на студента.

— В моєму ресторані не дозволяється займатися політикою! — закричав хазяїн і, вп’явшись очима в юнака, загрозливо підняв кулак. — Геть з мого трактиру! Г-ггеть!..

— Спокійно! Спокійно! Вербувальник стримав Гемпели, 3 ним я вже сам упораюсь. — Він одчинив вікно І засвистів у свисток; потім обернувся до студента і пильно глянув на нього: — Зовсім хлопець, ще й бороди не голить, — пробурмотів він. — Чи є хоч у тебе документи?

Студент знизав плечима. Він нахилився над своїм ранцем і дістав, посміхаючись, свідоцтво академії.

Вербувальник читав, насупивши брови. «Анзельм Шютц, студент філософії…» Він схопив обома руками документ, вмить його розірвав і кинув клаптики на підлогу.

— Моє свідоцтво? Як ви посміли? — запротестував розгублено молодий чоловік.

— Студент філософії, куди там! Знаєш, хто ти такий? Паршива воша. — Вербувальник з ляскотом заїхав кулаком прямо в перекошене від жаху обличчя студента.

Себіш і Купш злорадно засміялись.

Окуляри Анзельма упали на підлогу, його сірі очі, здавалося, тепер дивилися більше всередину, ніж назовні.

Перед будинком чекали один унтер-офіцер і четверо солдатів. За знаком вербувальника вони всі увійшли до кімнати трактиру. Вони оточили Рюбенкеніга і студента, які одчайдушно захищались. Фріц Кляйнпауль схопив якийсь ослінчик і почав лупцювати полонених. Головний лісничий аж по стегнах себе ляскав від задоволення. Біля самих дверей Рюбенкеніг ще раз вирвався і забрав свої чоботи, притиснувши їх міцно до себе. Все його тіло проймала дрож.

Нарешті вся група — вербувальник, Фріц, двоє силоміць завербованих і солдати, а слідом за ними дог, що безперестану гавкав, — залишили кімнату.

У Каспара було таке почуття, паче у нього під ногами провалюється земля.

— Це несправедливо! — схлипував він безпорадно. — Яка страшенна підлість! Це…

Хазяїн дав кухарчукові, що голосно ревів, кілька добрих стусанів і виштовхнув його з трактиру.

— Негідник зіпсує мені всю справу, — буркнув він і старанно витер вогкою ганчіркою стіл вербувальника. — Ще він буде втручатися? Коли робити по його, то взагалі треба зовсім закрити «Золотий якір».

Відвідувачам, що сиділи за круглим столом для почесних осіб, зробилося якось не по собі. Вони відразу заквапились І розійшлися.

Розділ п’ятий

З своєю бідою Каспар знову вдався, як бувало й раніш, до мансарди капітана. Але Еммеріх ще й досі не повернувся! Що робити? Якщо допомога не надійде і в останній момент, то Адама і студента напевне запроторять в солдати. А в Гессені вважали, що бути солдатом, особливо рекрутом, ще гірше лихо, ніж бути ув’язненим в тюрмі. Що робити, о боже, що робити? Як йому допомогти обом?

Каспар сів на верхньому східці перед дверима Еммеріха і, закусивши нижню губу, поринув у роздуми, його настрій ще більше зіпсувався, коли він подумав, що йому самому буде, бо він і досі не відніс листа судовому засідателеві. Ох, ніколи не щастить йому уникнути побоїв! А чи не краще було б втекти звідси світ за очі? Але чи має право він саме тепер покинути «Золотий якір»? Ні, Каспар мусить терпляче очікувати, як було умовлено з Адамом. Каспар повинен поговорити з капітаном — це його обов’язок перед друзями, і тим більше зараз, коли полковник Фаукітт перебуває в Касселі, і Еммеріх за допомогою цього англійця — його колишнього товариша по зброї — можливо, все ще влаштує на краще.

Думки кухарчука раптом обірвалися з кімнати трактиру до нього долинув знайомий голос. Він витягнув довгу шию і прислухався Так, це був Еммеріх! Гучно лунав його хрипкуватий голос. Що це, мабуть знову не помирив з хазяїном? Знову зчинилася сварка? Що б там не було, Каспар вирішив негайно повернутися в кімнату трактиру. Лише на якусь мить він зник на горищі, щоб хоч як-небудь наспіх підготуватись до побоїв, якими, певно, знову почастує його хазяїн. Каспар засунув у штани стару сковороду, набив під неї і за спину куртки соломи і, нагостривши вуха, спустився крадькома вниз по сходах.

Спочатку, вирішив хлопець, сховаюся в кухні, щоб довідатись, наскільки великий гнів пана Гемпеля.

Але Гемпель здебільшого був там, де його найменше можна було сподіватись. Ледве просунувши носа у двері, Каспар одразу потрапив до рук хазяїна. Так нестерпно очікувати неминучих побоїв, що вже краще самому підійти до хазяїна і одразу вирішити свою долю.

— Пане хазяїн, — пробелькотів він, — я не відніс листа про капітана Еммеріха судовому засідателеві. Саме тому…

— Саме це ти дуже добре зробив, — обірвав на слові приголомшеного Кас-пара хазяїн, що якраз порався біля великої плити. — І зараз же скоч до шевця по чоботи для пана капітана!

— Що-о-о? — Каспар, не хотів вірити своїм вухам.

— Ще додай сала до смаженої яловичини, Гемпелю! — пролунав владний голос через двері з трактиру. — І добре підсмаж, зрозуміло? І вина до соусу, та найкращого там!

Вражений Каспар обернувся. У дверях стояв, широко розставивши ноги, біля вічних завсідників — Купша і Себіша, які робили вірнопіддані обличчя — до невпізнання змінений капітан Еммеріх. На ньому був новісінький мундир з блискучим орденом; волосся було напудрене, коса зв’язана шовковим бантом; його гладке обличчя аж сяяло від задоволення.

— How do you do, sir? — бовкнув Каспар, трохи отямившись від радісної несподіванки.

— It couldn't be better[3], ха-ха, — почулась відповідь, і Еммеріх самовпевнено ляснув себе по халяві нагаем, яким він останні роки звичайно лише вибивав свої штани, і повернувся до Каспара спиною.

— Отже, ви вирішили, пане капітан, їхати до Америки? — запитав хазяїн «Золотого якоря», перевертаючи зарум’янене м’ясо на сковороді і щедро доливаючи туди вина, так що воно аж шкварчало і парувало.

— А чому б І ні? — відказав Еммеріх. — Ви що, вважаєте цю ідею поганою, га? Або взагалі ви щось маєте проти цього, га?

Купш і Себіш просунули свої голови в кухню і з напруженою цікавістю дивились на хазяїна трактиру.

Гемпель витер фартухом піт, що виступив у нього на обличчі.

— Ох, прошу, нічого, зовсім нічого, пане капітан. Але тільки… що будете ви там… в Америці… Я думаю, чи є позиція там… вибачайте… надійною?

— Я офіцер, Гемпель! — відповів Еммеріх самовпевненим тоном. — Офіцер повинен воювати, чи не так? Це його позиція, ха-ха. Чи вона є надійною, це його мало турбує. Вона повинна бути прибутковою. — Він пожвавішав, розпалився; його щоки з червоними прожилками налилися кров’ю, а попелясті хвацькі вуса погойдувались під час розмови. — А те, що моя посада буде прибутковою, в цьому ви можете не сумніватись, чоловіче. Про це вже потурбується мій старий друг, полковник Фаукітт. Справжній джентльмен, до глибини душі! Тепер я враз і сам можу стати полковником, та що я кажу? Генералом, звичайно! Затримка буде тільки за мундиром, мій любий! Але кожний вправний військовий кравець зможе вмить розв’язати що проблему!

— От, коли ти хочеш знати, що являє собою людина, дай їй владу, — сказав хазяїн шанобливо. Купш і Себіш кивнули головами, цілком з цим погоджуючись.

Капітан, надзвичайно задоволений тим враженням, яке він справив на хазяїна, котрого ще так недавно боявся, запропонував йому поблажливо свою щойно наповнену табакерку.

Хазяїн, уклонившись, взяв одну понюшку і підніс її до носа. Чхаючи і від насолоди охкаючи, він зауважив потім:

— Отже, ви відправляєтесь на війну! Гмм.

Еммеріх зовсім розм’якнув.

— Ох, Гемпелю, знову бути солдатом! Ви знаєте, ще дитиною я найбільше любив грати в солдати! Англійський король знає, що робить, коли набирає німецькі війська. Я вам кажу — американець для німця все одно, що комар, отак роздушиш між пальцями, і його нема! Тільки дайте наїм дістатись на той бік великої калюжі! Тоді ці негідники, які бунтують проти його британської величності, відчують на собі, що значить виступати проти війська під командою таких офіцерів, як я.

Каспар не вірив своїм очам. Куди подівся Еммеріх колишніх днів? Той, приречений на повну бездіяльність, бідолаха, якого він підгодовував убогою мучною юшкою! Злидар, який свої єдині формені штани змушений був щоночі класти під матрац, щоб вони розправилися на ранок? Посеред кухні стояв тепер зовсім інший Еммеріх, схожий на один з героїчних бюстів із сала, що стояли у вітрині аматора мистецтва — м’ясника Шрьодера на Двірцевій площі.

— Пане капітан, ваше благородіє, печеня готова! — повідомив Гемпель покірливо.

— Ану, давайте понюхаємо, — Еммеріх нахилився над сковородою, заплющив очі, чисто як кіт, що муркоче від задоволення.

— Дуже добре, можна ставити на стіл. — Насвистуючи, він підійшов до столу біля кухонного вікна, який був призначений не для гостей, а лише для хазяїна. Він сів тут, начебто саме так воно і повинно було бути, замовив кухлик пива і заходився біля печені.— Ну, то як же, Купш, поїхали разом до Америки? — плямкаючи спитав він через плече фельдфебеля

Купш стояв струнко, витягти руки.

— Слухаюсь, пане капітан, це мене вже починає приваблювати. Але ще питання — чи звільнять мене з гарнізону пана ландграфа. Щоправда, вищого, ніж звання фельдфебеля, я вже, мабуть, не зможу домогтися, — додав він сумно.

— Фельдфебель залишається фельдфебелем. Це ж довготривалий почесний пост, — прискаючи слиною, прийшов на допомогу Себіш.

— Дуже вірно сказано, — зауважив Еммеріх, витерши зворотною стороною руки пивну піну з губ. Його очі зустрілися з Каспаровими, який даремно робив йому знаки, що хотів би з ним поговорити. Еммеріх лише глибоко смачно позіхнув і, одвернувшись, запитав Себіша: — Ти теж поїдеш зі мною? Якщо мене підвищать у чині, будеш у мене чистильником і кухарем. Нам потрібні надійні люди, а не такі негідники, які одразу зникнуть, тільки-но їх обмундирують. От прокляття, оцей сусіда наш Ганновер забезпечує цих мерзотників усіма мислимими вигодами. Зухвала чернь дивиться крізь пальці, коли зустрічає дезертира… Ну, то, Себіш, поїдеш зі мною? Ти ж ще вмієш куховарити?

Себіш, який своїм непоказним виглядом останніми роками все більше скидався на таргана, помітно пожвавішав.

— О. аби мені тільки дали з чого, а варити я, звичайно, вмію, а не лише сидіти в лотерейній конторі, пане капітан! Я чудовий кухар для високого панства. Я розуміюсь на гарячих і холодних стравах, вмію готувати торти, паштети, солодкі й кислі холодці. Ще за молодих років я навчився цього у «Червоному бику» в Франкфурті. Гай-гай, це були золоті часи, і мені не доводилось голодувати! І пізніше також, коли я був лейб-кухарем його превосходительства, пана генерал-майора Кальтенлебена. І як штаб-кухар під час сілезької кампанії. Я тоді так добре варив, пане капітан, що пани офіцери завжди просили добавки. У них часто аж прищі висипали на всьому тілі, так смачно я варив! Так-так.

— Ну, от і чудово. Отже поїдеш зі мною, якщо я тебе покличу? Чи ще вагаєшся? Себіш, Себіш, якби отак завжди вагалися, то не виграли б жодної битви. Ну то як же? Все ще сумніваєшся? Чи ти хочеш сидіти вдома, як дівиця, що чекає жениха? Ти що, справді не хочеш взяти участь у такій справі? Чи, може, тут заховуються родинні причини, га?

Себіш нервово провів своїми ревматичними руками по вусах і, не знаючи, що відповісти, мовчав.

— Та де там, у нього лише одна дочка, — одразу ж прийшов Купш на допомогу помічникові лотерейного писаря, — але Берта не дуже-то піклується про нього, пане капітан.

— А, одна дочка? Цікаво, цікаво! Скільки ж їй років? Ще молода й квітуча?

Така цікавість капітана дуже полестила Себішу.

— Двадцять один, осмілюсь доповісти. І до того ж гарненька, добре вихована крихітка. Чи не завгодно панові капітану знати… отже… саме тоді, як з'явилося генуезьке лото, моя Берта проходила якось зі мною мимо лотерейного склепу, л лотерейний інкасатор, якраз мій старий знайомий. Завдяки йому я й дістав місце помічника лотерейного писаря. Ну й от… моїй Берті раптом теж заманулося неодмінно пограти. Не піду далі й годі, каже, отака неслухняна крихітка. А ця лотерейна гра таки й справді найспокусливіша і найнебезпечніша з усіх азартних ігор.

— Ну, і що? — буркнув Еммеріх, якому вже почала набридати балаканина Себіша.

— Я тоді, прошу вас, пане капітан, дозволив їй пограти в генуезьке лото. — Голос Себіша звучав здавлено, а потім він на якусь хвильку замовк, щоб зібратися з думками, які безладно роїлися в його голові.— І справді, їй випав головний виграш! Сто рейнталярів! Тоді я послав її в пансіонат, щоб вона набралась там розуму. І правда, це їй пішло на користь. Вона стала такою вихованою і освіченою… грає навіть на спінеті, вміє трохи по-французькому і вишиває, пане капітан. В минулому році вона одружилась з вищим поштовим чиновником, стала справжньою дамою…

— І соромиться свого батька. — доповнив фельдфебель Купш короткий життєвий нарис.

Себіш знизав плечима, покірний своїй долі. Він вважав поведінку своєї дочки цілком правильною, хоча і прикрою для нього самого.

— Ну то як, поїдеш зі мною? — запитав, уминаючи їжу, Еммеріх. — Адже тебе тут ніщо не затримує?

— Так… так-так… цей крок, мені здається, треба добре обдумати, — все ще вагався помічник лотерейного писаря.

— Дурниця! — обірвав його на слові капітан. — Пане хазяїне, — звернувся він до Гемпеля, — печеня була дуже добра. Але це тільки закуска. А яка ж у вас основна страва? Якщо я не помиляюсь, печеня з гуски, га? Щось таке наче пахло. Чи неправда? А як гуска приготована? З начинкою? І до неї ще й сливи? Чудово, я відразу це вгадав, мій ніс мене не підведе. Отже, давай її сюди! Добру порцію, стегенце, так? Між іншим, мені б хотілося викурити люльку! Гей, Каспаре, — гукнув він, — принеси-но мені вогню!

Каспар підскочив до плити, знайшов скалку і запалив її. Повернувшись, він помітив, що Еммеріх мав при собі свій кишеньковий годинник, який так довго був заставлений. Якраз він чванливо витяг його і з захопленням зауважив:

- Іде, як дзвіночок!

— Такий годинничок — дорога річ, — схвально пробурмотів хазяїн.

— Не менш, як двадцять рейнталярів, — додав гордо Еммеріх, дбайливо заховуючи золотий годинник в кишеню свого мундира. Потім він повернувся па ослінчику, широко розставивши короткі товсті ноги, і звелів Каспарові запалити люльку.

Той весь час тільки й чекав на цей момент і прошепотів капітанові:

— Мені треба з вами негайно поговорити. Віч-на-віч. Зараз же! Зараз!

— Дурниці! — буркнув Еммеріх, з сопінням пускаючи дим. — Що там у тебе таке невідкладне, Каспаре? Дай мені спочатку спокійно попоїсти і випити. Гей, пане хазяїн! Чи є в твоєму домі хороше вино? Гуси важко перетравлюються, то нічого не лишається іншого, як заливати їх вином. Чи є у тебе в погребі неєрштейнське або рейнське, але щоб не молодше 55 року!

— Ану, Каспаре, метнись зараз же до винаря готелю «Рай» за пляшкою кращого вина для пана капітана, — пошепки наказав хазяїн «Золотого якоря». А вголос він додав — Що ти гав ловиш? Швиденько, не барися!

Кухарчук на одну мить затримався біля дверей і нерішуче поглянув на Еммеріха. Той мало не встромив свого помітно почервонілого носа в тарілку і навіть не підвів очей.

— Ну, підеш ти вже, нарешті? — закричав хазяїн. Тоді Каспар вирушив у путь.

Коли кухарчук, задихавшись від бігу, знову з’явився в кухні з пляшкою, на столі перед місцем Еммеріха стояла наполовину з’їдена печеня з гуски, а капітана там уже не було. Гемпель і його обидва завсідники розмовляли з таким запалом, шо зовсім не помітили приходу Каспара.

Незабаром Каспар довідався, що під час його короткої відсутності за капітаном приходив вістовий англійця.

— Ой, щось мені не віриться, Гемпельчику, — зауважив Себіш, багатозначно підморгнувши, — що він взагалі ще покажеться тут у «Золотому якорі». У мене відносно цього тонкий нюх, так, так…

Страх пройняв Каспара, коли він це почув.

— Що, він уже поїхав в Америку? — вигукнув хлопець.

Настрій Гемпеля теж змінився.

— Що? — запитав він глухо лотерейного писаря.

— Ну, та це ж ясно, що він тут був востаннє. «Золотий якір» вже більше не підходить для нього. Хтозна, а може, кухарчук теж до деякої міри має рацію, і пан капітан перебуває вже на шляху до Америки. У всякому разі, ви, Гемпелю, сміло можете провести риску під тим, що він вам заборгував.

— Коли це правда, — закричав хазяїн «Золотого якоря», очі якого аж посоловіли від злості,— то щоб грім побив цього проклятого старого головоріза!

Пляшка випала з рук Каспара.

Гемпель заревів:

— Ще цього невистачало? Дурний, проклятий йолоп!

З червоним од люті обличчям він підступив до кухарчука. Каспар хотів було утекти від цього страховища, що звалось його хазяїном, але спіткнувся об черепок і впав на підлогу. При цьому задзвеніла сковорода, яку він засунув собі в штани. Підозрілий шум не пролетів повз вуха Гемпеля. Він міцно схопив кухарчука за вухо, з тріумфуючим виглядом витяг сковороду за держак з його штанів і почав дубасити Каспара за всіма правилами. Купш і Себіш стояли тут же, підбурювали хазяїна і нишком хихотіли, розважаючись цим видовищем. На щастя, хитрий кухарчук начебто заздалегідь умів усе передбачити; солома в куртці і штанях врятувала тепер його. Втомлений і захеканий, хазяїн «Золотого якоря» нарешті випустив хлопця.

Каспар, від якого не почули ані жалібних зойків, ані голосного плачу, обсмикнув свою курточку і, стиха насвистуючи, хоч у душі в нього все кипіло од ненависті, вийшов з кухні. Гемпель, Купш і Себіш глянули один на одного і похитали розчаровано й здивовано головами.

Розділ шостий

Того ж дня Каспарові довелося ще раз піти до готелю «Рай». І трапилось це так.

Була вже дев’ята година вечора, і хазяїн «Золотого якоря» все частіше кидав нетерплячі погляди на двері, а потім на годинник з зозулею, рівномірне цокання якого, здавалось, падало тяжкими ударами на його нерви. Можливо, ще більше, ніж цокання, його дратувала присутність помічника лотерейного писаря Себіша. Цей надокучливий чоловік, який звичайно в цю пору вже давно дибав собі додому, сидів нерухомо перед спорожнілим кухлем пива і чекав із зростаючим задоволенням, чи збудеться його провіщання щодо капітана. О-пів на десяту, коли він, нарешті, вирішив відступити, раптово відчинилися двері.

Але це був не Еммеріх. Це був чоловік в темнокоричньовій лівреї лакея, присланий сюди капітаном. Гемпель непривітно процідив слова привітання.

Чужинець за допомогою жестів намагався розтлумачити ламаною мовою, що йому доручено одержати багаж Еммеріха і доставити його на нову квартиру.

Почувши це повідомлення, хазяїн осатанів од люті. Він вилив на чоловіка кадіб лайливих слів і запевнив, що не випустить його з речами капітана доти, поки той не сплатить свій борг— все аж до останнього пфеніга. Лише помітивши при світлі рапсової лампи виблискуючі сталеві ґудзики з гербом англійського короля, хазяїн «Золотого якоря» трохи полагіднішав. Незадоволена гримаса зовсім зникла на його обличчі, коли він кинув погляд на товстий конверт, який подав йому слуга.

— Це було лише сумне непорозуміння, — раптом пояснив хазяїн і наказав Каспарові, щоб той допоміг вістовому спакувати речі капітана. — Будьте ласкаві, підніміться сходами наверх, — сказав він, покірливо розшаркавшись.

Себіш. якого дуже тішила роль пророка і обізнаної з усім людини, задоволено бубонів.

— А що я казав, Гемпелю? Мине зовсім небагато часу, і капітані Еммеріх стане також і для вас паном капітаном благородного походження, так-так!

— А що ж мені до цього, про мене, нехай він буде хоч і самим генералом! Все одно він вибирається! — відрізав грубо хазяїн «Золотого якоря».

У комірчині капітана було таке безладдя, начебто в ній відбулася битва двох ворожих військ. Англієць роздув ніздрі, понюхав повітря і широко розчинив дахове вікно. Потім він нахилився над пошматованими форменими шароварами Еммеріха, але відразу ж кинув їх знову на землю і сам, розгублений, опустився на ослінчик.

— Гаразд! Гаразд! — заспокоїв його Каспар і заходився сам пакувати всі речі. Кілька англійських слів, яких він навчився від капітана, тепер стали йому в пригоді. Лакей, гадаючи, що Каспар його розуміє, засипав хлопця цілим водоспадом слів.

І наскільки Каспар міг зрозуміти чи здогадатись, йшлося про те, що Фаукігг ще сьогодні хоче засвідчити свою пошану міністрові Шліффєну. Еммеріх як ад’ютант буде супроводити англійського полковника в ландграфський замок, і тому йому негайно потрібні предмети його туалету.

Поки Каспар зв’язував у два вузли злиденне, таке знайоме йому, майно друга, він знову згадав про те, що йому потрібно якомога швидше поговорити з Ем-меріхом. Може, запропонувати англійцеві піднести один з вузлів?

Вістовий зрадів цій пропозиції. Навіть і сам хазяїн «Золотого якоря» погодився з цим. Незважаючи на холод, він вийшов до воріт і дивився услід Каспарові, який брів навпомацки погано освітленим провулком попереду англійця; в правій руці він ніс великий вузол, а в лівій — ручний ліхтар. Довкола них танцювали сніжинки, і лакей мерзлякувато стинав плечима.

Хазяїн трактиру склав руки у вигляді рупора і крикнув:

— Щоб ти мені зараз же знову тут був, Каспаре, чуєш? — Він. звичайно, і в гадці не мав, що вже більше ніколи не побачить ані свого кухарчука, ані свого ручного ліхтаря, — а то він принаймні з ліхтарем не розлучився б так легко.

Тільки-но опинився вузол в готелі «Рай», як англієць пояснив Каспарові, що його місія на цьому закінчується і віті може забиратися геть.

На прохання Каспара — провести його до Еммеріха, лакей пояснив, уже трохи нетерпляче, що капітан на службі і не може ні з ким розмовляти. Одначе Каспар твердо вирішив будь-що домогтися свого. Він почав, не звертаючи жодної уваги на слова й жести лакея, розшнуровувати вузол Еммеріха. Куди ж подітися з цим мотлохом? Але й лакей, якому вже набридло розкладати речі, був зовсім не від того, щоб зіпхнути цю роботу на хлопця, і подав йому знак. Каспар зрозумів і пішов у високу, оббиту шпалерами кімнату слідом за англійцем, який звелів йому розкласти речі на великому ліжку, що стояло посеред приміщення.

Саме в цю хвилину лакея покликали. і він прожогом вилетів з кімнати.

Каспар полегшено зітхнув. Він швидко оглядівся навколо. Чи тут живе капітан? Чи це його ліжко? Чи це, найімовірніше, та незатишна кімната для слуг, які бувають на кожному постоялому дворі для проїжджих чужинців? Про це свідчило багато дечого. Окрім ліжка, тут стояло ще поламане шкіряне крісло, старезна дубова шафа і велика зелена кахляна піч, залізні дверцята якої пашіли жаром. Еммеріх, певно, жив у сусідній кімнаті, куди побіг лакей. Але в ній було зовсім тихо.

Каспар почав розкладати на ковдрі мотлох Еммеріха. Яке обличчя зробив би його друг, якби він зараз, нічого не підозріваючи, зайшов сюди? Каспар посміхнувся. Ох, він все ж таки дуже любить Еммеріха і навіть не може собі уявити, як би йому було без нього в «Золотому якорі». Каспар голосно зітхнув. Треба сподіватися, що недавно призначеному ад’ютантові англійського полковника не нашкодить ця жалюгідна виставка побитих гіпсових люльок, подертих сорочок, украй зношеної форменої одежі, розхитаних болванок для париків, пожовклих листів і старих ломбардних квитанцій. Справді, погана візитна картка для такого великого пана, якого за прошено до ландграфського замка.

Раптом його охопило дивне почуття, йому здалося, наче чиясь невидима рука провела по його спині. Одразу ж йому стало ясно, що він був не сам у приміщенні, а хтось стояв за його спиною. Одним махом він повернувся — і впізнав негра, якого бачив, коли той вилазив з коляски Фаукітта. Чорношкірий малюк в червоній лівреї стояв перед кахельною піччю і, запалюючи папірцем для закурювання якусь дивовижну люльку, ввічливо вклонився.

Каспар підступив ближче і з цікавістю розглядав люльку, подібних до якої він ще ніколи не бачив. Можливо, це була східна водяна люлька полковника, про яку йому розповідав Еммеріх.

Сліпучобілі зуби негра заблищали в посмішці.

— Дюбук, дюбук, — сказав він, намагаючись щось пояснити і, глибоко затягнувшись, показав на люльку.

Блакитнувата хмаринка диму знялася в повітрі перед здивованими очима Каспара. A-а, то, певно, слово «дюбук» означало люльку, яку полковник мав звичку курити під час важливих нарад або напружених роздумів.

— Colonel Faucitt here? And…[4] От дідько, як же зветься капітан по-англійськи? Каспар ніяк не міг пригадати. — А, от що, — він узяв просто старий мундир Еммеріха з ліжка і приклав його собі до грудей.

Негр пильно подивився на нього і кивнув. Потім він поклав люльку обережно на підвіконня, поспішно задріботів до шафи і відчинив дверці з дзеркалом на внутрішній стороні. Каспар побачив ці-лий ряд барвистого одягу з оксамиту і шовку. Ряд здавався вдвоє довшим, бо відбивався у дверцях шафи. Це, певно, гардероб негр а. Але де ж має мешкати Еммеріх?

В той самий момент, коли Каспар думав про капітана, він почув Його владний голос. «Самбо! — кричав Еммеріх! — Самбо! Вина!» Але його голос доносився не з сусідньої кімнати. Очевидно, полковник Фаукітт мешкав з своїм новоспеченим ад'ютантом в якихось інших кімнатах, розташованих на тому ж поверсі.

Самбо, який саме хотів переодягтись, прислухаючись, підвів голову. А тоді похапцем зачинив шафу й побіг, чудно коливаючись, у сусідню кімнату. Потім одразу ж повернувся з графином для вина та чарками.

Тепер Каспар вирішив, що настав час діяти. Використовуючи весь запас знайомих англійських слів, Каспар спробував переконати малого, що йому слід було б одягнутися, а Каспар тим часом замість нього подасть на стіл вино. Але малий уже вирвався і шмигнув з кімнати. Треба сподіватися, що він не побіг скаржитись лакеєві на Каспара.

Хлопець занепав духом. Ой, коли й надалі всі нагоди пройдуть мимо нього так, як щойно ця, то лишається мало надії, шо йому коли-небудь пощастить спіймати Еммеріха. А що тоді? Каспар підпер голову руками і замислився. Ні, треба йому це якось інакше влаштувати, він повинен добитися з капітаном розмови наодинці. Ще дюбук був тут, і поки він тут… Каспар взяв річ між пальці.

І хоч він добре знав, що негаразд так робити, але раз несміло затягнувся. Потім боязко оглянувся на обоє дверей. Але його цікавість і охота до пригод були тепер, як і завжди, сильніші за страх і вагання. Він знову зробив затяжку, а слідом за нею ще одну, велику і глибоку. Від диму у нього аж сльози виступили па очах, але куріння вже починало йому подобатись. Каспар заплющив очі і напустив пахучого густого диму. У нього трохи запаморочилася голова, але це було зовсім непогано, а навпаки, приємно. Каспар ще раз узяв люльку і спокійнісінько задимів. Йому зробилося якось навдивовижу легко на душі. Він швидко оглядівся, прислухався… Потім побіг рішуче до дверей сусідньої кімнати і відкрив їх, навіть не постукавши.

Але в сусідньому приміщенні, що мало вигляд комори, нікого не було. Розчарування Каспара було приглушене тютюновим димом, і наступної ж хвилини він уже про все забув. Якраз у цей момент до кімнати вбіг лакей. Англієць страшенно квапився, щоб помітити настрій Каспара. «Hurry up!»[5] крикнув він, кинувши погляд на речі Еммеріха, а сам почав ритися в шафі. Почухавши за вухом, він сказав, що Фаукітт і Еммеріх зараз від’їжджають, і знову прожогом вискочив з мереживним жабо в руці. В дверях він мало не наштовхнувся на негра, що в цей час хотів вбігти до кімнати. Каспар, який саме знову схопив водяну люльку, перелякано випустив її.

Але у малого не було часу, і він нічого не помітив. Він нетерпляче рвонув дверці шафи, перерив весь одяг і, нарешті, вибрав зелений оксамитний сурдут, золотий тюрбан і накидку з коричньового сукна і поклав усе на крісло.

Каспар відчув у собі досі незнайому йому якусь дивну безшабашну впевненість. В той час, як він стежив з усмішкою за негром, який, присівши навпочіпки, почав нетерпляче розстібати свої черевики, в його голові промайнула неймовірна, навіть божевільна думка. Він побіг до дверей сусідньої кімнати, відчинив їх, просунув голову всередину і потім, обернувшись, крикнув схвильованим голосом: «Самбо! Глянь! Ой!»

Самбо запитливо підняв голову, випростався і підбіг до дверей. Каспар показав таємничим жестом на кімнату. Негр, нічого не підозріваючи, вскочив у неї. Тоді Каспар умить захлопнув двері і защіпнув їх на засувку.

З-за дверей чувся стукіт, крики, жалібні зойки. Але Каспар був невблаганний, хоч йому й дуже шкода було Самбо. Він похапцем зірвав свій одяг і швидко натягнув на себе зелений оксамитовий сурдут Самбо і коричньову накидку. Потім підбіг, до печі і намастив собі сажею з дверцят обличчя й руки. Нарешті він спробував насунути золотий тюрбан, але дивний головний убір ніяк не хотів сидіти на голові; до того ж його біляві кучері весь час по-зрадницькому вибивалися на лоб.

Та ось знову залунав ще голосніше, ніж перед цим, несамовитий лемент негра. Тоді Каспар, щоб заглушити крики Самбо про допомогу, почав співати на все горло пісню Червоних Лисів. Німецька пісня, яка доносилася з кімнати негра, напевне викликала б тривогу в готелі «Рай», тому краще він заспіває пісню, яку ніхто не розуміє. «Ма-ахіс хевіса, наєхьо! Наєхьо!» Індійська пісня надала йому мужності.

Раптом Каспарові видалося, ніби він, окрім несамовитого крику Самбо, чує ще й інший голос. Ага, це ж був лакей! Зверху сюди, здавалось, доносився його нетерплячий крик: «Самбо! Самбо!» А тепер пролунав також владний бас Еммеріха: «Куди подівся Самбо? Ми від’їжджаємо! Що це за шум зчинив там хлопець? Нехай поспішає і щоб не забув водяну люльку полковника!»

«Самбо! Дюбук!» вигукнув услід за цим лакей.

«Yes, yes, yes!»[6] Ще якусь мить Кас-пар затримався в кімнаті, збентежено подивившись на двері комори. «В крайньому разі він матиме що їсти і не помре з голоду», спробував він втішити себе. В душі він попросив вибачення у бідного негра і побажав йому, щоб він якнайшвидше визволився з свого полону.

«Сто чортів! Куди запропастився негр?» почув Каспар голос капітана.

«Осмілюсь доповісти, його вже покликали, — відповів хтось. — Піти ще раз подивитись?»

Охоплений страхом, Каспар перехилився через поруччя гвинтоподібних сходів і побачив поруч з Фаукіттом капітана Еммеріха при шпазі і шпорах; капітан нетерпляче ходив туди й сюди. Про те, що він міг би поговорити з Еммеріхом, навіть думки не могло бути.

— Sambo here![7] — опанувавши себе, вигукнув він зміненим голосом.

Еммеріх подивився наверх. Каспар закусив нижню губу і відскочив назад. Капітан, здавалося, аж кипів од люті, про що свідчив його почервонілий ніс.

Коли переодягнений кухарчук дійшов до останньої площадки сходів, він повернувся і спустився остатніми східцями задом наперед, щоб його не відразу ж впізнали. А чи не долітає сюди згори виття негра?

— Ну, нарешті, він уже тут! — пробубонів Еммеріх.

Тепер усе відбувалося надзвичайно швидко. Ось уже пани сіли в екіпаж. Кучер стримів на козлах, готовий до від'їзду. Лакей вказав удаваному негрові місце позаду на кареті і, низько вклонившись, попрощався з панами. Кучер ляснув батогом, коні рвонули і відразу ж пустилися риссю.

Каспар злякано оглянувся в бік готелю «Рай», але там уже не було нічого видно — скрізь тільки темрява та завірюха. В кареті, куди Каспар міг зазирнути через віконце, сиділи, нічого не підозріваючи, полковник та Еммеріх і з товариським виглядом розмовляли між собою. Каспар бачив тепер похмуре обличчя старого англійця зовсім близько. Він сягав капітанові ледве до грудей. Товсті щоки Еммеріха були яскравочервоні. Він кивав шанобливо, в той час як полковник Фаукітт, певно, щось йому пояснював. Але про що вони говорили, Каспар не міг зрозуміти. Нічого не було чути, крім гуркоту коліс, цокотіння копит та дзвону бубонців. Незабаром екіпаж виїхав з міста і покотив у напрямку до ландграфського замка. Коні побігли повільніше, бо дорога пішла на гору. Мимо потяглися засніжені вигадливі альтанки, кам'яні статуї богів, закриті клумби. В тьмяно освітленій оранжереї ще порався садівник. Крізь вогкі шибки Каспар бачив лаври та кущі олеандрів. Потім коляска в’їхала в могутню дубову алею. В кінці її виднілася з темряви сіра, яскраво освітлена споруда: замок ландграфа. Каспар затягнувся з водяної люльки і прислухався до ударів свого серця: воно стукало сильно, швидко. Приємне почуття якогось самозабуття огорнуло його… Екіпаж зупинився.

Слідом за Фаукіттом і Еммеріхом Каспар піднявся сходами замка, пройшов крізь оббиті залізом ворота з гербом ландграфа: на блакитному тлі красувався оздоблений золотом і сріблом лев. Наче уві сні проминув хлопець ряди камергерів, гофюнкерів та камер юнкорів. Всі вони стояли ніби під гвинтівкою, з фальшивим виразом найглибшої покори на обличчях. В одному з передпокоїв двоє ландграфських слуг звеліли Каспарові чекати. Англійський полковник та його важний ад’ютант пішли далі і більше не оглянулись жодного разу на нього.

Розділ сьомий

Каспар сидів у м’якому кріслі і, прибравши по можливості невимушеної пози, попихкував своєю водяною люлькою. Від диму йому лоскотало в носі, але чхнути не можна було тепер ні в якому разі.

Допитливо дивився він у дзеркало на протилежній стіні, розглядаючи себе і ставного старого лакея, який нерухомо стояв біля оздоблених золотом білих двійчатих дверей.

У Каспара був настрій переможця. Сповнений нетерпіння, він чекав на те, які ще несподіванки і пригоди принесе йому цей день і взагалі життя. «Зрештою, одяг негра був уже не таким поганим», вирішив він, ще раз пильно поглянувши в дзеркало. Його біляві кучері, які він вважав за дівчачі і тому, хоч і марно, намагався розправити за допомогою курячого жиру, були сховані під тюрбаном. А люлька англійця надала йому цілком чоловічої гідності і екзотичного блиску. Його думки жваво кружляли в світі фантазій. От було б діло, коли б він поїхав верхи на верблюді в одязі негра через піски Сахари і дихав би гарячим повітрям пустелі! Але в ту мить, як він ще малював собі подорож по пустелі, на думку йому спали Червоні Лиси з Північної Дакоти, і він у душі попросив пробачення у друзів-індійців за свою провину. Звичайно, йому треба спочатку поїхати до Америки, бо він завинив перед Червоними Лисами. Америка, ах, Америка…

Попихкуючи люлькою, Каспар знаходився в стані напівзабуття. Від тютюнового диму його пойняла втома. Він відчував усе сильніший свист у вухах, і йому раптом здалося, що перед його очима закрутився лакей, закрутилась уся кімната. Каспар опустив повіки, голова його схилилася на грудні.. Тепер він уже був офіцером і їхав верхи на гарячому білому коні. Нелегко йому було триматися в сідлі, такі шалені стрибки робив кінь. Гопля, ось він мало не полетів сторч головою. Із страхом він вчепився за гриву, але руки на цей раз відмовились йому служити. Одночасно він відчув пекучий біль у грудях і тоді сам побачив, як упав з коня. Капітан Еммеріх нахилився над ним, сльози лилися з очей друга, і він з докором промовив: «Молочний зуб, Каспаре! Люльку, дюбук!»

Каспар відчув, що його штовхають і торсають. Повільно, насилу переборюючи дрімоту, він розплющив очі. Хтось стояв перед ним і ляскав його по плечу.

— Гей, прокинься, негр! Ти повинен принести водяну люльку!

— Самбо, твій сер кличе тебе! — прокричали одночасно два інших голоси.

Каспар підвів очі і нерухомо втупився в довгасте лагідне обличчя старого камер-лакея. Другий, молодий лакей з карими, вирлоокими очима і фельдфебель стояли позад старого.

— Мерщій! Що трапилось? Ти що, глухий? Полковник Фаукітт звелів принести водяну люльку і з нетерпінням її чекає.

— Хлопчина навіть не хоче поворухнутись.

— Може, він нас не розуміє?

Обидва лакеї вражено глянули один на одного. Потім знизали плечима і похитали головами. Нарешті вони знову, жваво жестикулюючи, звернулись до Каспара: вони показували на водяну люльку, і молодий лакей корчив гримаси, начебто він курив. Лиш тепер Каспар опам’ятався. Лиш тепер йому стало ясно, що тут відбувається. На його обличчі промайнула лукава посмішка. Комедія починала його розважати. Молодий лакей промекав, насилу видавлюючи слова:

— Гей, сонько, прокинься! Вставай!

В ту ж мить Каспар відчув, що його ухопили за ноги й плечі і досить неласкаво підняли вгору; він ледве встиг рвонути до себе водяну люльку. «Гей, люди, чого це ви мене так ніжно схопили?», вирвалося у нього. Одразу ж Каспар схаменувся і ладен був собі відкусити язика за свою необережність. Лакеї, які несли хлопця через високі білі двійчаті двері і напівтемну залу з колонами, впустили його. Водяна люлька полковника Фаукітта впала і вдрізки розлетілася. Серед черепків сидів, протверезившись, удаваний негр і розтирав собі лікоть, який він забив під час падіння. Тюрбан сповз з його голови, на обличчі відбився переляк.

Два лакеї і фельдфебель розгублено втупилися очима в цей сюрприз. Потім вони почали перешіптуватись.

— Цей хлопець викликає у мене підозру, — стиха пробубонів фельдфебель. — Та й взагалі вся ця історія мені не подобається. Тут щось негаразд.

Раптом карі витрішкуваті очі молодого лакея застигли від страху, коли він випадково глянув на свою білу формену куртку.

— Ой лихо! Негр линяє!.. — Він підняв угору рукав, замащений сажею.

— Що там за шум, Йоган? Нічого не сталось? — пролунав владний голос з глибини розкішного робочого кабінету, на порозі якого трапилося нещастя.

На якусь мить Каспарові і всім іншим перехопило подих. Лише тепер він помітив на відстані якихось десяти кроків похмурого полковника Фаукітта і ще одного чоловіка з величезним яструбиним носом; його білий кучерявий парик і широкі плечі в зеленому сурдуті з камчатної тканини викликали повагу. Це, мабуть, був пан фон Шліффен. Так, звичайно, це був ландграфський міністр! Але куди подівся Еммеріх?

Бесіда між обома панами, що сиділи один проти одного у важких з високими спинками кріслах за химерно оздобленим письмовим столом, була такою пожвавленою, що обидва, лиш кинувши короткий, неуважний погляд на двірську челядь, відразу ж знову повернулися до розмови. Негра і водяної люльки, здавалося, зовсім не помітили або вже знову про них забули. З цього скористалися супровідники Каспара і, крадучись навшпиньках, пішли геть звідти.

Каспар все ще ніяк не міг отямитися від переляку. Він боязко покосився очима на двох великих панів, чиї ордени, галуни і зірки виблискували від кожного руху. Лише через деякий час, переконавшись, що на нього не звертають ані найменшої уваги, Каспар почав прислухатись до їхньої розмови.

Полковник Фаукітт, який розмовляв німецькою мовою з дещо помітним іноземним акцентом, іноді підмішуючи англійські слова, розповідав про одне з засідань англійських міністрів в Букінгемському палаці в Лондоні. Його величність король Георг III скликав цю нараду кабінету міністрів, щоб вирішити, яким чином можна втихомирити непокірні американські колонії.

Кінець кінцем визнали, що найкращим буде надіслати сильну армію для придушення повстання. Тому було вирішено вербувати іноземні допоміжні війська.

— А примирення з повстанцями виключається? — спитав Шліффен.

— Цілком виключається! Адже мова йде тепер не про просту відмову сплачувати податки, mon tres cher general[8]. Біля міста Лексінгтон ці колоністи відбили британські війська в справжньому бою і цим самим поставили під сумнів авторитет уряду його величності, короля Британії. Ах, це бунтарство! Ми повинні розпочати війну, Іншого виходу немає…

— Я розумію, я розумію вашу ситуацію, — промовив Шліффен. — Північна Америка — це, зрештою, один з найкращих самоцвітів англійської корони.

І просто відмовитись від такого самоцвіту, як цього, очевидно, вимагають бунтарі… ні, це вже занадто. — Він нахилився до полковника і продовжував приглушеним голосом: — Така вже чернь, мілорд, це дитина, яка не дивиться в майбутнє, а хапається за уявне благополуччя сьогоднішнього дня. Свободи, — кричить вона, — демократії! Нібито при демократії не може бути найнещаднішого рабства. Демократичний деспот-простолюд здається мені ще страшнішим від азіатського деспота. — Шліффен зробив паузу. Коли він знову заговорив, його слова звучали холоднокровно, по-діловому. Він пильно подивився на співрозмовника. — Як сказано, я повністю усвідомлюю необхідність вжити рішучих і дійових заходів. Я дуже добре уявляю собі те скрутне становище, в якому знаходиться зараз його королівська величність в зв’язку з військовим поповненням.

— О ні, не так, зовсім не так, — поспішно запевнив полковник. — Або краще сказати: тепер уже зовсім не так. Ваше превосходительство, мабуть, мають на увазі договір про постачання рекрутів, який ми уклали з ганноверським підполковником Шейтером. Від цього плану ми повністю відмовились і маємо зараз намір вступити в прямі переговори з німецькими князями. Тим більше, що наш посланник в Гаазі, сер Йорке, запевнив, що наші друзі — німецькі князі — мають щодо нас якнайкращі наміри, в чому ми зрештою ніколи і не сумнівались.

— Англія дуже розумно зробила, що послала посередником саме вас, — сказав Шліффен поблажливим тоном, — таку людину, як ви, пане полковник, яка при німецьких дворах почуває себе наче вдома і навіть служила при брауншвейзькому наслідному принці під час Семирічної війни.

— Мені справді дуже приємно відновити свої давні зв’язки. Я дуже ясно пригадую також, mon tres cher general, як я зустрів вас вперше в брауншвейзькій чи, здається, кассельській резиденції. Всі говорили тоном найглибшої пошани про «благородного Шліффена», який володів здібностями як генерала, так і видатного державного діяча, і я після цього загорівся бажанням познайомитись з вами. Ну, а тепер поговоримо про мою місію: мені доручено встановити контакт з князями, які вже були нашими союзниками під час Семирічної війни. Насамперед, звичайно, з Касселем і Брауншвейгом, які для нас є не лише постачальниками людей, але й родичами англійського королівського дому, до певної міри союзниками. Англія переконана, що для неї не становитиме особливих труднощів швидко одержати потрібних їй найманців. Насамперед, звичайно, для нас бажані хороші снайпери. Я прибув, як я вже напочатку згадував, прямою дорогою з Брауншвейга. Герцог прийняв мене надзвичайно ласкаво і відразу ж погодився, звичайно за відповідну оплату, дати в розпорядження його величності прекрасний військовий корпус для служби в Америці. Мова йде про 4300 чоловік. Піхота і драгуни. Так, Брауншвейг має можливість постачати солдатів.

— Comment?[9] — Шліффен, склавши руку лійкою, притулив її до вуха. — Ви сказали, має можливість постачати солдатів. Мілорд, брауншвейзький герцог переживає таку велику фінансову скруту, що він неспроможний придбати ані хорошої зброї, ані військової форми, коли навіть йому й пощастить набрати військо, його борги, певно, сягають 12 мільйонів талярів. Коли я згадую про це, то, звичайно, без будь-якої думки про свою власну вигоду, а лише з прихильності і дружби. — Шліффен зустрівся довгим щирим поглядом з пильними очима свого візаві.

— Мені здається все-таки, що ви, вельмишановний пане міністр, несправедливо ставитесь до Брауншвейга. Перебуваючи там, я щоранку був присутній на параді і бачив численні війська, прекрасно вимуштрувані. Вони бездоганно володіють своєю зброєю, проводять стройове навчання так вправно, що навряд чи й годинник може краще йти, і марширують, і повертаються дуже добре. Також і військова форма досить охайна. Якщо і решта солдатів мають такий вигляд, то можна моєму суверенові побажати удачі у вигідній торгівлі. Я з Брауншвейгом вже визначив умови договору і везу з приводу цього листа…

Десь скрипнула підлота. Хтось наближався до робочого кабінету. Серце Каспара шалено застукало, він одразу впізнав ходу Еммеріха. І от капітан уже підійшов до письмового столу, дзвінко пристукнув підборами і передав Шліффену офіційного листа, в читання якого той одразу і заглибився. Каспар напружував усі сили, щоб залишатися спокійним. Із страхом стежив він за своїм другом-капітаном, який сів за невеличким столиком, недалеко від обох учасників переговорів, і почав поратися коло воронячих пер, складаних ножиків, ножиць для паперу, туші та стрічок для пакетів. Каспарові здалося, що Еммеріх за сьогоднішній день уже вдруге змінився. Справді, в цьому офіцерові в чоботях із шпорами вже нічого не нагадувало того капітана, що коротав голодні дні в «Золотому якорі», але разом з тим зникла і та хвацькість, якою він хизувався перед самим від’їздом із старого готелю, а потім у «Раї». У нього тепер був вигляд вишукано одягненого лакея, в кожному русі якого і в кожній складці обличчя просвічувала повага до його високих начальників.

Тим часом Шліффен закінчив читати листа.

— Гм, — пробурмотів він, — вашого брауншвейзького постачальника солдатів, здається, ніщо так не турбує, як бажання залучити до цієї справи і мого князя. — Він злісно посміхнувся і потім продовжував серйозніше: — Я вважаю, мілорд, що вам зараз не слід було домагатися аудієнції з ландграфом, та й взагалі це тепер неможливо. У найсвітлішого князя надзвичайно поганий настрій і дуже мінливі душевні пориви. Ось уже кілька днів вони нікого не приймають.

— Чи справді зовсім неможливо домогтись прийому? — на обличчі Фаукітта не лишилось і сліду від усмішки.

— На жаль, це так. Принаймні поки що. Проте, коли ви захочете чекати… А втім, ви можете також зі мною все обговорити. Я навіть думаю, мілорд, що це буде вигідніше для вас. І саме тому, що найсвітліший князь дуже прихильний до своїх солдатів. Вони для нього єдина втіха на старості років. Треба підійти до найсвітлішого князя обережно і крок за кроком підготувати його до справи, яку ви маєте намір здійснити. Між іншим, скільки солдатів вам потрібно?

— Від десяти до дванадцяти тисяч чоловік, — сказав Фаукітт непевно, — але якщо ця кількість для вашої країни буде занадто великою… — Він з сумнівом поглянув на Шліффена.

Проте той відповів так, ніби йшлося про щось зовсім звичайне:

— Я вважаю, що таку кількість війська можна було б підготувати до відправки, скажімо, щонайпізніше у квітні. Якщо тільки, само собою зрозуміло, буде на де згода найсвітлішого князя. Зрештою, і серед дворян могли б ми знайти на офіцерські посади теж достатньо кваліфікованих людей.

Останні слова у Фаукітта викликали задоволення, а у другої присутньої там особи, капітана Еммеріха, зовсім інше почуття. Каспар ясно побачив, як здригнувся Еммеріх, почувши зауваження про офіцерів з дворян. Шия капітана, здавлена вузьким коміром мундира, надулася і почервоніла, і дивна улеслива посмішка застигла на обличчі. Каспарові стало його жаль.

Тимчасом міністр говорив далі:

— Наш військовий устрій поставлено з часу останньої війни знову на відмінну ногу. В наших цейхгаузах повно всього. А які у нас казарми! Наші рекрути міцні, здорові люди. Ах, взагалі наші війська, мілорд! Від Англії до Греції немає в Європі такого поля бою, де б не відзначилися гессенські піхотинці. Ну, та про що тут багато розповідати. Адже Англія добре знає наших хлопців!

Фаукітт був захоплений.

— А хороші стрільці теж є у ваших військах? — спитав він жваво.

— О, зрозуміло! Кращих мисливців і лісовиків не знайдете в цілому світі, пане полковник!

— Чудово! — Фаукітт розцвів. — Мені справді пощастило, пане міністр, що я зустрівся саме з вами, з такою прекрасною, люб’язною, розумною людиною…

— Ох, прошу, прошу! Звичайно, ми не можемо заплющувати очі на певні труднощі. От, наприклад, мені спало на думку, що нашому лісному відомству, яке поставлятиме вам єгерів, буде завдано великої шкоди! — Шліффен почухав голову під париком.

— Про це ми вже потурбуємось, вельмишановний пане міністр. Гессен не повинен зазнати жодних збитків. Моє слово честі кавалера на підтвердження цього! Найголовніше для нас — швидка поставка солдатів.

— Тепер швидкість залежить від умов. Яку угоду уклали ви з Брауншвейгом?

— Та, mon tres cher general!.. — Фаукітт замовк, застуканий зненацька. — Умови угоди є взагалі такою ж таємницею, як і секрети алхімії. Але вам я скажу чисту правду. Ми заплатили герцогові за кожного піхотинця тридцять крон з грошей для вербовки. За кожного вбитого буде заплачено ще раз вербувальними грошима, а троє поранених рахуватимуться, як один убитий. Тяжко поранені і непридатні до служби будуть доставлені за королівський рахунок назад в гирло Ельби та Везера. З дня підписання договору Брауншвейгу буде виплачено субсидію. Субсидія діятиме до того часу, поки брауншвейзькі війська служитимуть Англії, і вона дорівнюватиме щорічно 37,5 крон за голову… — Фаукітт обернувся до капітана і гукнув: — Еммеріх, а дайте-но сюди договір! — Потім він продовжував: — Отже, коли я не помиляюсь, загалом 64 тисячі німецьких крон щорічно, ми можемо зараз подивитись. Але після закінчення кампанії субсидію буде збільшено вдвоє, відповідно до цього вона становитиме… ага… щось приблизно 128 тисяч крон; і це за повні два роки, починаючи з того дня, коли брауншвейзькі війська повернуться на свою батьківщину. Право заміщати вакантні місця залишає за собою герцог. Але застосування військ в Америці визначає його королівська величність Британії.

«128 тисяч крон! 30 крон вербувальними грошима! А за небожа головного лісничого було заплачено лише сім крон, та й ті заховав у свою кишеню його дядько», згадав Каспар. Рюбенкеніг попався тільки за те, що ситно попоїв. А Адама Вейрауха і студента вербувальники просто побили і силоміць забрали з собою. Що за брудна справа! Анзельм мав рацію: бідні піддані повинні оплачувати війну своєю кров'ю і кістками.

Шліффен сидів, насупивши лоба, хитав головою і кілька разів буркнув незадоволено «гм-гм».

Полковник Фаукітт стежив за міністром недовірливо і стурбовано.

— Ні, — бовкнув Шліффен. — Ця винагорода нічого не варта. Що зробиш? Ви лише даремно марнуєте час, мілорд. Ні, ні, ні.

— Як так, прошу? — Англійський посередник був украй спантеличений. Він запнувся — Але я сподіваюся, що ви говорите це не всерйоз…

— На такий договір міг погодитись тільки Брауншвейг. Він зайшов у безвихідь. Але ми? Ні, ні, для нас це зовсім невигідно. Між вашими умовами і тими, яких ми вимагатимемо, дуже велика відстань. Ну, нічого не вдієш, найсвітліший князь і так проти продажу солдатів…

— Ну гаразд, а в чому ж полягають гессенські вимоги?

Ще якусь мить Шліффен втішався занепокоєнням англійця, перш ніж відповів напрямки:

— Його світлість дуже неохоче погодиться послати так багато своїх підданих у таку далеку невідому країну, гм, я фактично не знаю… І наші солдати теж напевно вороже поставляться до цього плану. Навряд чи ваші лорди мають хоча б приблизне уявлення про те, яку велику антипатію відчуває тутешній простий народ до Англії. І я дуже ясно пригадую собі, як ще під час останньої війни деякі зловмисні люди намагалися залякати солдатів англійською службою. Ох, немало є підлих мерзотників, з якими, на жаль, треба рахуватись. А чи не краще було б з цієї причини використати гессенські війська в Ірландії, а не в Америці, пане полковник?

— Ні, про це не може бути і мови! — вигукнув Фаукітт більш збуджено, ніж можна було чекати.

— Ну, якщо це зовсім не підходить, то ми й не будемо на цьому наполягати. — 3 видимим невдоволенням Шліффен пішов на цю поступку, можливо, він зробив це тільки для того, щоб дати англійському посередникові змогу занести на свій рахунок якусь вигоду. Але зараз же услід за цим він з найлюб’язнішим виразом підсунув Фаукіттові новий сюрприз. — Ви щойно говорили про вербувальні гроші, пане полковник, — сказав він. — Але, певно, ви забули при цьому згадати про вербувальні гроші для офіцерів?

— Що таке? Вербувальні гроші для офіцерів? Це щось зовсім нове! Про таку вимогу я взагалі ще ніколи не чув. Адже це становило б майже на двадцять процентів більше видатків… Я ж не маю права займатися марнотратством… — Фаукітт був справді глибоко здивований з цієї вимоги. Він кинув розпачливий, промовистий погляд на свого ад’ютанта. Але Еммеріх — чи випадково це? — дивився на стелю і старанно вертів своїми великими пальцями.

— Хороших офіцерів і солдатів не знаходять на базарі, вельмишановний, — зауважив непохитний Шліффен. — Але якщо ви не бажаєте… ми не так-то вже й зацікавлені у цій справі. В усякому разі для мене особисто було б дуже приємно, пане полковник…

— Ні, ні! — перебив його англієць жалібним голосом. — З-за вербувальних грошей для офіцерів все ж не можна розірвати переговори, пане міністер! Ах, але мені неприємно, надзвичайно неприємно!

— На жаль, я не можу вас уберегти від дальших неприємностей, пане полковник. Поміркуйте ще над цим, може, взагалі краще вважатимемо, що ця розмова не відбулась між нами… Ну, як ви бажаєте…' Ви записали? — спитав він Еммеріха. — Пункт другий: вербувальні гроші для офіцерів… Щождо вербувальних грошей для солдатів, то про 30 крон, звичайно, не може бути й мови! Це ж смішно, це зовсім нічого не варто. Людина коштує на сьогоднішній день більше, ніж ваші тридцять крон. Задаток і оплата мають бути значно вищими, щоб приманювати рекрутів, чи не так? Ми повинні за кожного солдата одержати, ну, скажімо, принаймні на п’ятнадцять крон більше. Адже подумайте про те, що ми, окрім рекрутів, мусимо ще придбати сідла, шаблі, пістолети, шпори, чоботи і т. д.

Фаукітт зробив плаксиву міну святого.

— Ви стаєте все дорожчим, топ tres cher general! Починаючи з 1702 року ви, гессенці, весь час підвищуєте свої вимоги. Солдат десь одразу загине, а за нього плати так багато! Ой, ви ставите мене в жахливе становище! Вдома мене за це не погладять по голівці.

— Гроші течуть не з королівської казни, а сплачуються тільки парламентом, — спробував умовити його Шліффен. — А для парламенту Гессен справді не зобов’язаний нічого дарувати.

— В парламенті почнеться справжнє пекло!

— А ви дайте їм в парламенті досхочу накричатись. Також і вмілий хірург не може ампутувати хворого, щоб він не кричав. Але медик повертає йому здоров’я і життя. Що, неправду я кажу?

Фаукітт лише наважився ще раз стиха заперечити:

— А що буде, коли Брауншвейг про це дізнається?

Шліффен, усміхаючись, закивав головою:

— Підступні і заздрісні всюди пробивають собі дорогу. Але ми ж не повинні дзвонити про це на цілий світ. Від мене не дізнається про це жодна душа. Заспокоїлись? Але все ж я вам дуже співчуваю, мілорде. Ох, така вже доля міністрів — нізащо зносити образи… Зрозуміло, і у нас тут народ знову лементуватиме «рятуйте», що, бачите, знову торгують солдатами. Але ж цю торгівлю, освячену традиціями, вже запроваджено так давно. Ще за часів Ксенофона грецькі воїни служили за плату у перського царя. Найсвітліший князь, віддаючи в найми солдатів, лиш іде по стопах своїх попередників. Але вони не зменшували, так як його світлість князь, податків і не робили для країни жодного добра.

- І все ж зчиняється цей дурний галас про прибутки ціною людських жертв! Гессенці все одно мандрували десь би по чужих країнах і пропадали б, не приносячи державі жодної вигоди… — Шліффен раптом замовк і втупився якимсь відсутнім поглядом у підлогу. Захищаючи торгівлю солдатами, він зайшов далі, ніж це було вигідно для справи.

— Я нагадую ще один важливий пункт»— після короткої паузи продовжував він, — не питання грошової валюти. Нам треба встановити, що всі суми оплачуватимуться банковими кронами.

— Банковими кронами? Але як же це? Це ж майже вдвоє більше, ні, на це я не можу погодитись. Брауншвейгцям ми платимо тільки німецькими кронами.

— Гессенці не брауншвейгці, пане полковник!

— Але солдат все одно залишається солдатом, — лементував Фаукітт.

Шліффен скочив з місця і заходив перед письмовим столом туди й сюди, вп’явшись очима в золоті пряжки своїх черевиків. Фаукітт з боязким виразом слідкував за кожним кроком свого, величезного на зріст, огрядного супротивника. Шліффен зупинився і зверху вниз подивився на англійця.

— Гессенці могли б досить довго тягнути переговори і, зрештою, перекинутись на бік того, у кого був би успіх. Але ні, цього ми не хочемо, не хвилюйтесь! Справа короля Георга для нас така ж близька, як і наша власна. — Голос Шліффена звучав хрипко, а сірі очі іскрилися вологим блиском.

У Фаукітта знову спалахнула надія. Збентежено і недовірливо він вдивлявся в грубе, з великим яструбиним носом, обличчя Шліффена.

Шліффен продовжував:

— Все вийде на добре, ось побачите, мілорде, при наявності доброї волі і взаємної люб’язності. Наприклад, я хочу зовсім випустити з брауншвейзького договору параграф про відшкодування за вбитих і поранених, хоч це і завдасть нам великих фінансових збитків! Але для наших солдатів є справою честі пролити свою кров і навіть віддати життя в боротьбі за короля, і це не оплачується грішми. Але в питанні субсидій і вербувальних грошей я не можу поступитися. Ви повинні все ж врахувати І таке велике віддалення. І, будь ласка, не забудьте й тієї обставини, що внаслідок нового набору ви одержите війська в повному складі, і вони ляжуть новим тягарем на князів, що проводили набір, коли завдяки якій-иебудь події війна скоро закінчиться…

Фаукітт прислухався.

— Ви гадаєте, що ця війна не довго триватиме?

— Чесно кажучи, так. Звичайно, все залежатиме від ведення війни і від тих сил, які будуть у розпорядженні його величності. Якщо по-справжньому вдарити, то, на мою думку, можна вмить покінчити з цією справою. Я ставлюсь вороже до всіляких підступів і вивертів, пане полковник, і тому кажу прямо і відверто, що брауншвейзькі умови дійсно завищені. Коли ж ми припустимо, що повстання в Америці буде придушено скоро, то це ж просто нахабство вимагати протягом двох років після повернення додому подвійних субсидій. Я ж, чесна людина, кладу свої карти на стіл відкритими. Для нас гроші — це найголовніше. Я лише вимагаю, щоб після закінчення війни субсидія виплачувалась ще один рік, але, певна річ, ми повинні б були одержувати подвійну субсидію протягом недовгочасної перестрілки з американцями. Чесно чи ні? Що ви скажете?

Шліффен зупинився перед англійцем і зробив на обличчі таку гримасу, нібито він приносив якусь жертву.

Даремно полковник Фаукітт докладав усіх зусиль, щоб зменшити субсидію.

— Ну гаразд, на мою думку, вимогу подвійної субсидії буде схвалено, — сказав він нарешті засмучено. — Все ж таки скажіть мені цілком відверто, чи справді ви вважаєте, що брауншвейзький договір такий невигідний? Це було б жахливо! А зрештою, де ж цей договір, пане капітане?

— Не знаю, на жаль, я не міг його знайти, — прогаркавив Еммеріх. — Може, він у плащі пана полковника? — Еммеріх підвів запитливо брови.

— Прокляття! — Фаукітт скочив з місця і розгніваний прожогом кинувся з кабінету.

Одутлі щоки Еммеріха почервоніли, коли він з невимовною хитрістю дивився услід своєму начальникові.

Потім він повагом відкашлявся, поквапно витяг з своєї форменої куртки згорток паперу і вдарив лунко об стіл,

— Що це таке? — запитав неуважно Шліффен.

Брауншвейзький договір, ваше превосходительство, — заявив Еммеріх. Він випнув наперед груди, від чого у нього утворилось подвійне підборіддя. — Я весь час нетерпляче очікував нагоди, щоб віч-на-віч поговорити з паном міністром. — Еммеріх сяяв від старанності.

— Що таке? Я не розумію… Адже ж ви ад’ютант полковника Фаукітта…

— Поки що ад’ютант, ваше превосходительство, — багатозначно відповів Еммеріх гучним голосом. — Пане генерал, для мене було б справжнім щастям битися офіцером в гессенських рядах…

Здивований і зацікавлений, Шліффен тепер вперше уважно глянув на капітана. Його обличчя поступово прояснилося.

— Он як! Ну, побачимо! Все ж ми не можемо забігати наперед, ви розумієте…

Саме в цю хвилину знову з’явився полковник Фаукітт. Він був роздратований і, здавалося, ладен ось-ось посваритися; його очі недовірливо поблискували з-під прищулених повік. Можливо, він чув останні слова Шліффена, і в нього могла прокинутися підозра.

— Договору я не знайшов у плащі, — буркнув він Еммеріхові. — Що це означає?

— Я його тільки що знайшов тут, на письмовому столі, серед паперів. Ми саме хотіли якраз піти попросити пана полковника… — сказав Еммеріх. Він крадькома усміхнувся, відкашлявся, але посмішка все одно ховалася в куточках його рота, хоч у застиглих очах з’явився переляканий, збентежений вираз.

— Договір знайшовся тут серед документів, — прийшов Шліффен па поміч Еммеріхові, промовивши з цілковитою впевненістю. — Я його, мабуть, помилково сунув у свої папери. А втім, мені здається, пане полковник, що для нас найкраще взагалі не брати до уваги цей нещасливий договір. Головне полягає в тому, щоб ми порозумілися, чи не так? В даному випадку також мова йде про значно більшу і важливішу поставку військ. Я вважаю, що Гессен зміг би дати приблизно п’ятнадцять піхотних полків, чотири гренадерських батальйони, дві фельд’єгерських роти і три роти польової артилерії. В полку 21 офіцер, 60 унтер-офіцерів, 22 музиканти, 530 рядових… — Останні слова Шліффен лиш промимрив, бо, швидко черкаючи пером, почав робити підрахунки. — Отже, разом це становило б приблизно 12500 чоловік. До цього ми ще, може, могли б виділити якусь кількість солдатів з ландграфських гвардійських полків. Але поки що точно цього не можу обіцяти. Гм, побачимо. Будемо сподіватись, що найсвітліший князь також і на це погодиться.

— Коли б ваше превосходительство поклопотались про це, — сказав Фаукітт настійливо. — Цим самим ви б зробили його британській величності справжню послугу, і я переконаний, що королівська вдячність…

— Я докладу всіх зусиль, щоб завоювати доброзичливість князя, в цьому ви можете на мене покластися, пане полковник. Якщо мені пощастить схилити найсвітлішого князя на наш бік, було б дуже корисно одержати відповідну суму задатку, щоб негайно розпочати вербування, а разом з тим закупку обмундирування і виплату грошей!

Коли почулося слово «виплата», Фаукітт схопився як ошпарений:

— Гроші цього разу ми виплачуватимемо самі. Війська повинні одержувати своє утримання в такому ж розмірі, як і англійці. Я прошу внести в договір окремий пункт відносно видачі оплати. А то знову могло б мати місце таке саме шахрайство, як і минулого разу…

— Яке, прошу? — накинувся на нього Шліффен.

Але Фаукітт не злякався. Озлобленість, яка накипіла в нього під час украй невигідного для Англії ходу переговорів, нарешті знайшла свій вихід.

— Я з усією енергією наполягатиму на тому, щоб виплата утримання провадилась англійськими військовими скарбниками, — прокаркав він розлючено. — Адже ж вам добре відомо, що раніше були випадки, коли від найманців утаювали різницю між нашого і гессенською платою і привласнювали її собі. Тепер цього я не можу допустити ні в якому разі, бо для нас дуже важливо, щоб солдати з охотою несли свою службу в Америці…

— Що означає: «Цього не можна допустити». Але, прошу вас, ви ж не насмілюєтесь цим сказати, пане полковник, що найсвітліший князь затаює гроші? — загримав Шліффен. Його обличчя стало червоним і суворим. — Чого вам треба взагалі від нас? Будь ласка, не забувайте, що ви нас просили поставляти вам військо, а не ми самі вам нав’язувались!

Фаукітт цього разу не залишився в боргу перед міністром. Між ними зав’язалась запекла суперечка, і обидва державні діячі забули про всякі правила ввічливості.

Шліффен, здавалося, був зовсім не-підготовлений до такого непокірного поводження Фаукітта.

— Я, безумовно, визнаю, що під час останньої війни гессенським солдатам довелось зазнати чимало лиха через ганебне шахрайство, — спробував він, нарешті, заспокоїти його. — На жаль, ми все ж мусимо відмовитись від якогось особливого пункту в договорі, бо це б могло, напевне, викликати незадоволення найсвітлішого князя. Але ви можете цілком покластися на те, mon tres cher аті[10], що гессенці цього разу будуть утримуватися так само добре, якщо не краще, ніж у 1745 році, коли вони були в Англії. Все ж плата повинна видаватись безпосередньо військовими скарбниками ландграфа. Від цього я нізащо не відступлюсь. — Шліффен усміхнувся самими губами, але очі його залишились серйозні.

Капітан Еммеріх ледве стримував себе, щоб не розреготатися вголос, І обличчя його зробилося червоним, як рак.

Нарешті Фаукітт поступився. Все ж він залишав за собою право перевірити боєздатність військ перед їх прийняттям, бо, як він сказав, під прапори може стати більше бродяг і різних пройдисвітів, ніж цього б воліла Англія. Шліффен усе пообіцяв, і втомлений англієць замовк.

Тепер бесіда зробилася дуже чемною. Говорили лише про незначні речі, причому розмову вів невтомний Шліффен. Але й під час цієї самої мирної розмови вій не міг пропустити нагоди, щоб не полаяти ділових конкурентів Гессена, Один якийсь на ім’я Делізле, що видає себе за ліценціата[11] медицини та великого чародія і запевняє, що володіє філософським каменем, зупинився у герцога Брауншвейзького, і Шліффен хотів би знати, чи справді під час спроб алхіміка вилетіла через димар, а також потрапила до кишені хитрого шарлатана величезна сума грошей. Зате міністр захоплено вихваляв міланського кавалера і вченого, якого найняв на службу гессенський ландграф Фрідріх. Шліффен запевняв, що сам був присутній, коли цей світоч алхіміків з трьох розтоплених куль, галуну, селітри, таємничого порошку і двох краплин олії виготовив в залізному панцирі золоту пластинку, яку він подарував ландграфові Фрідріху.

— Гессенці скоро будуть купатися в золоті, пане полковник. І тоді у його світлості князя буде тільки одне бажання — будь-якими способами полегшити долю своїх підданих. Отже, для наших добрих гессенців відкриваються тепер чудові перспективи.

Шліффен говорив з захопленням:

— О, найсвітліший князь! Він наш дорогоцінний діамант — справжній батько своєї країни! Хіба б у нас була без нього така велика кількість казарм і церков, шкіл, шпиталей, наших чудових виховних закладів для дворянських дітей обох статей, і навіть виховний будинок для підкидьків! В нашому музеї міститься обсерваторія, бібліотека, різноманітні рідкісні речі.

В такому ж дусі точилася розмова ще кілька хвилин, поки полковник Фаукітт не глянув на годинник і почав ввічливо прощатися:

— До побачення, ваше превосходительство. Було дуже приємно. І, будь ласка, не забудьте: пунктуальна поставка.

— Гарантую. І пунктуальна оплата, ха-ха-ха!

Вони обнялися і холодно поглянули один на одного через плече. Еммеріх скорчив всезнаючу задоволену гримасу, по-військовому пристукнувши підборами. Потім він еластичною ходою пішов у сусідню кімнату, щоб принести плащі.

— Але про дюбук ми все ж забули, — нагадав Шліффен англійцеві.— Про ваш знаменитий дюбук і про негра з «Тисяча і одної ночі». Ну, то як?

— А й справді! Самбо! Самбо! Куди ж це подівся негр?

По спині Каспара пробіг мороз, коли мова торкнулася негра. Він сховався за портьєру і стояв там, витягнувшись як струна.

Шліффен заплескав у долоні.

— Ей, Погане! Приведи сюди негра!

Каспар повернувся на закаблуках, щоб утекти. Але саме в цю мить на порозі з’явились два лакеї і перешкодили йому здійснити цей намір.

— Ну, де ж хлопець? — прокаркав Фаукітт.

Лакеї втягли в кімнату дивовижного Самбо, який відчайдушно опирався. Обличчя його було в плямах, тюрбан сповз набік, і сам він весь трусився.

— What’s that? [12] — Англієць аж онімів від подиву. — Are you crazy? [13] — заревів він потім. — Don’t yon dare… My dear general, I don’t quite understand…[14]

Фаукітт розлютився ще більше, коли удаваний Самбо на зливу англійських слів відповів по-німецькому: «Ваша милість, люлька роз… роз… розбилась».

Міністр Шліффен аж за боки брався від реготу.

— А я й не знав, пане полковник, — видавив він, — що серед негрів теж є німецькі найманці.

Кров ударила в голову Фаукіттові. Щось буркочучи, вїн підійшов до Каспара і крутонув його за вухо.

— Але повірте мені, ваше превосхо дительство, це ж зовсім не він! Слово честі, я нічого не розумію.

За дверима почувся шепіт і якась метушня. Наступної ж миті до кімнати, як на загад, вбіг справжній Самбо, щоб підтвердити слова свого пана. Він швидко нахилився, підняв розбиті частини водяної люльки, дістав якусь запасну частину з свого сурдутика, вмить склав дюбук і подав його англійцеві, схвильовано лопочучи багатослівне пояснення своєї невинності. Фаукітт взяв водяну люльку обома руками і суворо оглянув її з усіх боків. До всього цікавий міністр Шліффен встромив диковину між зуби і зробив першу затяжку. Полковник Фаукітт, негр і обидва камер-лакеї, здається, зосередили всю свою увагу на тому, щоб відгадати, чи сподобається люлька міністрові.

Саме в цей час повернувся Еммеріх. Малесенька іскорка надії знову спалахнула в Каспара. Надія, але не радість… Від того, що він тільки-но почув і побачив, боляче стискалося його серце.

— Капітан Еммеріх, — крикнув він свистячим, приглушеним голосом.

Еммеріх повернув голову в бік Каспара і остовпів. Недовірливо і пильно зміряв він міцну, дебелу постать хлопця Раптова блідість видала, що він, незважаючи на переодягнення, впізнав свого покровителя за часів злиденного животіння в «Золотому якорі». Все ж він удав, ніби зовсім не знає хлопця.

— Широка борода! — Каспар боязко смикнув капітана за рукав.

Еммеріх струснув його, немов хворого чумою.

— Що це все значить? Що ти тут робиш? І в цьому костюмі?

Каспар розпачливо махнув рукою.

— Капітане, ви мусите допомогти! Рибалку Адама вербувальники силоміць схопили на вулиці і забрали в рекрути. І студента також. І ще інших. Вони ж не хотять їхати до Америки. Ох, пане капітане!

— А, сто чортів! — вилаявся Еммеріх, намагаючись приглушити свій голос. — Що за баламутство! Яке мені й тобі до того діло, чи хотять вони, чи ні?

— Але ж Адам мій друг!

— Це дурниця!

Каспар більше не чув, що казав Еммеріх. Його кинуло в жар і в у шах загуло. Втративши віру в Еммеріха, він пильно дивився на його роззявлений рот, настовбурчені біляві вуса і на язик, м’ясистий, як у папуги.

— Відколи ти тут шпигуєш? Відколи, я хочу знати! Ну що, тобі язик відібрало?

Каспара пройняв жах від пронизливого погляду Еммеріха. Огида здавила йому горло.

— Відколи ти тут? — повторив Еммеріх настійливо.

Каспар знизав плечима.

— Я знаю, що був тут не до речі, — сказав він сумно. — Але заради такої справи все ставиться на карту… — Він набрався духу і рішуче продовжував — Все ставиться на карту. І для вас також. Краще вже голодувати в «Золотому якорі», ніж бути підлим.

— Замовкни, ти цього не розумієш, — сказав Еммеріх звисока. — І це не твоє діло, зрозуміло? — Він зробив загрозливий рух.

Вже почали прислухатися Шліффен і Фаукітт.

— Чого треба цьому хлопцеві? — запитав міністр.

Капітан засміявся неприродно і моторошно.

— Він хоче піти в солдати барабанщиком, — відповів Еммеріх з награною впевненістю. — Гаразд, мій хлопче, ти станеш ним. — Він кивнув фельдфебелю, що стояв з лакеями під дверима. — Гей, тут є молодий рекрут! Зараз же відвести!

Каспар злякано глянув на фельдфебеля. Від хвилювання йому аж дух забило.

Шліффен зареготав своїм пронизливим, оглушливим сміхом.

— Але він чомусь зробив кисле обличчя!

Еммеріх намагався попасти в тон міністерському сміхові.

— Це нічого не значить. Рак не нарікає на те, що утопиться, — прокаркав він.

Серце Каспара стискалось від нестерпного болю, немов у ньому була рана чи розколина. Його друг Еммеріх зрадив його, це було ясно.

Не опираючись, він дав себе відвести.

Розділ восьмий

«Встати!»

Двері трохи прочинились, на підлогу впала одежа, а за нею загриміли черевики.

Сон відлетів од Каспара. Певно, було ще дуже рано, раніше, ніж завжди, бо в камері було майже темно; за загратованим віконним отвором бушував вітер і йшов дощ.

«Так-так!»

Біля Каспара щось заворушилось. Солома зашелестіла, і з неї піднялася чорна тінь. Широко розплющеними очима Каспар намагався розгледіти в темряві нового сусіда по камері. Хто б це міг бути? Невже це Себіш? Як міг потрапити сюди помічник лотерейного писаря? Тільки поступово у Каспара виринули спогади про минулу ніч, коли він, раптово прокинувшись, побачив, що двері камери, в якій він був замкнений уже протягом семи нескінченно довгих днів, зненацька відчинились і до неї увіпхнули якогось чоловіка, що голосно лаявся і протестував… чоловіка з вусами і голосом Себіша… або скоріше не чоловіка, а сновидіння, як здалося заспаному Каспарові.

А тепер виявилось, що це все йому не приснилось і що Себіш справді став його товаришем по камері.

Ось подав голос і сам помічник лотерейного писаря.

— Б’юсь об заклад, малюче, що тепер ми вирушимо до Цігенгайна, — пробурмотів він і, стогнучи, почав підбирати свої речі з підлоги. — Ну, я буду радий, коли, нарешті, виберусь з цього хліва, в який мене запроторили через ганебну помилку. Коли б тільки капітан Еммеріх дізнався, що так поводяться з його кухарем!

Звістка про те, що їх мають направити в фортецю Цігенгайн, викликала у Каспара радісне хвилювання, хоч ця фортеця і користувалася поганою славою як місце збору і учбовий плац для рекрутів. Але сім днів самотнього ув’язнення на хлібі і пісній юшці, ці сім днів страху за своїх друзів і томливої непевності, що на нього тепер чекає, так сильно надокучили Каспарові, що він з радістю зустрів би кожну зміну свого становища.

Щоправда, ні одягатися, ні роздягатися тепер не треба було. На солом’яній постелі, не маючи чим укритись в холодні зимові ночі, він спав, не знімаючи ні одягу, ні взуття.

Тимчасом здалося, що зарухався весь будинок. Ніби на підтвердження провіщання Себіша, залунали вигуки й команди, загупали важкі чоботи, пробігаючи повз замкнені двері униз по сходах. І ось загриміли двері — капрал просунув свого носа всередину і закричав:

— Ану, виходь! За мною!

Себіш одразу ж вчепився за поли капрала. Він стрибав біля нього на своїх коротких ногах і вимагав, шоб його повели до старшого офіцера, але це, звичайно, не справило на капрала жодного враження. Обидва зайняли весь прохід на вузьких сходах. Каспар, який горів бажанням якомога швидше вибратись з вербувального шинку, мусив угамувати своє нетерпіння.

Крізь двері будинку пробивався шум голосів, гавкання собак і скрегіт. І хоч Каспар спав навряд чи чотири години, йому, як ще ніколи в житті, анітрохи не хотілося спати. Одним поглядом він охопив дерева, людей, далеке небо, природу, якої він був позбавлений під час ув’язнення, і жадібно вдихнув свіже повітря. В юрбі, що збилася перед шинком, він одразу ж запримітив свого друга-рибалку, який стояв разом з товстим розгойдувачем Рюбенкенігом та студентом Анзельмом і жваво з ними розмовляв.

— Адам! — крикнув Каспар, не тямлячи себе від радості.

Кілька чоловіків обернулось до Каспара. Але Адам, здавалося, не почув його і продовжував голосно розмовляти. Позаду Адама, в іншій групі, де всі тулились один до одного від холоду, Каспар упізнав вугласте обличчя підмайстра, що разом з рибалкою потрапив у лабети вербувальників. Поряд з капралом раптом з’явився з пером на капелюсі Фріц Кляйнпауль, небіж лісничого, і зареготав на все горло. Мабуть, він уже й сам збирався незабаром стати капралом.

Відправка рекрутів з цієї частини Касселя, очевидно, затяглася. Каспар був щасливий, що всі ще були разом.

— Адам! — крикнув він знову тремтячим від радості голосом.

Рюбенкеніг торкнув Адамову руку, і тепер рибалка обернувся. Адам був таким, як і раніше. Вмить на його обличчі засяяла тепла, радісна посмішка: він пішов назустріч Каспарові. Обоє друзів обнялися.

— Адам, як добре, що ти тут! — сказав Каспар. — А я вже боявся, що більше не знайду тебе!

Підійшов студент і потис Каспарові руку.

— Це ж він, чи не так?

Адам кивнув. Його очі блищали від радості, що він знову побачився з Каспаром.

— Сто чортів, Каспаре, як це ти теж опинився серед рекрутів? — спитав він.

Каспар не знав, що відповісти на це запитання. Як страшенно йому хотілося, коли він був у замку ландграфа, розповісти Адамові про свою пригоду, — а тепер, коли ця пригода набрала такого повороту і стала причиною його ув’язнення, він не зміг вимовити жодного слова. Адже він повинен був би розповісти Адамові про ганебну роль Еммеріха, але йому було якось соромно признатися у своєму розчаруванні.

Вийти з неприємного становища Каспарові мимоволі допоміг Рюбенкеніг, який зауважив жартома, що нічого не вийде з обіцяним безплатним гойданням на вигоні. Потім він почав вихваляти телятину, яку Каспар вісім днів тому подавав йому на стіл і яку він згадував, як найкращий спогад.

Себіш, що саме підійшов, зауважив:

— Ну, а ковбик теж був нічого, мій любий? І дванадцять кров’яних та ліверних ковбас?

— Так, а звідки ти знаєш… — Рюбенкеніг був, очевидно, спантеличений.

— Та я ж був саме тоді, як ти обжирався. Адже я сидів за твоїм столом. разом з паном фельдфебелем Купшем. А ти що, вже забув, хе? Та й не диво, бо ти заливав, наче у прірву.

Себіш засміявся, широко роззявивши рота. Раптом у його усміхнених очицях з’явився недоброзичливий і заздрісний вираз; він уздрів міністерські чоботи, які Рюбенкеніг тримав під пахвою.

— Ох, диви, а чобітки тобі все-таки залишили! Що ж ти думаєш з ними робити?

Але товстун не хотів погодитись з його словами.

— Я сидів у «Золотому якорі» разом з фельдфебелем? — спитав він недовірливо. — Цього не може бути. Таке панство я завжди намагався обминати сьомою дорогою з того часу, як був солдатом у Трісбасі.

— Зажди лиш, ти його знову побачиш, коли ми будемо відправлятись звідси. Він грає неабияку роль у відправці війська і сьогодні командуватиме, — додав Себіш, хвастаючи своєю обізнаністю. — Фельдфебеля Купша я знаю вже — ой, як давно! Під час Семирічної війни не раз мимо наших вух свистіли одні й ті самі кулі, так-так, мій любий! Хіба ти не знаєш, що в битві під Льойтеном я був офіцерським кухарем і одному угорському гусарові — бац! — і відрубав голову? Ну, а тепер мене знову призначили кухарем до пана капітана Еммеріха.

Рюбенкеніг із сумнівом подивився на нього.

А Адам сказав, посміхаючись:

— Якщо ти такий великий пан, то чого ж ти разом з нами?

Проте Себіш не дуже стривожився.

— Так-так, ти маєш рацію, справа в тому, що мене зовсім помилково привезли сюди учора вночі. Та нічого, мій друг Купш буде зараз тут і все уладнає.

Між тим навкруги все стихло, і очі всіх рекрутів спрямувалися на ворота шинку, в яких з’явилися фельдфебель Купш і велетень-капрал. Кожен з них мав при собі шаблю, кишеньковий пістолет і вів сторожову собаку. Це були величезні німецькі доги, яких Каспар уже колись бачив. Купш і його супровідник міцно тримали собак за короткі поводки, нібито звірі ладні були ось-ось вп’ястися рекрутам в горлянки. Але з усіх чотирьох собаки здавались все-таки менш злими.

Рюбенкеніг, який ще мав пам’ятку на нозі від дога в «Золотому якорі», непомітно відступив на задній план.

Себіш зараз же підбіг до Купша і заговорив з ним тихим голосом. Не без злорадства побачили рекрути, як колишній помічник лотерейного писаря відразу ж повернувся в шеренгу.

— Порядок мусить бути, — промовив Купш доволі голосно, так, що можна було зрозуміти кожне його слово. — Ти прибув сюди на службу. Отже, і мусиш виконувати свої обов’язки. Тут не може бути ніякої дружби. Стати на місце!

Себіш зніяковіло подивився навкруги. Йому нічого іншого не залишалося, як підкоритися команді.

Адам прошепотів Каспарові:

— Я втечу. Я не піду з ними воювати. Можливо, мені вдасться куди-небудь пірнути в людський натовп у місті.

— Тоді я теж піду з тобою, — тихо сказав Каспар.

Рюбенкеніг втрутився і собі.

— Облиште! Удвох ви підете на вірну загибель. Я б навіть сам один нізашо не одважився. Хіба ви не бачите, як ці хлопці озброєні? Вони схоплять кого завгодно. От і потрапиш з вогню та в полум’я.

Але Адам лише покручував спокійно і насмішкувато свого блискучого вуса.

Задеренчала металева тріскачка. Чотири капрали, серед них і велетень з догом, які, очевидно, мали супроводити транспорт, вишикувалися перед фельдфебелем Купшем і зарядили свої пістолети.

Рюбенкеніг нахилився до Адама і Каспара, начебто хотів сказати: «Дивіться-но, чи не правду я казав?»

Фельдфебель Купш суворим поглядом стежив за зарядкою пістолетів. Потім рявкнув до полонених:

— Шикуйсь! — Він глянув на криві ряди змерзлих, обірваних постатей і сердито сказав — Настав час, щоб вас, хлопці, трохи помуштрували в Цігенгайні. Увага! Зараз ми виступаємо звідси. Колоною по два, на віддалі одного кроку. Оцей юнак, — він показав на Фрща

Кляйнпауля, небожа лісничого, який при цьому почервонів від гордості,- маршируватиме в першій шерензі і задаватиме темп. І щоб мені йшли в ногу і дотримувались відстані, зрозуміло? І негайно виконували будь-яку команду! Ясно?

Купш помітив ялинову шишку, що лежала на землі. Він хитро посміхнувся, бо в голову йому прийшла одна думка.

— Капрал Вернер! — крикнув він до свого помічника, який вів собаку на поводку. — Ану підніми ото ялинову шишку і настроми її на кінчик своєї шаблі! От так! Тепер зроби двадцять кроків, тільки добре відміряй. Хочу продемонструвати цим хлопцям один фокус, щоб вони відразу побачили, з ким мають справу… Так, всім сюди дивитись! — Кугіш, не поспішаючи, з насолодою зарядив свій пістолет, ще раз поглянув навколо і вистрілив.

Обидва сторожові собаки, роздратовані гуркотом і пороховим димом, із скавчанням рвонулися на поводках. На в’язку землю впала розколена на дрібні шматки ялинова шишка. Капрал Вернер струсив пилок з свого погона: потім блідий, але намагаючись усміхатись, він підійшов до інших капралів.

— А що, якби куля влучила в капрала? — схвильовано прошепотів Каспар.

— То теж не було б великої шкоди, — тихо відповів йому студент.

Рюбенкеніг, почувши це, голосно розсміявся.

— Тссс, — докірливо просичав Себіш на нього і на студента, але суворий вигляд фельдфебеля викликав знову нестримний регіт Рюбенкеиіга.

Саме в цей час фельдфебель Купш обернувся до рекрутів; в кожному його русі відчувався тріумф. Його очі з обуренням вп’ялися в товстуна.

— Якщо ти, верблюде, не перестанеш сміятись, я тебе провчу так, що з тебе й кишки повилазять, зрозумів?

Хихикання Рюбенкеніга поступово завмерло, і тепер він стояв, як у рот води набрав. Лише в його очах ще грав сміх.

— Що таке, хлопче, ти, незважаючи на це, насмілюєшся скалити зуби? У тебе не тільки пузо товсте, а ти ще й товстовухий і товстошкірий!

Себіш не міг приховати свого задоволення. Товстун з міністерськими чобітьми був йому, як сіль в оці. Фріц Кляйннауль, почувши ці слова Купша, теж покосився зловтішно на товстуна. Але інші рекрути майже з неприхованою ненавистю дивилися на фельдфебеля, капралів і навіть на собак. Тільки очі Рюбенкеніга мали свій звичайний вираз, бо навіть коли товстун і був серйозним, його очі, здавалось, зберігали свій невинний, веселий блиск.

Купш аж позеленів від люті.

— Ну, постривай, хлопче! Тебе я не спускатиму з очей! Я тобі ще покажу! А тепер всім вишикуватись в колону по два. Ану, хлопці, швидше повертайтесь! Чи може вам ноги вставити?

Каспар швиденько перескочив на бік Адама. Рекрути, які ще не звикли до муштри, нарешті утворили дуже незграбну колону по два. Поряд з ними і на невеликій відстані позаду них шикувалися капрали. Вони заціпеніли, витягшись, немов жердини, з довгими, тоненькими кісками, що нагадували хвости пацюків. Всі чекали наказу Купша, щоб рушити в дорогу.

Але фельдфебель Купш прочитав їм ще одну нотацію:

— Запам’ятайте собі: хто не буде підкорятися або коли кому-небудь спаде на думку втікати, то я пошлю навздогін йому кулю в спину або в голову. Як я влучаю, ви бачили. Окрім цього, кожен рекрут повинен сам нести витрати, які підуть на об’яву про дезертирство. Ми безборонно відшкодуватимемо збитки за рахунок його задатку. Ясно?

— Щодо цього, то нам трьом нічого боятися, — сказав з непохитним спокоєм Рюбенкеніг Адамові і студенту.

— Я теж не одержав ніякого задатку, — обізвався і Каспар.

— Тихо там! — накинувся фельдфебель Купш на товстуна. — То ти що, будеш мені тут язика розпускати та те й інших підбурювати? — Він аж захрип від хвилювання і довго відкашлювався, перш ніж продовжував знову — Тут ще потрібно дещо конфіскувати. Наприклад, чобітки. Це ж просто образа для міністра, що такий негідник володіє цими чобітьми.

— Чобітки, так-так, — пробурмотів Себіш схвально і ухопився за блискучу коричньову шкіру.

Рюбенкеніг відштовхнув його.

— Вони належать мені! Якщо тільки з ними щось трапиться, то я дам знати своїй кузині, яка служить економкою в маєтку Шліффена.

Купш зніяковіло засміявся.

— Як же ти зможеш їй дати знати про це, гм? Це краще вибий із своєї голови. А то може поганим скінчитись.

Нарешті група вирушила в дорогу. Тим часом уже почало світати. Над Майснером показалося сонце, червоне, як стиглий помідор. Дощ ущух. Але, незважаючи на сонце, було ще дуже холодно. Рекрути змерзли. Їхні ноги у злиденному взутті брели у брудних снігових калюжах розкислою дорогою. З рота й носа людей валила пара від дихання. Вугласте обличчя підмайстра посиніло, зуби в нього цокотіли від холоду. Він показав на добре обмундированих капралів і сказав ущипливо: «Бог розподіляє холод залежно від одягу».

Проте і в капралів було на душі не дуже добре. Відповідальність була велика. Втеча хоча б одного з рекрутів означала для них позбавлення платні і суворий штраф. Тому капрали були постійно на сторожі, не могли ані на хвилину випустити полонених з поля зору. Нетерпляче підганяли вони рекрутів: «Марш! Швидше!»

Рюбенкеніг накульгував усе сильніше; він змушений був часто зупинятись, і його щоразу підганяли. Під час арешту ніхто не звернув уваги на його рану, крім студента, який сяк-так промив її і перев’язав клаптиком, відірваним од власної сорочки. Все ж від цього біль в нозі не заспокоївся. Каспар одважився нарешті і попросив фельдфебеля що-небудь зробити з ногою Рюбенкеніга. Але Купш не хотів про це і слухати. Він хоч і був завсідником «Золотого якоря» і щодня там бачив Каспара, але тепер зробив вигляд, наче й не знає хлопця і, вилаявши, відправив його назад у шеренгу.

Себіш потай дуже радів з цього. Адже його друг Купш не з ним одним так погано обійшовся. От так, дай людині владу, і вона стане зовсім іншою. При цьому Себішу спала на думку його власна майбутня посада. В своїй уяві він уже смажив і варив делікатні страви для делікатних шлунків: капітан Еммеріх, його безпосередній начальник, сидів надзвичайно задоволений перед блюдом, що парувало, і прицмокував. Себіш щасливо посміхнувся.

Рюбенкеніг насилу ступав; незважаючи на холод, у нього на лобі виступив піт. Скоро ніякі погрози вже більше не допомагали. Стогнучи, плентався він слідом за сумною процесією. Купш, який це занадто пізно помітив, суворо відчитав капрала.

— Не можна дозволяти рекрутам іти позаду вас або навіть занадто близько підходити.

З особливою суворістю він наказав Рюбенкенігу, щоб той прискореним темпом знову зайняв своє колишнє місце в колоні.

Змерзлі і втомлені, з гнітючим страхом перед тим, що на них чекає попереду, марширували рекрути. їх мучив голод, душила зненависть до своїх катів. Тільки в першому ряду і натяку не було на протест. Там марширували Фріц Кляйнпауль і Себіш. Фріц викидав ноги, нібито він уже цілий вік був військовим; помічник лотерейного писаря і майбутній кухар, незважаючи на все своє бажання, завжди трохи відставав від нього, але раз у раз прискорював крок, намагаючись його наздогнати. Ось Фріц, щоб підлеститися до фельдфебеля, затягнув гучним голосом пісню.

Я в житті не сумував —

Борсуків, лисиць стріляв.

Бистрий заєць, хитра рись,

Бережись…

— Та він же зовсім не вміє співати! — зауважив підмайстер, у якого був дуже тонкий слух. — Ну, припини, нарешті!

Рюбенкеніг, якого теж дратував веселий настрій хлопця, також звелів йому замовкнути.

Проте фельдфебель Купш підбадьорив Фріца і сказав, щоб той продовжував пісню, бо, як він зауважив, тоді краще марширувати. Зраділий хлопець вискалив зуби і загорлав під акомпанемент Себіша:

Га-га-га, і сарну, й оленя сліди

Я здалеку бачу завжди.

Проте доспівати їм не вдалося. Схвильовані крики і гавкання заглушили їхні голоси; рекрути, що йшли за ними, зупинилися.

Собаки, страшно клацаючи зубами, кинулися на Анзельма і Рюбенкеніга. Анзельм нахилився за палицею, яка лежала на узбіччі дороги; він хотів дати її Рюбенкенігу, щоб той спирався на неї під час ходи. Але собаки були так видресирувані, що не могли спокійно бачити палиці в руках рекрутів; адже палицею можна захищатися.

Почувши шум, кілька чоловіків і жінок, що йшли лісовою дорогою, зібралися навколо колони і мовчки спостерігали цю сцену.

Фельдфебель Купш був тепер у своїй стихії: він лаявся, намагався залякати, загрожував; нарешті, помітивши небажаних спостерігачів, дав розпорядження продовжувати марш.

Раптом Адам почав кричати:

— Люди, допоможіть, нас насильно забрали у рекрути!

Але люди стояли з переляканим, пригніченим виглядом і не рухалися з місця. Особливо на обличчях жінок лежав глибокий сум, болісна покірність долі.

Купш, що з великого охотою вп’явся б у горло рибалці за його викрик, стримав себе через сторонніх людей.

— Вперед, швидше! Мовчать, негіднику! — гаркнув він тільки. — Прямо, кроком марш!

Себіш і Фріц Кляйнпауль зробили кілька кроків, але почувши, що за ними ніхто не рухається, нерішуче обернулися. Непокірна ватага не підкорилась наказові і все ще стояла на тому ж місці. Капрали, ще не звикнувши до служби, не знали, що робити. Червоний, як рак,

Купш стояв теж нерішучий, украй розгублений.

— Допоможіть, люди, допоможіть! — закричав уже й Анзельм.

Капрал Вернер замахнувся мушкетом і вдарив Анзельма по голові й потилиці; студент упав на землю; з рота і носа в нього закапала кров.

— Що ти наробив? — крикнув Купш. Він почав сильно докоряти Вернеру. Ти завжди завдаєш нам великого клопоту своїм надмірним старанням. Певно, ти думаєш, що ми можемо дозволити собі так просто втратити хоча б одного рекрута? А може, ти хочеш тепер тягти хлопця на своїй спині?

Спостерігачі, які до цього здавалися байдужими або заляканими, тепер також набрали загрозливого вигляду. Одна стара жінка в усьому чорному стала біля Анзельма навколішки і спробувала йому допомогти. Вона сказала, що він теж син якоїсь матері, так само як її власний, що загинув у Семирічну війну.

— Яке право мають поводитись з цими людьми, наче з тваринами, яких ведуть на забій? — пролунав чийсь голос і натовпу, що тим часом усе зростав.

Купш і Вернер із страхом судорожно стиснули свої мушкети; інші капрали зробили нахабні обличчя, на яких неважко було помітити бажання дати звідси дьору при найменшій же небезпеці.

Між тим Анзельм насилу підвівся. Тремтячим від хвилювання голосом він промовив:

— Мене силою примусили піти в рекрути і позбавили свободи, так само як і багатьох інших з нас!

Капрали не наважувались доторкнутись до студента; його мужність наганяла на них страх.

— Мене також схопили на полі. І не спитали, хочу я цього чи ні,— сказав одноокий. До його рук поприсихала земля, наче тісто до рук пекаря.

— Мене примусили підписати договір, коли я був п’яний! — поскаржився Адам. — Хтось водив моєю рукою. Адже я зовсім не вмію писати.

— Так-так, водив хтось твоєю рукою чи ні, а ти мусиш підкорятися! вирвалося у Себіша.

— Панський наймиті — Це був голос Анзельма.

Я був при тому, коли вони схопили Адама! — виступив наперед Каспар; він був червоний від хвилювання, тому що всі дивилися на нього. — Адам не хотів йти в рекрути, і він не одержав ніякого задатку. І з підмайстром точнісінько так сталося. Також і я нічого не одержав, добрі люди. І Анзельма примусили силою. А чи знаєте ви, скільки ландграф одержує за кожного з нас від Англії? 45 банкових крон за кожну голову!

— Звідки ти можеш це знати? — Якийсь пан у сурдуті з камчатної тканини суворо глянув зверху вниз на Каспара через свій лорнет.

Себіш намагався підняти Каспара на сміх.

— Він все знає, він навіть був на весіллі у свого батька.

Каспар розлютився.

— Мене тепер уже не обдуриш! Я був присутній, коли пан Шліффен вів переговори про укладення договору з англійським полковником.

— Він був присутнім, що ви скажете на це? — перебив його Себіш. — Він така важна персона, цей кухарчук з «Золотого якоря», що його туди покликали, ха-ха-ха. От, тепер можете переконатись, як вони всі брешуть, оці хлопці! — Ці слова були звернені, головним чином, до пана у камчатному сурдуті.— Адже ж кожному відразу видно, що мова тут іде про добровольців або про таких індивідуумів, які вели бродяжницьке життя, або через великі нестатки були тягарем для своєї родини, або про тих, які взагалі щось вчинили проти закону. Про таких жебраків, як ось цей, — і він показав на підмайстра Зеекатца, — про неспокійних буянів, п’яниць, горланів, незаконних гультяїв або про докучливих іноземців і потайних бунтарів, як ось цей! — Він показав на студента.

— А де ж тоді ваші добровольці? — запитав хтось недовірливо.

— Ми обидва, наприклад, записалися добровільно, — прийшов Себіш на допомогу фельдфебелеві, показавши на себе і на Фріца Кляйнпауля.

— Я записався добровольцем, що і всім треба було б зробити, — підтвердив Фріц Кляйнпауль по своїй простоті. У всіх нас Кляйнпаулім солдатська кров, як завжди казав мій дядько.

— Правильно! — похвалив його пан в камчатному сурдуті.— Гессенець — це солдат.

Адам Вейраух випростався:

— Кішка охоче їсть рибу, але сама неохоче лізе у воду, — сказав він. — А чого пан сам не запишеться добровільно?

— Вірно! Чому він сам не йде?

— Я хворий. Врешті, я не повинен перед вами відчитуватись.

— Ми також хворі!

Купш намагався заспокоїти пана, що густо залився краскою.

— Не звертайте уваги. Вони всі танцюють під одну дудку, ці вперті голови. А заколотники серед народу завжди підтримують їх. Але ми також і з цивільними, які порушують спокій, швидко розправимось. Такі люди не повинні думати, що власті будуть їм потурати. Негайно розійтись, в ім’я закону, а то проллється кров! Вперед, швидше, рекрути! — За його знаком капрали націлили на людей свої пістолети і попустили собак.

— Допоможіть нам! Разом ми сильні! Не допустіть такої сваволі! — крикнув Анзельм ще раз.

Але городяни вже з страхом відступили. Тепер вони швидко розсіювались.

— Вперед! Швидше! — горлав Купш.

Похнюпивши голови, колона рушила далі. Деякий час марширували зовсім мовчки. Потім почулися нарікання і скарги. Рекрутів мучив голод. Вони вже більше не говорили пошепки, а почали протестувати вголос.

— Тихо, нічого з вами не станеться, витримаєте, — спробував угамувати їх Себіш. Але вони вже і слухати не хотіли Себіша. Коли показався трактир, Рюбенкеніг від імені всіх почав вимагати, щоб фельдфебель зайшов з ними і замовив їм щось поїсти.

Купш грубо відповів:

— Ні, зайдете тоді, коли я накажу. Ще можете потерпіти. А що ж ви тоді на війні робитимете?

Тільки-но вони проминули трактир, як підмайстер закричав, що йому треба негайно ж вийти. А за ним і всі інші рекрути заявили, що їх мучить та ж сама потреба.

— Прокляте свинство! — гаркнув Купш.

— Зупинитись! Шаровари вниз. Раз, два. три! Готово!

Адам швидко оцінював місцевість. Грязький битий шлях, оточений з обох боків заростями. над якими височить сплетіння оголеного гілля кленових дерев; за ними, вдалині, видніються дві низьких хатини. Може, одважитись? Може, вдасться втекти? Тлінний запах гнилі. який свідчив про те, що десь за кленами приховалося болото, примусив його завагатися. Чи трапиться йому ще така нагода? «Я рискну. Бувай здоров!» прошепотів він Каспарові і скочив у зарості, а потім щодуху побіг далі.

Каспар остовпів.

— Стій! Зупинись! — закричав Себіш. — Пане фельдфебель, осмілюсь доповісти, он один утік!

Капрал Вернер рвонув рушницю до щоки, але Купш наказав йому не стріляти:

— Ей, Фазан! Султан! За мною, за втікачем!

Обидва собаки величезними стрибками помчали, заганяючи Адама поперед себе. За ними, спотикаючись і важко дихаючи від напруження, біг червоний від гніву фельдфебель Купш. Тимчасом капрали оточили решту людей, загрозливо наставивши на них пістолети. Рекрутам наче стиснуло горлянки. Напружено вслухалися вони в шум. що долинав з гущавини. Собаки, певно, наздогнали Адама. Ось почулось гавкання, а потім голос Адама, що звучав, як тихий стогін.

Невдовзі після цього рибалка знову опинився серед рекрутів. Купш надів на нього ручні кайдани. Капрал Вернер з метою застережливості відрізав багнетом Адамові ще й гудзики од штанів і перерізав навпіл ремінь. Закований рибалка не міг чинити опору, і з ним робили, що хотіли. Каспар нахилився і підтягнув штани своєму другові попід руки.

— Можеш самого себе подякувати за кайдани, — глузував з рибалки Себіш. — Сумно, що ти до цього себе довів. Чи не так, пане фельдфебель?

Купш погодився з ним.

— А коли хлопець і надалі не підкорятиметься, то ми надінемо йому на пальці лещата,

Адам дивився на них, немов пропікав їх поглядом наскрізь. На його обличчі з’явився розважливий, майже погордливий вираз.

Анзельм і Зеекатц перешіптувалися один з одним: «Себіш повинен поплатитись за своє кепкування».

Рекрутів знову погнали. Тепер обидва собаки вже не були більше на поводках, а бігли собі вільно збоку.

Якщо хто-небудь з чоловіків уповільнював ходу або йшов не зовсім точно за переднім, то доги відразу заганяли його на призначене йому місце.

Кассель уже залишився далеко позаду. Загін рухався в напрямі до берега річки, де був розташований перевіз. Щоб дістатися до Цігенгайна, треба було переправитись через Фульду.

— Прокляття, я ж не вмію плавати, — сказав Себіш Фріцу Кляйнпаулю, з острахом наморщивши лоба. — Якщо тільки поромчик перекинеться… Так-так. от коли б я був таким, як наш товстун. Йому легко, він плаватиме і без бичачого пузиря.

Рюбенкеніг, на якого він натякав, задоволено засміявся, виблискуючи надутими щоками, коли Себіш спускався схилом і, дріботячи ногами, боязко підійшов до порома.

І худорлявий, посинілий від холоду Зеекатц дивився теж із задоволенням на нього. Підмайстер примостився біля Се-біша на останній лавці. По другий бік біля нього сів студент.

Під командою решта рекрутів швидко розмістилася на поромі. Навіть собаки лягли на дошках і мирно завиляли хвостами. Пором уже непомітно відчалив од берега і поволі рухався по воді. Тихий вітрець лоскотав обличчя подорожніх; маленькі хвилі, в яких виблискувало сонце, хлюпалися об пором. Переправа була б приємною, якби рекрути могли забути, що цим шляхом вони все більше наближаються до фортеці.

Коли досягли середини Фульди, Анзельм і Зеекатц подивились один на одного в тихій згоді і трохи піднялися з своїх місць. Пором захитався. Себіш, який, нічого не підозріваючи, клював носом, втратив рівновагу і шубовснув з несподіваним криком у воду. З річки почулися його хрипкі заклики про допомогу.

Купш та інші обернулися до останньої лавки, де поряд з пустим місцем так простодушно, як тільки можна було собі уявити, сиділи студент і підмайстер. Лиш тепер хтось звернув увагу на помічника лотерейного писаря, що, захлинаючись і спльовуючи, борсався у воді. Всі сміялися, лаялися і безладно кричали, перебиваючи один одного, собаки гавкали; потім доги за наказом Купша кинулися у хвилі, міцно вхопили Себіша, що мало не захлинувся, і притягли його до краю порома. Помічника лотерейного писаря витягли під загальний галас, і тепер він, тремтячи від холоду, стояв посеред рекрутів, змоклий до нитки, з розірваним сурдутом і без парика, бо той поплив за водою.

— Ей, захотів втекти, чи що? — запитав його Рюбенкеніг з невинним виглядом. — Що, тобі у нас не сподобалось?

— Хто, я? Добре вам казати… Я впав, пане фельдфебель, осмілюсь доповісти, — боронився Себіш жалібним голосом. — Що цей чолов’яга вигадує! Адже ж я зовсім не вмію плавати.

— Так-так, хотів ти у воду чи ні, але ти в ній опинився і мусиш нести за це відповідальність, — зауважив Адам. Це були майже ті самі слова, які сказав Себіш, коли рибалка скаржився, що його змусили підписати договір у п’яному стані. Себіш відразу зрозумів це. Він присмирнів і більше не промовив жодного слова.

— Го-го-го! Го-го-го! — неслося з рядів рекрутів.

Відтоді Себіш перестав глузувати і не підлещувався до начальства. Під час довгого переходу, який їм треба було закінчити надвечір, він більше не співав, коли Фріц Кляйнпауль затягав пісню. З того часу він говорив лише сам до себе, і руки його тоді блукали у заплутаних вусах, а губи беззвучно ворушились.

Лише пізно ввечері рекрути зупинилися. Знаходились вони перед шинком, хазяїн якого усе пристосував для зупинки солдатів і був добре знайомий з Купшем.

— У трактир рекрут входить першим, а виходить з нього останнім, — суворо наказав Купш своїм капралам, перед тим як скомандував заходити.

Як монети в темному мішку, зникали рекрути в шинку і грюкали по сходах, піднімаючись до призначеної їм кімнати, яку вже з вулиці можна було впізнати по загратованих вікнах.

Купш зняв з Адама наручники і дозволив усім рекрутам, відповідно до розпорядження, сісти за столи, на обидві лавки, шо стояли вздовж стіни. Для нього самого і для капралів хазяїн і служниця трактиру підсунули крісла навпроти рекрутів. Скоро всі сіли, крім капрала Вернера, який став на варті біля оббитих залізом вхідних дверей.

Служниця трактиру, ще зовсім молоденька дівчина, спитала у фельдфебеля, що він бажає замовити. Оскільки мова зайшла про їжу, Себіш знову пожвавішав.

— Так-так, під час війни тут би наварили, — сказав він задоволено, тримаючи напоготові в кулаці свою дерев’яну ложку.

Купш насупив брови. Він замовив для рекрутів страву з сочевиці, для капралів ще до цього ковбасу, а для самого себе гамбурзьку печеню і кухоль пива.

Коли служниця трактиру незабаром повернулася з повними мисками, всі накинулися на сочевицю. Лише Купш ще виждав час, поки йому аж слина не потекла з рота. Закручуючи серпом догори кінці своїх тонких вусиків, він із задоволенням вп’явся поглядом у служницю.

— Чим більше я старію, тим кращими стають панночки, — сказав він до хазяїна. Той соковито, розкотисто засміявся. Лише тоді Купш звісив свого схожого на суницю носа над самою тарілкою і понюхав соковитий шматок м’яса, збоку якого лежало засмажене яйце. Потім він накинувся на печеню, обходячи навколо яйця, яке він хотів з’їсти під кінець.

— Ну, як м’ясо, добре присмажилось? Ніжне? — Себіш жалібно нахилився над столом і висмикнув кілька сочевиць, що застрягли у вусах.

— М-м-м, — не підводячи очей, буркнув Купш, рот якого був набитий по саме нікуди. Біля Купша примостився хазяїн і почав з ним шепотітися. У нього є на приміті, сказав він, для пана фельдфебеля кілька ще досить дужих чоловіків, яким під шістдесят років, і кожний на зріст щонайменше п’ять футів вісім дюймів, одним словом, саме те, що треба. Потім він розповів про невдачу одного вербувальника на ім’я Фінгергут, з яким трапився тут учора ввечері неприємний випадок. Фінгергут замовив у одного молодого столяра, напрочуд вродливого, сильного чоловіка, труну завдовжки шість футів. Коли замовлена річ була приставлена, Фінгергут відмовився прийняти її на тій підставі, що труна буцімто вийшла занадто короткою. Столяр, який сам був ростом майже в шість футів, розлютився і ліг в труну, щоб довести, що він вірно виконав замовлення. Але цього тільки й треба було хитрому вербувальникові. Він швидко захрьопнув віко, поспішно забив його цвяхами і навантажив щойно завербованого рекрута, який кричав щосили, на заздалегідь приготовану тачку Та коли Фінгергут учора вночі зупинився тут зі своєю здобиччю і хотів звільнити прекрасного полоненого з його незручного положення, виявилось, що він задихнувся в труні. Що ви скажете на це?

Купш розсміявся, немов почув надзвичайний дотеп.

— Так, в наші дні треба обдурювати, коли хочеш бути чесним чоловіком. Вербувальник був хитрий, дідько його вхопи. — Він немов сказав сам до себе: — Краще поганяти осла, ніж носити мішки, ха-ха-ха. Проте він не до кінця був хитрим. — Купш розрізав яйце і з задоволенням з’їв його. Потім він вимочав шматком хліба жовток з тарілки — А тепер пішли спати! — сказав він, потягнувся і підвівся з-за столу. — Гей, пане хазяїне, ось моя зброя. — Купш вручив йому шаблю і пістолет і наказав зробити те ж Саме капралам. — Відомо, що за люди наші рекрути. Так можна І поплатитись, як що заснеш, і хлопці матимуть нагоду навести зброю на наглядачів, — пояснив він Себішу, який дивувався з заходів Купша. — Раніше так часто траплялося, але біда навчає. По-перше, хлопці повинні спати без одягу, так буде певніше, що вони не втечуть. По-друге, конвой теж віддає свій одяг на збереження хазяїнові, щоб бува вночі полонені не напали на капрала або фельдфебеля, що теж часом бувало, і не пограбували його одяг. По-третє, весь час повинна горіти свічка, а інша стояти напоготові, щоб на випадок чого все можна було швидко помітити. Крім того, не забувай, Себіш, що у нас є два доги, які від найменшого шереху відразу зірвуться на ноги. І до того ж хазяїн на всю ніч замкне нашу кімнату для приїжджих. Чого це ти зробив таке збентежене обличчя? У нас є тут урильник, так що тобі непотрібно буде виходити вночі. Ну і як же зможе хто-небудь утекти, коли ще й на вікнах тут грати? Ех, стара болотяна курко, що ти скажеш на це? Хитро придумано, правда?

— Атож атож, може й так, — промурмотів Себіш і почав розтирати шишку на своєму черепі. — Гм, я у цьому всьому не можу хутко розібратись

— І зовсім не потрібно. Справа йде як по маслу! Це вже я краще за тебе розумію, адже ж ти тільки рядовий. — Під час розмови фельдфебель роздягнувся догола. Його бридкі криві ноги і вже трохи зігнута роками спина вкрилася гусячою шкірою. Він простягнув хазяїнові свій одяг і, човгаючи ногами, підійшов до однієї з лойових свічок і загасив її. Потім, тремтячи від холоду. Купш заліз під ковдру на купу соломи, яку поклали у вільній частині великого приміщення.

Також і рекрути та конвой уже приготувалися до сну

Коли хазяїн збирав одяг, більшість з них уже вмостилися на соломі. Тільки Рюбенкеніг ніяк не міг утихомиритись. Він навіть вночі не хотів розлучатися із своїми чобітьми і боровся за них. як тигриця за своїх малят. Кінець кінцем, пін таки віддав їх, бо втомлені чоловіки просили дати їм нарешті спокій

Деякі ще чули, як хазяїн сказав Купшєві «на добраніч» і замкнув двері.

Кілька чоловік ще позіхали і потягалися, потім всі поснули мертвим сном

Лише Каспар все ще не спав. Він хоч і лежав із заплющеними очима, але крізь повіки вважалися йому спалахи тьмяної лойової свічки. Він чув хропіння чоловіків, а в ньому самому ще голосніше билося схвильоване серце. Замкнуті вони і безпорадні, як дурні миші, що потрапляли в пастку пана Гемпеля. Але хіба ж розум може їх захистити від наступу ландграфських посіпак? Ландграф могутній, а вони всі безсилі. Чи справді вони безсилі? Чи завжди вони будуть такими безсилими і все покірно терпітимуть? Каспар зітхнув і трохи розплющив очі. Бідний Адам! Он там лежав він, зразок для нього, його чудовий друг, довірений червоношкірих і приборкувач крокодилів; і він також змучений, смертельно втомлений і безпорадний. Місячне світло падало через вікно на обличчя Адама, і воно здавалося блідим і прозорим. Втішно, що світ більший, ніж земля. Що є ще місяць. Місяць, і сонце, і зірки. Вони є також і в Америці; але коли тут ніч, то там день, — розповідав йому Адам. Рано-вранці, коли вони підуть далі, там уже, певно, світитиме місяць… Каспар не міг заснути, йому хотілося подивитися на місяць. Він трохи піднявся і обережно торкнувся кінчиками ніг підлоги. Раптом один з собак загавкав, і Купш рявкнув крізь сон:

— Лягти! Чого це ти сів, проклятий хлопчиську!

Наступної секунди Каспар лежав на спині, міцно стуливши повіки. В кімнаті знову зробилося тихо, тільки чути було хропіння чоловіків, що розносилось розмірено, як цокання багатьох годинників у лавці годинникаря. Розмірено і присипляюче. Перед тим як очі Каспара заплющилися, його погляд упав на тінь від трикутного капелюха фельдфебеля Купша, якого забув хазяїн на столі. Полум’я свічки тремтіло, і в ньому гойдалась величезна тінь, наче корабель на високих хвилях…

Розбуджений глухим тріском, Каспар прокинувся; його першим почуттям був страх не за самого себе, а за Адама.

— Фазан! Султан! — кричав фельдфебель Купш. — От чорт, що трапилося з собаками? Ей, капрале Вернер, до дверей! Де кремінь? Хто погасив світло? А, бодай би дідько його вхопив, що це таке?

Шум і грюкіт стояли в кімнаті; з-за дверей доносився голос хазяїна, потім почувся брязкіт зв’язки ключів.

Нарешті двері розчинились. Лише на якусь секунду постать хазяїна з’явилася в полум’ї світильника, який він тримав у руках. Наступної ж миті поштовх звалив його на землю. Світильник погас. В темряві, освітленій лише місяцем, якась тінь майнула над хазяїном, що лежав на підлозі. Купш і капрали кричали, лаялися і давали безглузді накази негайно ж засвітити світло.

Нарешті хазяїн, ойкаючи і стогнучи, підвівся і, пововтузившись, запалив світильник. В його слабкому світлі Купш перший помітив обох догів, що лежали нерухомо на підлозі. Він став біля них навколішки, почав їх бити і трясти. Потім скрикнув:

— Боже мій, адже ж вони… та їх же хтось задушив! — Купш тремтів — може, від холоду? А може, й від страху, який його раптово пройняв? Але відразу ж він опанував себе і суворо оглянув рекрутів, які з свого солом’яного ложа із злорадністю і цікавістю стежили за тим, що відбувалось у кімнаті.

— Добре, пане фельдфебель, що хоч вас самого не задушили, — сказав удавано співчутливим тоном Рюбенкеніг.

— Мовчати! — заревів Купш на нього. — Твоєї думки ніхто не питає.

— Фельдфебель Купш! Фельдфебель Купш! — закричав раптом Фріц Кляйнпауль. — Вейрауха немає.

— Так, так, вірно, — донеслося з Себішевого ложа.

Каспар ще раніше помітив відсутність Адама. Ще коли над хазяїном промайнула тінь, Каспар був упевнений, що впішнав друга. Повідомлення Фріца Кляйнпауля дуже перелякало його, хоч він і не міг сподіватись, що втеча друга могла б лишатись довго непоміченою.

— Вперед, капрали, за ним! — скомандував Купш. — Прокляття, де наші мундири і зброя?

«Адам повинен їх випередити, вони не зможуть його зловити», повторював Каспар у думці, нібито цим міг затримати переслічувачів рибалки. На щастя, хазяїн на якийсь час загаявся, поки, ще не отямившись від пережитого страху, вийняв із шафи одяг і пістолет.

Купш, здавалось, мало не збожеволій через затримку. Він бушував, кричав, лаявся з рекрутами; одягнений лише в трикутний капелюх, квапив своїх людей, а вони нічого не могли зробити, бо, як і він сам, поки що чекали на свій одяг. Нарешті хазяїн повернувся. Капрали, яких несамовито підганяв Купш, похапцем одяглись і повискакували. За останнім з них двері з грюкотом зачинилися, дзвінко клацнув замок.

Вже минуло щось із півгодини, як рекрутів полишили на самих себе. Вони так гаряче бажали рибалці щасливої втечі, що кожна хвилина невідомості здавалася їм вічністю. Це взагалі було понад людські сили, так здавалося їм, в цю люту зимову ніч утікати без одягу і взуття. Як буде захищатися Адам від озброєних ландграфських слуг, якщо вони його наздоженуть?

Каспар почував себе таким нещасним, що не міг більше ні про що думати, нічого собі уявити. Він знову повалився на солому, охопив голову обома руками, все його тіло тремтіло від хвилювання. У нього тільки тоді відлягло од серця, коли він почув, що Купш і капрали повернулися. Що б там не трапилось, але настане кінець цьому нестерпному напруженню.

Двері відчинились. Рекрути витягли шиї, коли конвоїри з грюкотом увійшли до кімнати. Адама не було з ними. Що ж трапилось? Може, вони його вбили?

Каспар відчув, як сльози навернулися йому на очі.

— Ми йшли по його слідах на снігу, — роздратовано розповідав заспаний Купш хазяїнові. — Аж до самої річки. Він, певно, втопився, цей проклятий пройдисвіт. Аби тільки завдати нам збитку!

— Але він одержав по заслузі, так-так, втрутився Себіш, який згадав про своє вимушене купання у Фульді і про те, як рибалка його потім висміяв.

Рекрути збентежєно переглядалися. Тільки Каспар не був збентежений. Адже ж він знав, як добре вміє плавати його друг в крижаній воді річки. Адам не втопився, це точно, він знає це. Адам живий! «П'ять пальців діють так само добре, як і гак човна», вчувався йому голосі, Адама. Перед його очима постав, як живий, його друг. Він знову бачив, як з води, відсапуючись, наче морж, виринув Адам, червоний і голий.

Каспар голосно зітхнув, ніби згадав про те, якого страху він зазнав, коли Адам зник в ополонці,

— Ну, нема чого тобі так зітхати, дурний хлопчиську, — сказав йому Себіш. — Якби він не втікав, то й не втопився б. Мораль історії така; завжди будь слухняним, мій хлопче, тоді з тобою нічого не трапиться і ти проживеш сто років.

Каспар похитав головою і відвернувся од нього.

— Кому, кому, а мені за це доведеться поплатитися, — пробурмотів Купш, з обмерзлих чобіт якого стікала вода. — Такий збиток!

— І треба ж, щоб отаке трапилося з тобою відразу ж, з першого кроку, — сказав Себіш співчутливо, але разом з тим і зловтішно. — Це справить погане враження, га?

Купш сумно кивнув.

— Знаєш, — почав Себіш, — ти спитав мене вчора вночі перед тим. як ми мали лягти спати, чи хитро придумані застережні заходи? Гм, я обміркував це все і можу сказати тільки одне: ні!

— Краще б ти мені сказав це вчора увечері! — гнівно накинувся на нього фельдфебель. Ти ж взагалі завжди себе вважав за великого пророка. Сьогодні я й сам такий розумний, як і ти. Може, ти принаймні хоч зараз порадиш, що мені робити, га?

— Аякже, чому б і ні? — відказав Себіш. Якби я був на твоєму місці, я б не поводився з майбутнім офіцерським кухарем і своїм старим другом Себішем як із звичайним рекрутом. Це мало поганим кінчитися, так-так.

Кров ударила Kyпшеві в голову. Ще трохи, і обидва б назавжди посварились. Але Купш в останній момент все-таки стримався. Він уже зазнав немалої шкоди і мусив бути обережним.

Каспар потягнув студента в куток і прошепотів:

— Адам живий! Адам на свободі!

— Що? Звідки ж ти знаєш?..

Тоді Каспар розповів, як майстерно вміє Адам плавати.

— То він щасливо вийшов з цієї біди, — згодився Анзельм. — Коли його ще не виказав який-небудь селянин. Ти ж знаєш, що вони одержують одного дуката за кожного дезертира-рекрута, якого вони видадуть. Якщо ж вони дадуть якому-небудь дезертирові пройти через своє село, то все село буде оштрафоване. — Студент допитливо подивився на Каспара. — Але якщо Адам не повернеться назад… Гм, якщо йому пощастить… Хлопче, тоді ти знову втратив свого Адама… Але я залишуся з тобою, Каспаре, чи не так? — Анзельм по-дружньому поклав руку хлопцеві на плече.

Знову Каспар відчув, як сльози підступають йому до очей. Хвилювання останніх днів та годин і самотнє ув’язнення сильно вразили йото. Але віт ненавидів сльози і швидко змахнув їх рукавом.

Розділ дев’ятий

Солом’яна постіль, на якій знову простягнувся фельдфебель Купш, цього разу в повному обмундируванні, шаруділа і тріщала. Втеча Вейрауха і задушені доги не виходили у нього з голови. Врешті, що хотів Себіш цим сказати: застережні заходи були не цілком надійними. Що ж можна було ще зробити? До якого б нового заходу ти не вдався, все одно хлопці додумаються, як би його обійти. Мішок з блохами легше охороняти, ніж непокірну партію рекрутів. А непокірними вони були всі. І навіщо тільки він залишив свою спокійну службу в ландграфській комендатурі і пустився на цю непевну авантюру! Купш зітхнув; змучений докорами, збентежений і роздратований, він всупереч всьому своєму бажанню не міг більше спокійно лежати, хоч і був страшенно втомлений. Найрозумнішим, мабуть, буде у цьому випадку відразу вирушити в дорогу, поки ще не трапилось якесь лихо, тим більше, що немає вже нещасних догів.

— Встати! Встати! Продовжувати марш. Швидше встати!

Але особливо ніхто не хотів поспішати. Замість того, щоб негайно піднятись, рекрути лише потягались, і навіть капрали, як здалося Купшеві, не виявляли бажання підкоритись йому.

Гнівно поводячи очима, бігав Купш сюди й туди і репетував, що вся партія за безладдя під час підйому одержить на сніданок лише хліб і воду.

Тоді відкрив рота одноокий рекрут, який до цього весь час мовчав. Нескладно він пояснив, що панові фельдфебелю може статить так, що він позбудеться ще одного чоловіка, якщо він, батрак Дібольд Шульман з села Гедра, не одержить свого супу.

— Бунт! — ревів Купш. — Я тебе навчу дисципліни!

Дібольд байдуже здвигнув плечима.

Купш був у нестямі; він схопив свій пістолет і ладен був покарати батрака для прикладу іншим.

Але підмайстер Зеекатц поспішив на допомогу Дібольду. Він пояснив фельдфебелю, що армія, як каже старе прислів’я, погано марширує на голодний шлунок, а це означає, що голодні солдати — погані солдати; певне, і пан фельдфебель хотів би похвастати своїми рекрутами, а не здати напівмертві страхіття, яких поперелякуються пани офіцери. Він цим хотів сказати не що інше, як: «Дотримуйтесь хорошого». Все це Зеекатц промовив, на подив рекрутам, цілком спокійно.

Навіть Себіш і Фріц Кляйнпауль лишили Купша напризволяще, бо і в них бурчало в животі. Фельдфебелю не залишилось нічого іншого, коли він не хотів усіх настроїти проти себе, як замовити на сніданок суп. І коли паруючий казан, нарешті, стояв на столі, Купш сам простежив, щоб усі добре понабивали собі черева, бо хазяїнові треба було заплатити повністю за весь суп.

Нарешті вирушили в дорогу. Над річкою хвилями ходила холодна імла. На небі ще сяяли крижаним блиском зорі. Більшу частину шляху до Цігенгайна вони ще минулого дня залишили позаду. Тепер дорога проходила через Швальмгрунд, в кінці якого стояла фортеця. Мета маршу була вже не так далеко, хоч її ще не було видно, і милі здавалися коротшими. Принаймні так здавалося Купшеві, якому робилося млосно від одної думки, як йому доведеться виправдовуватись за втрату в ешелоні. Невдача зробила його скромнішим. Він крокував, наче на ходулях, біля Себіша, який за ніч забув про свою злобу і був балакучий, як у минулі дні, коли вони сиділи за столом завсідників у «Золотому якорі». Він не міг нахвалитися благодатним краєм, в якому мав розташуватися їхній гарнізон, адже Швальмгрунд славиться своїм маслом і сиром.

— Так, так, мій любий Купш, коли б мені дали зараз кусок сиру, такого вже, як ти знаєш, добре видержаного, та до нього скибку селянського хліба і великий кухоль пива, то, друже, не знаю, чого б ще могла забажати моя душа!

— Але й смердить же страшенно цей швальмгрундський сир, та в цьому весь його смак, — погодився з ним фельдфебель.

— Мій дядько Вільгельм — він уже давно лежить у землі — умів якимсь особливим способом готувати сир. Ти мусив його або їсти або здалека обминати. Він поливав свіжий сир пивом, додавав до нього щіпку тміну і перцю і тримав його чотирнадцять днів в череп’яному горщику. А ти знаєш, Купш. сир був найкращим тоді, коли вже по ньому повзали черв’яки?

— Замовкни, — обірвав знову роздратований Купш його теревені, — у мене вже аж слина тече!

Якийсь критий віз, що сильно похилився набік, перегородив дорогу, і колона змушена була зупинитись.

— Гей, чоловіки, — закричав хрипкий жіночий голос. — Візьміться й допоможіть мені! Мій кінь злякався і поніс воза. Дишло зламалося, і його треба направити, а то ми стирчатимемо тут аж до страшного суду. — Літня жінка у ви-цвілій спідниці з червоного сукна навкарачки виповзла з-під воза.

Каспар згадав, що вже десь бачив це обвітрене мужоподібне обличчя. А й справді! Адже це була гостра на язик маркітантка, яка була в натовпі цікавих під час прибуття полковника Фаукітта в готель «Рай». А он там зверху на козлах сидить її юна небога і міцно тримає віжки. її білий чепчик сповз, обличчя пашить; якби непокірний білий кінь нарешті не зупинився, гарненька крихітка могла б полетіти сторч головою у рів.

— Тільки не хвилюйтесь, панночко, я зараз! — Два стрибки — і Каспар уже сидів на козлах, узяв віжки і подав дівчині хустку, яка сповзла з її плечей, коли вона злазила з воза.

Також і Дібольд поспішив сюди, схопив коня за недоуздок і оглянув із знанням справи пошкоджене дишло.

— Назад! — гаркнув Купш на обох.

Тоді стара, взявшись в боки, зміряла Купша з голови до ніг.

— Гей, кривоногий, нам також треба дістатись до фортеці. Теж мені, милий кавалер. Ці два рекрути краще знають, як личить себе поводити.

Але Купш закричав ще раз:

— Назад, хлопці! — Потім він пригрозив жінці: — Гляди, щоб з тебе не спав чепець, а то я подумаю, що ти солдат, і відлупцюю тебе!

— Вам би, звичайно, було б легше воювати з бабами! Покажи краще свою хоробрість там, де це буде потрібно. Але в бою ховаються такі хвальки, як ти. Я знаю цей сорт! Адже на своєму маркітантському возі я наче гренадер, брала участь у півдюжині кампаній. Ваші солдати такі ж добрі, як мої діти. А ви хочете їм заборонити виручити мене. Пхе, сором вам! — Щоки старої почервоніли, очі блищали.

— А жінка зубаста, так-так. — сказав Себіш тихо до Купша. — Послухай мене, краще не заводься з нею. З такими бабами краще не встрявати у сварку.

Купш відступив. Справді, над ешелоном наче тяжіла якась нещаслива зірка. Все йшло, немов заворожене. Засмучений, він сів почіпки на камені поблизу Рюбенкеніга, який примостився там уже раніше. Обидва стягли чоботи з наболілих ніг. Купшеві стало себе жаль: його великий палець напух і горів вогнем.

Тим часом Дібольд і Каспар лагодили дишло. Рекрути з цікавістю стояли навколо воза і дивувалися з проворства батрака. Той розповідав, що він удома часто майстрував і одного разу навіть зробив чудову лаву. Йому подобається гарна древесина і красиві могутні дерева. І міцні, здорові коні. Так, на них він теж розуміється. Дишло було направлене. «Іди сюди, держи-но», сказав він до Каспара. Вони знову запрягли коня, і Дібольд з любов’ю поплескав тварину по шиї. Кінь заіржав.

Стара підняла свою червону сукняну спідницю, під якою у неї висів чорний шкіряний гаманець з залізним замком. Вона витягла з нього два білих пфеніги і простягнула їх Каспарові і Дібольду. Але вони не хотіли взяти з неї жодної копійки.

— Ну, як хочете, — сказала вона розчаровано і сховала монети назад. — Мій віз навантажується в похід такими товарами, які вам, солдатам, напевне, захочеться придбати, і тоді вам буде важче, ніж тепер, відмовити матінці Катрін. Я ще досить молода і зможу почекати. — Стара розсміялася. — Що б ми тільки робили без цих двох, Мета?

Небога кивнула і опустила голову так, що її каштанові кучері упали на очі. Потім вона підняла своє вродливе дитяче обличчя. «Дякую», сказала вона і простягла назустріч Каспарові і Дібольду обидві руки. Каспар глянув в її сірі очі, які дивилися на нього щиро і сміливо. Вони були такими чарівними, що він ледве не забув випустити її руку.

Раптом дівчина обернулась і подивилась в тому напрямку, звідки прийшов загін рекрутів. Всі також спрямували погляд туди. Битим шляхом наближались два чоловіки. Один з них був в уніформі, другий — у міському вбранні.

— Пане фельдфебель, — крикнув військовий, як тепер виявилось, капрал. — Ось це рекрут, який прийшов до мене добровільно. Надзвичайна здобич, ви будете здивовані!

Купш зміряв добровольця критичним поглядом. Йому давно перевалило за шістдесят, а саме він був сухий, як мумія, малесенький на зріст, який він намагався збільшити з допомогою високих підборів; на ньому був потертий сурдутик, колись білий галстук, ранець і в руці чорна палиця з прикрашеною олов’яною ручкою. Очі Купша вп’ялися в палицю. Це ж було щось нечуване: рекрут з палицею! Купш був обурений. Але в цій людині було щось таке, що викликало до неї пошану, і тому він вирішив краще промовчати.

Новоприбулий зняв трикутний капелюх, показавши всім лисий, нібито обтягнутий жовтою, як віск, шкірою череп.

— Амбросіус Шмельцле, перукар і медик, — сказав він ввічливо й люб’язно повертаючи на всі боки голову, що сиділа на тоненькій шийці.

— Може, у вас також є докторська шапочка? — поцікавився веселий Рюбенкеніг.

— Не одна, а дві! — Старий під час розмови втягував ривками повітря своїм сухим носом, який спереду здавався тонким, як штрих, а з боку навдивовижу великим.

— Він мало не став професором в університеті! — додав гордо капрал.

Рекрути зайшлися глузливим реготом. Але це нібито не вплинуло на старого, і він тримав себе з гідністю.

— Так, я добровільно відмовився від кар’єри професора. Адже ж, взагалі кажучи, шарлатаном можна краще прожити. Звичайно, і це мистецтво треба вивчити, і це вимагає великої плати. — Рот старого скривився в гіркій посмішці, від чого обличчя його вкрилося безліччю глибоких зморщок. — Я вмію не тільки рвати зуби і голити, але й розуміюсь на хірургічних операціях.

— Що? Якась хитра махінація? Що це таке? — Рюбенкеніг штовхнув Анзельма і запитливо глянув на нього.

Але Амбросіус Шмельцле спокійно продовжував далі:

— За молодих років я був помічником хірурга Грос-Кошена в Сенфтенберзі. Цей хірург завідував клінікою. В ній оперували, ампутували, робили трепанації і лікували. Подарунки, які я одержував від пацієнтів на новин рік, коштували щонайменше двадцять гульденів.

Одні хитали головами, інші з глибокою пошаною слухали чудного дивака.

— Я тільки готував мазі і вправляв кості, — продовжував старий. — Хороший лікар повинен завжди бути ще й костоправом. Але протягом багатьох місяців мене переслідували невдачі. Я змушений був займати всілякі недостойні посади, а через мого останнього патрона замалим не потрапив до тюрми.

— Це справді так, — втрутився діловитий капрал. — Я його просто-таки вирвав з рук поліцейського.

— А який же злочин ти вчинив? — суворо спитав Купш.

— Не я! — захищався старий. — А мій патрон. У нього був великий театр на Кінській площі у Фріцларі, де він займався операціями по вирізуванню катаракти. До його почту належало не менш як 50 осіб, серед яких була карлиця, два гайдуки, два сурмачі, три валторністи і моя персона. Ще була у нього дресирована кізка, що ходила на двох ногах, плигала через стільці і вміла танцювати, а також зебра з Маніли. Ну ж і титулів було в пана доктора! Надвірний і таємний радник були серед них найнижчими. Перед кожною операцією патрон з’являвся на Помості, засвідчував свою особу атестатом і привілеями їх світлостей імператорів і королів і пропонував свої послуги, обіцяючи менш як за чверть години повернути сліпим людям зір. При цьому він галасував, як качка, намагаючись перекричати публіку, що збігалася звідусіль.

— Ти й сам добрий базіка, — перебив його Себіш і скорчив зле обличчя; він не міг терпіти, коли хтось інший говорив, бо сам дуже любив правити теревені. — Краще переходь ближче до діла і нарешті розкажи, що ти сам устругнув.

— Я? Нічого. Слово честі. Обов’язком моїм було лише слідкувати за здоров’ям трупи, а також щоденно з помосту виголошувати наукові медичні доповіді в той час, як феноменальний чоловік робив операції. Через те, що хворі на очі, щоб остаточно зцілитись, протягом багатьох днів не повинні були знімати пов’язки, то мій патрон мав деяку перевагу. На жаль, він виїхав з Фріцлара вночі один і без ліхтаря, як летюча миша. Тоді поліцейські схопили мене, щоб зневірені жертви хоч би на кому-небудь змогли помститись. Ох, вік живи, вік учись, а й на старості накоїш дурниць.

— Ну, в такому разі, — сказав Купш, — те, що ти хочеш стати солдатом, не така вже дурниця. Якщо я не помиляюсь, нам можуть стати в пригоді його медичні здібності під час нашої американської кампанії. — Купш задоволено потер руки.

— Так-так, — погодився Себіш. — Як офіцерський кухар я дозволю собі зробити одне зауваження: фельдшер з нього буде підходящий. Для рядових солдатів, я маю на увазі,— додав швидко він.

Старий залишався цілком спокійним. Він повернувся до Себіша і замислено подивився на ґулю на його голові. — Що це у тебе? Гм-гм, скільки тобі років?

Себіш зробив перелякане обличчя.

— П’ятдесят дев’ять.

— П’ятдесят дев’ять? Чудовий, зрілий вік, мій друже, — сказав медик Шмельцле задумливо. — Дай-но я огляну тебе, підійди ближче. Гм-гм-гм-гм.

У тебе також короткозорі очі. Око, сяючий годованець муз, цей всеосягаючий і сам неосяжний, дивний орган, вісник розуму, товмач серця і вікно душі, Око панує над усім. Світ створений для ока, а око для світу. Око — друг душі. — Шмельцле з великим задоволенням випускав слова в повітря, як мильні бульбашки, міцно тримаючи за рукав Себіша, який почав тремтіти і кумедно поводити очима. — Мій бідний друже, офіцерський кухар, звичайно, важлива людина, але лікар далеко важливіша. Запам’ятай це собі! Для тебе буде корисним мій спирт для голови, очей і пам’яті. — 3 цими словами він випустив Себіша і підніс йому до самого носа пляшечку, яку витяг з свого ранця. — Це коштує десять крейцерів.

Себіш щось пробурмотів сам до себе, але потім витяг гаманець з оленячої шкіри і, переборюючи скупість, неквапно відрахував медикові монети на руку.

Після цього він відкрив пляшку і поспіхом осушив її.

— Ну як? — спитав Шмельцле вкрадливо. — Добре? Як ти почуваєш себе?

— Наче справжній бальзам, хоч трохи і відгонить ялівцем, — сказав Себіш. злизуючи останні краплини з вусів. — Так-так, це має, Купш, якусь чудодійну силу, воно розійшлося в голові і по всьому тілу, і я почуваю себе дуже добре.

— От вам і фельдшер лише для солдат, пане офіцерський кухар, — похвалився старий з лукавою гідністю. — Ну, а як пан фельдфебель? Як ваші справи? Ви завжди почуваєте себе добре? О, тільки бачу, що у вас горить палець на нозі. Ой лихо, він має поганий вигляд, вельмишановний! Не робіть такого переляканого обличчя, я маю вам щось хороше сказати. Моя корділева вода поступово знищить запалення. Це найкращі ліки від цього. Все інше — це нікчемне знахарство і обман. Ось маєте, мій пане! Я беру за це двадцять крейцерів.

— Так, але… — запротестував Купш. — Ти ж не захочеш взяти гроші… з свого начальника… з свого фельдфебеля… Адже я міг би згідно закону просто конфіскувати у тебе, як у рекрута, всі ліки. Що б ти тоді зробив?

Але старий хитро похитав головою і постукав сухим, як патик, вказівним пальцем в долоню простягнутої лівої руки.

— Двадцять крейцерів сюди, інакше ніяких ліків, це і так лише половина ціни. Сила зілля різна: одне для тебе отрута, інше ліки. Яка користь вам з того, що ви конфіскуєте мої ліки? Зате якщо я їх матиму, то зможу подавати людям допомогу.

— Людям і собі самому. — Купш зробив кисле обличчя і відрахував гроші.

Шмельцле з обережності перераховував за ним; потім знову кинув на фельдфебеля компетентний погляд і спитав:

— Що ви вчора вечеряли?

— Гамбурзьку печеню з яловичини.

— Покажіть мені ваш язик!

Купш безпорадно, боязко витріщивши на медика очі, висунув язик; вже тепер у ньому не було нічого такого, що наганяло б на рекрутів страх. Навпаки, в такому стані він був скоріше схожий на опудало І став предметом розваги для всього ешелону. Шмельцле довгенько примусив його стояти з висунутим язиком. Потім рішуче промовив:

— Про гамбурзьку печеню з яловичини віднині не може бути й мови, зрозуміло? Проста рекрутська їжа для вас далеко корисніша. Ви хворієте на застудження шлунку, пане фельдфебель, і у вас буває, — він затулив своїми тонкими пальцями носа, — здуття.

Каспар і Мєтч поглянули одне на одного і почали хихотіти.

Лікар відразу завоював на свій бік усіх рекрутів. Вони і навіть капрали, які пригадали, що вчора одержували гіршу їжу, ніж фельдфебель, зловтішно зареготали, аж кров ударила в голову фельдфебелю.

— Звичайно, — сказав Шмельцле суворо, — ви повинні вести більш помірний спосіб життя. І цукру ви теж вживаєте занадто багато.

— Цей чоловік — чаклун, — прошепотів Фріц Кляйнпауль.

— Він має рацію, — відказаз Себіш, — фельдфебель страшенно любить цукор. Навіть у рейнське вино кидає грудочки улюбленого цукру!

— Ага! — вигукнув медик. — Наче я знав про це! Ось внутрішні ліки проти пристрасті до цукру. Чотирнадцять пілюль за тринадцять крейцерів!

Знову Купш мусив полізти в кишеню.

— Він навмисне наганяє страх на своїх пацієнтів, — поскаржився він.

Але й це, здається, анітрохи не вплинуло на непорушно-спокійного Шмельцле.

— Може б ти також і мою ногу оглянув? — гукнув Рюбенкеніг до медика. — Мене вкусив один підлий дог.

Купш навіть не наважився втрутитися.

— Що, дуже погано, друже? — спитав товстун стурбовано, коли лікар нахилився над його ногою. Але Шмельцле звелів, щоб принесли води і чистий клапоть полотна, промив мовчки рану, помастив маззю і за всіма правилами мистецтва зробив перев’язку. Лиш після цього він підвів очі, підморгнув Рюбенкенігу і тихо сказав;

— Хто справді хворий, я визначаю безпомилково. Тепер у тебе знову буде все гаразд, ти ж сильний, як кінь. Ні, облиш це. Рекрут з рекрута не бере нічого. Потім він додав уголос: — Він повинен дуже берегтися. Доки нога не загоїться, про стройове навчання навіть не може бути й мови.

Обличчя Рюбенкеніга раптом зробилося серйозним, що йому раніше ніколи не вдавалося навіть під загрозами і примусом. Зніяковілий і зворушений, дивився він на Шмельцле, який саме робив реверанс обом жінкам.

— Я ні на що не скаржусь, друже, почуваю себе добре, — попередила його стара.

Лікар задоволено закліпав очима.

— Для вас, пані, у мене є еліксир, що перетворює старого в молодого.

— Ні, дякую вам за це. Я б не хотіла ще раз починати заново життя. А от як ви дивитесь на те, щоб підкріпити свій шлунок?

Мета вже збігала за пляшкою горілки і тепер простягала її лікареві з ввічливим реверансом.

Шмельцле жадібно почав пити.

— Оце вам, мадмуазель, — сказав він згодом і дістав з ранця подарунок. — Препарат краси, хоч він вам поки що зовсім не потрібний. Збережіть це напізніше. — Він задоволено розсміявся, бо дівчина почервоніла. — В маленьких баночках часто бувають найкращі мазі.

— Нам уже пора їхати далі, чи не так, тітуню? — сказала гарненька небога старій, яка вже сиділа на козлах.

У Каспара від розчарування видовжилось обличчя.

— Бувайте здорові до Цігенгайна, — крикнула маркітантка Катрін та її юна родичка до рекрутів, що зібралися навколо. Підвода рушила в дорогу.

Каспар стояв на віддалі кількох кроків від своїх друзів і захоплено махав Меті, що дивилася на нього.

Загін знову рушив у путь. Каспар так влаштувався, що став сусідом Шмельцле. У медика язик повертався, ніби намащений маслом. Коли йому вірити, то він знав Америку, як свої п’ять пальці». Він захоплювався безмежними перспективами Нового світу. Кожному з рекрутів старий малював блискуче майбутнє. Зеекатц нібито буде за океаном скуповувати в індійців чудові хутра і оброблячи їх. Анзельм одружиться з вродливою спадкоємицею і відкриє університет в Нью-Йорку. Каспара він посилав в експедицію на дикий Захід, у прерії, де водяться бізони і течуть золотоносні ріки. Дібольд Шульман уже не буде більше за океаном батраком; він одержить землю для поселення і заснує велику ферму сотнею негрів-рабів.

— Ні, — заперечив запально Дібольд. — Ні, ні, мене самого надто мучили, щоб я ще захотів мати рабів.

Тут втрутився Себіш:

— Тільки не хвилюйся, одноокий, тоді я візьму ферму і плантацію, коли ти не хочеш.

— Ти як кухар повинен спочатку перетворити солону воду ріки Гудзон на солодку, — вирішив однак Шмельцле. — Чи матимеш ти право ще щось інше робити, ми побачимо пізніше.

— Перетворити солону воду річки на Солодку, — перекривив Себіш медика. Він був ображений і зробив плаксиве обличчя. — Ти кажеш так, бо не хочеш, щоб я мав ферму і власних рабів-негрів.

— Хто ж каже, що тобі не бажають їх мати, — втрутився Рюбенкеніг. — Звичайно, ти житимеш на фермі. Ми тобі від щирого серця зичимо її мати. Ти будеш там кухарем для сотні рабів-негрів.

Розлігся такий оглушливий регіт, що Купш прожогом підлетів до рекрутів. Себіш, не шкодуючи слів, постарався обмовити Дібольда і Шмельцле. Фельдфебель закричав:

Якщо ви зараз же не заспокоїтесь, хлопці, я вас всіх так відлупцюю, що вам ворота фортеці здадуться ліверною ковбасою!

Вони й справді не помітили, що фортеця вже була недалеко від них… Побачивши її, всі одразу принишкли.

— От ми і в духовці,— зітхнув Дібольд.

Фортеця Цігенгайн була відома в усьому краю під назвою «духовки», тому що вона мала лише один вхід. Кожен рекрут» кинувши погляд на страшні кам'яні мури, за якими повинна була бути остаточно похована їхня свобода, поринув у свої власні сумні думки. З ваганням проходили вони через важкі ворота, по обидва боки яких стояла варта; як тільки всі зайшли, ворота відразу ж зачинились. «Духовка» поглинула їх. Дерева, поля, пташки залишились по той бік воріт. Кам’яні каземати, постові будки, учбові плаци, цейхгаузи, гармати, древка знамен, — більше нічого не можна було побачити. Навіть небо здавалось замкненим у чотирикутник сірих мурів. Великий страх пройняв їх, страх, який ще більше посилився, коли раптом почувся верескливий голос, що, здавалося, доносився з камери самотнього ув’язнення.

— Увага! Ш-ш-шн-куйсь! — скомандував фельдфебель Купш.

Його голос раптом прозвучав так, ніби він тільки й створений був для того, щоб командувати; криві ноги фельдфебеля, не згинаючись, немов ніжки циркуля, підлітали до самого кінчика його носа. Прискореним кроком він повів загін рекрутів через двір до однієї з ротних казарм. В обличчя завербованим ударило затхле повітря, страшенний гамір і крики. Купш увіпхнув рекрутів всередину, а сам повернувся кругом і пішов, залишивши їх напризволяще.

Рюбенкеніг, а за ним й інші нерішуче протиснулись на середину кімнати, яка кишіла зовсім незнайомими людьми.

— Ей, прелатське черево! — крикнув хтось до нього.

Рюбенкеніг швидко пристосувався до нового становища. Його чималий червоний ніс виблискував на веселому обличчі.

— Ти маєш рацію, я досить-таки кругленький. Іграшка долі!

— Тобі не до лиця бути рекрутом! Тобі б більше пасувало їздити в колясці! — почулося з солом’яної постелі на брудній підлозі.

Здоровенний хлопчина з рябим обличчям, потягаючись, підвівся з соломи і недбалою ходою підійшов до новоприбулих.

— Наш звіринець усе збільшується, — сказав вія, кидаючи оцінюючий погляд то на одного, то на другого рекрута.

— Хлопці, ану уважно погляньте на товстуна. Я вважаю, що це вдалий приклад, який доводить нам здатність розтягнення людьської шкіри! Дивись, серед них є і старий скелет з паличкою! І одноокий є також тут! — Кожне слово хлопця, який був приблизно такого ж віку, як Анзельм, зустрічалось сміхом і реготом. — Мабуть, більшість з вас принесе невелику користь на службі у короля, мої дорогі! Але не падайте духом! Також і серед нас є чудові екземпляри! Віланд Кніхтель, ану лиш покажись новим товаришам по кімнаті!

З своєї постелі неохоче піднявся надзвичайно потворний чоловік; безглуздо вирячивши очі, він притулився до голої стіни, з якої вже давно стерлася всяка фарба.

— Ось ви бачите перед собою зловісного ворона, який був настільки нерозсудливим, що відмовився від безтурботного життя в монастирі. Свободи захотів він. Проте він не вмів жити по грошах. І хоч він позбувся наказів монастирського ігумена, зате тепер змушений коритися наказам нашого унтер-офіцера. — Рябий і його товариші зловтішно загорланили. — Так, у Кніхтеля не дуже багато розуму, і красою, звичайно, він теж не може похвастати! Ви лиш погляньте на його постать! Тоненькі ноги, справжні барабанні палички! Ніс приплюснутий, немов гусяча лапа! Кніхтель, можеш щезнути!

Грубий регіт наповнив приміщення. Фріц Кляйнпауль був у чудовому настрої; він витяг з своєї кишені камінець і шпурнув ним в об’єкт загального знущання. Монах-утікач, здавалося, був хворий, і ставився до всього з якоюсь незрозумілою байдужістю. Його кістляве тіло повалилося на солому і заховалося під ганчір’ям.

Також і Себіша це все надзвичайно розважало. Він підійшов до рябого, поплескав його по плечу і запропонував з свого кисета табаки. Рябий узяв пучку табаки, понюхав і висякався в руку. Потім він у найкращому настрої оголосив:

— Тепер погляньте на маестро Кутца! — Він показав на старого, горбатого чоловіка, з поритим носом, що боязко відвернув своє обличчя. — Кутц може так уміло намалювати хліб, що на нього гавкатимуть голодні вуличні дворняжки. Але він малює не тільки хліб, він уміє також і гроші малювати, чи неправда, Кутц? Проте його не спіймали б, якби він сам не попався на гарячому в Кассельській князівській церкві під час крадіжки золотої бахроми. Це справжнісіньке чудо, що він тут серед нас. Вони вже хотіли його обвінчати з дочкою канатника, на шибениці, зрозуміло. Ну й кінець кінцем він відбувся трьома відрубаними пальцями…

Анзельма нудило від смороду, убозтва і бруду в ротній казармі, але ще більшу огиду в ньому викликав жалюгідний стан багатьох нещасних істот, їх цілковитий занепад і здичавіння.

— Досить! — обірвав він на слові рябого здоровила. — Це підло знущатися над нещасними і слабими, замість того, щоб їм допомогти. Може, нужда примусила Кутца красти! Таких злодіїв вішають або кидають у фортеці, а злодії суспільства ходять в золоті і пурпурі. Ви так само добре про це знаєте, як і я! Хіба нас усіх не вкрали?

Рябий зухвало засміявся, потім, сильно штовхаючись, почав продиратись через натовп рекрутів.

— Так ти що, хочеш нас учити? Мабуть, думаєш, що ти кращий за нас?

— Аякже, — вигукнув Себіш в’їдливо, — він же називає.себе студентом філософії і хтозна-чим!

— Філософ, ага, — закричав рябий, — звичайно, адже погляньте на його білі ручки, які ще ніколи ні до чого не брались. Від нього всього тхне гасом. Боже мій, як він перелякався!

Анзельм, здавалось, роздумував, що йому робити; його очі закліпали, коли він зустрівся з поглядом рябого, а руки почали тремтіти. Каспар, Дібольд, Зеекатц і Рюбенкеніг поспішили на виручку студента, а також і Шмельцле прийшов йому на поміч.

— Тільки не говоріть так зневажливо про білі руки, браття! Великий Копернік переставив своїми руками філософа сонце і землю. А Даліла була всього лише жіночкою і все ж своїми пальчиками зломила силу могутнього Самсона, про що ти можеш прочитати в біблії!

На красномовство Шмельцле рябий не знайшов, що відповісти. А тут, на превелику досаду парубка, почувся ще другий, Дібольда голос:

— Студент має рацію. Адже хіба нас усіх разом не вкрали? Хто з нас захотів би добровільно їхати в Америку на свою загибель? За що?

— Облиште змальовувати чорними фарбами майбутнє! — Цю репліку кинув маленький, сухорлявий чоловічок з надзвичайно круглою головою, на якій сидів твердий темний капелюх. Услід за цим він продовжував — Адже ні я, ні ви нічогісінько не розуміємо в цій справі. Дайте спокій, і нехай про це турбуються люди, яких це стосується!

— Правильно, Кніфельс! — згодився рябий. — Кого це стосується, той нехай і турбується. А не цей безвусий братік, який, напевне, ще ніколи в житті і не нюхав як слід горілки!

— Братерство навряд чи полягає в тому, щоб з кожним негідником пити горілку, — відказав Анзельм, блідий від хвилювання.

В небезпечній тиші, що раптом настала, не було нічого чути, крім напруженого сопіння чоловіків, які раділи, передчуваючи сутичку. Але наступної секунди почувся перед дверима брязкіт, що вплинув на чоловіків, як сигнал до розрядки напруження.

Всі дістали якомога швидше свої ложки та миски і посунули до величезного казана, який притягли сюда два рекрути. Новачків відлаяли, надавали стусанів і відштовхували в задні ряди. Коли вони, нарешті, одержали свій суп, то він був уже рідкий і водянистий; кращі шматки ще раніше виловили санітари, писарі, візники, денщики, ординарці, люди з штабного наряду і, нарешті, старожили ротної казарми; озлоблені і голодні, узялися новоприбулі за жалюгідний обід. Каспар з жахом розглядав монаха, що примостився біля нього, його скорчену постать, бліде, як у привида, перелякане обличчя, воскові пальці, що водили ложкою. Монах їв із зітханням і огидою, потім поклав ложку і відвернувся до стіни.

Новачки однак так зголодніли, що сьорбали рідку юшку із звірячим апетитом, жадібно впиваючись зубами в хліб. Тільки Шмельцле був більше втомлений, ніж голодний, і вже під час їжі куняв,

— Може, ще трохи залишиться супу, і нам вдасться одержати добавку, — спробував Анзельм заспокоїти своїх голодних товаришів.

— Ось маєш на додачу! — Рябий вмить нахилив своє обличчя над мискою Анзельма і плюнув йому в суп під вигуки кількох його приятелів. Анзельм мовчки взяв свою миску і з усієї сили ударив нею по голові кремезного парубка.

— Ану дай йому здачі, Карле! Не давай себе скривдити, — нацьковували рябого його товариші.

Але рябий Карл зовсім не чекав, що Анзельм буде оборонятись; він з’їхав з ослона і повалився на підлогу. Грубий крик і регіт змінилися здивуванням і страшною тишею.

Анзельм піднявся, роздобув собі нову миску із супом і сів біля Каспара і Рюбенкеніга в кінці столу. Рябий все ще нерухомо лежав на підлозі. Його приятелі почали перешіптуватися. Час минав.

— Карл мертвий, — крикнув раптом один з них. Другий підвівся і налив лежачому на підлозі в ніздрі горілки. Уявний мертвий, кашлянувши, розплющив очі.

— Прокляття, здається, я був знепритомнів, — сказав він сонливо, витер рукою лоба і, стогнучи, поповз на свою постіль.

— Що, невже студент філософії зміг це зробити? — Фріцові Кляй'нпаулю аж не вірилося. — Підійди, дай і мені такий удар, щоб я міг переконатися в цьому. — Він насідав на Анзельма і підставив йому своє обличчя. Та Анзельм був далекий від цього. Він нахилив голову над своєю мискою і мовчки продовжував їсти. Фріц ще деякий час постояв, чекаючи. Потім він ударив себе з усієї сили в підборіддя так, то воно аж затріщало. Проте він не звалився, а захитався і відійшов убік, дурнувато посміхаючись.

— Всі мітили в Анзельма, — прошепотів Каспар Рюбенкенігу і студентові.— Добре, що ти їм показав! Але як ти не побоявся? Адже хлопцеві не бракує сили, щоб покалічити будь кого!

Справа не лише в грубій силі, а в тому, який дух ховається за силою. Звичайно, н боявся. Але я сказав собі: якщо я зараз виявлюсь боягузом і знесу образу, то вони будуть тоді мене дедалі все більше принижувати. Але якщо я проти них повстану, то примушу їх поважати мене так, що вони і в майбутньому й пальцем мене не зачеплять.

Був ранній вечір. Але рекрути-старожили були знесилені муштрою, а новоприбулі втомлені маршем. Один за одним вкладалися вони спати. Тільки деякі з них сиділи купками, розмовляли, грали в карти або марили з розплющеними очима. Лише Рюбенкеніг не втрачав бадьорості він з цікавістю розгулював серед цього мурашника незнайомих людей, що мали такий поганий вигляд. Вони йому охоче розповідали, як з допомогою облудних умовлянь, підступності, насилля або тому, що не мали іншого виходу, потрапили до численної армії короля. Тут було багато зовсім літніх чоловіків і не менше підлітків, що ледве сягали п’яти футів. Тут були підмайстри і майстри, селяни і наймити, яких забрали прямо від плуга. Тут був також і бродячий поет з Єни, збанкрутілий купець з Відня, позументник з Ганновера, звільнений поштовий писар з Касселя, старший начальник округи з Мейиінгена, кравець з Дарштадта, торговець сиром з Кітцбюгеля, прусський гусарський вахмістр і навіть один, який називав себе звільненим на пенсію шведським державним радником. Скоро веселий Рюбенкеніг уже добре знав кожного з своїх нових товаришів по нещастю, і коли він, нарешті, наговорився і ліг на свою солом’яну постіль, то всі вже і його знали, як облупленого.

В ротній казармі настала тиша. Тільки один раз ще почувся шум і регіт, коли двоє молотих хлопчаків намалювали сплячому рекрутові щипцями для знімання нагару вуса, Але потім нарешті і вони втихомирились, ніхто не гомонів більше. Знадвору доносився дзвін бубонців, цокіт копит, гуркіт коліс. Звідкілясь долинув звук мисливського рога, але тільки на одну коротку мить. З пар чулося зітханнч і тихий стогін, з постелі медика гучне хропіння.

Голос команди пробудив втомлених рекрутів від першого сну. Один з капралів просунув голову в казарму і закричав:

— Чого похнюпили носи? Зараз же зробити веселий вигляд, поблизу знаходиться генерал-лейтенант фон Гайстер; пін не може терпіти нахнюплених рекрутів.

Зеекатц пробурмотів:

— Панові генерал-лейтенантові легко бути веселим. Нехай лиш спробує бути веселим в нашій шкурі!

Капрал загорланив:

— Хто там бурчить, га? Тут швидко відучать бурчати… Ану, давайте співати!

Маленький, худорлявий чоловік, що, здавалося, навіть і вночі не знімав свого бундючного темного капелюха, бо він і тепер стирчав на його на диво круглій голові, напрочуд гарним, чистим голосом заспівав:

Молодь весело мандрує

І човнами Рейн хвилює,

В Бельті синіх вод черкає

І радіє, і співає.

Анзельм знову розплющив очі. На його розумному обличчі блукала меланхолійна усмішка. Пісня знаходилася у кричущому протиріччі з дійсністю, в якій вони жили, і справила на нього глибоке враження.

— Цe Кніфельс з Дармштадта, якого називають тут цігенгайнським соловейком, — пояснив йому добре обізнаний з усім Рюбенкеніг. — Цей чоловік був мандрівним кравцем. Вони схопили його на одному з постоялих дворів.

— Ану лиш припини, нарешті, лящати. — крикнув Зеекатц до Кніфельса. — Хіба ти не бачиш, що ми втомилися і хочемо спати?

— Чолов’яга плазує перед капралом, наче собака! — пробурмотів Дібольд.

Очі кравця лукаво заблищали; він показав на дерев’яну скриньку, що стояла під його нарами.

— Як вам здається, хіба б не краще мені було мандрувати із своїм інструментом? А в неділю бути біля своєї родини? Але тепер я опинився тут і мушу з цим миритися; треба камзол по шматку відрізані, а іноді і шлейф укорочувати.

— Так-так, чоловік правду каже, — Себіш з цікавістю присунувся до нього.

— Свою власну голову треба мати, — відрізав йому батрак.

Кравець Кніфельс заперечливо махнув рукою:

— А я зовсім іншої думки, мій сину. Зрештою, це зовсім непогана доля, насамперед для таких молодих хлопців, як ви, поїхати до Америки. Як багато вже людей переселилося на той бік добровільно. І навіть не на кошти короля, як ми. Адже ж їм ще довелося сім чи вісім років даремно працювати, щоб відшкодувати вартість морської подорожі в цю обітовану країну. Хіба я неправду кажу? Боже мій, я, справді, і мріяти не міг, що на старості літ мені ще доведеться вирушити в таку чудову морську подорож.

— Чоловік точнісінько так говорить, як наш лікар, — зауважив Фріц Кляйнпауль.

Кравець з симпатією поглянув на Шмельцле. Але Шмельцле заперечливо підняв свою кістляву руку.

Кніфельс непевно засміявся, бо тільки тепер помітив під дверима суворого генерал-лейтенанта фон Гайстера. старого офіцера, на грудях якого красувалась відзнака Золотого Лева поряд з орденом за військову хоробрість; він уже стояв хтозна-як довго. Обличчя Кніфельса стало зовсім збентеженим, і він наступної ж миті почав співати:

Ура! До Америки!

На добраніч, Німеччино рідна?

Ви, гессенці, на караул.

Ландграфа стрічайте гідно!

Співаючи, він подавав рекрутам знаки, щоб вони його підтримали. І справді, кілька хлопців почало йому підтягати, а Фріц Кляйнпауль, звичайно, першим;

Ви, веселі бунтарі,

Бережіться, бо будете бідні.

У раї до Америки!

На добраніч, Німеччино рідна!

Тільки-но двері знову зачинилися, як рекрути з полегшенням припинили співи. В голову Кніфельса полетів чобіт Зеекатца. Рот кравця з жовтими зубами зник під неохайними гренадерськими вусами, що зрослися докупи, його солов’їний голос перелякано обірвався.

— Та нехай вій співає! — втрутився Каспар. — У нього такий чудовий голос.

Але Дібольд буркотливо відказав:

— Зеекатц вірно зробив. Хоч у мене й одне око, але я бачу, що кравець — це фальшивий крейцер! На нього не можна покладатися, ненадійна він людина.

Розділ десятий

— Можна вже мені йти? — запитав Каспар. — Пан тамбур-мажор наказав мені, щоб я потренувався вибивати великий і малий барабанний дроб. Завтра я повинен бути на учбовому плаці разом з усіма.

Але дружина тамбур-мажора Дітцельн енергійно захитала головою. Це була голова хакжі з гладенько зачісаним цупким волоссям, що вузлом було сколене па потилиці. Вона ще нижче схилилася над в’язанням, спиці ще проворніше замиготіли в її руках; стиха вона бурмотіла: — Раз, два, три, чотири, що ти сказав, Каспаре? П’ять, шість, сім, вісім, дев’ять, що ти, шибенику, тут у мене не залишишся? — Вона підвела очі і пильно подивилась па наймолодшого учня її чоловіка, який, мабуть, і на цей раз намагався ухилитись від роботи на її кухні. її ясноблакитні скляні очі не зносили жодного заперечення. Що, вона сама повинна робити всю чорну роботу? Ох, цей хлопчина з таким жвавим обличчям не хоче їй коритись. Але вона все одно прибере його до рук. Правда, це робити — все одно, що наливати воду в діряву бочку, бо через деякий час приборканий хлопець поїде до Америки, і тоді вона знову повинна буде мучитись з новачком… Вона встала, підійшла до плити і, сердито буркаючи, почала поратися біля горщиків, в яких варилась каша і якась м’ясна страва на обід. Рудий мопс, що спав біля її ніг, прокинувшись, потягнувся і почав ходити слідом за нею.

— Ти зможеш і пізніше потренуватися вибивати барабанний дроб. Спочатку пробарабань так, щоб мої горщики були чистими!

Очі Каспара вперто заблищали. Він не витримав і брякнув:

— Хай чорт за мене робить! Виходить, що я міг би залишитися тим самим кухарчуком. А годували мене в «Золотому якорі» краще, як тут!

— Про те, що ти бажаєш назад в «Золотий якір», ми вже чули! — На обличчі фрау Дітцельн з’явилась солоденька посмішка, що викликала якесь огидне, моторошне почуття. — Кухарчуком ти ще знову зможеш стати! Але запам’ятай одне: лише в солдатському мундирі чоловіки справді красиві, повір уже мені. — 3 цими словами вона, човгаючи ногами, вийшла з кухні, а за нею подріботів моле. — Коли ти управишся з горщиками, Каспаре, то, між іншим, можеш ще трохи вкоротити рукава своєї форменої куртки. Вони лише тобі заважають під час роботи, — вигукнула вона, причинивши двері.— А також і на учбовому плаці юні барабанщики тамбур-мажора Дітцельна повинні мати пристойний вигляд!

Каспар подивився їй услід куточком ока, навіть не повертаючи голови. Коли двері нарешті зачинились, він припав до вікна, механічно тручи деркучою ганчіркою з піском дно горщика. Була, мабуть, шоста година ранку; сигнал горна, що сповіщав ранкову зорю, вже давно прозвучав, але на небі ще блищали зірки. Був уже кінець лютого, і після тривалих дощів настали страшенні холоди. Пронизливий північний вітер проносився через опустілий двір казарми, шмагав по наметах, розташованих уздовж стін фортеці, де тулились солдатські жінки та їхні діти, гнав густі клуби снігу через учбовий плац, на якому муштрували в снігу по коліна бідолах-рекрутів.

Правда, звідси, з вікна, було весело дивитись, як вся команда вишикувалась в бездоганно рівну колону; як відразу клацали всі підбори і багато людей рухалося, паче олов’яні солдатики, яких поресовує невидима рука. Біля гармат, що стояли коло входу (їх рекрути охрестили «Люцифер" і «Буркотливий ведмідь»), всі робили поворот ліворуч і рухались вперед замкненою лінією на стрільбище. Чи не карбував часом ландграф солдатів, наче свої пфеніги? Здавалося, що всі вони в своїх блакитних мундирах з червоними вилогами і в жовтих жилетах були тієї ж самої чеканки; всі вони робили одні й ті самі рухи, і їхні губи співали одну й ту саму пісню, окремі уривки якої доносилися до Каспара. Ось Каспар помітив четвертий батальйон, що був трохи менший за інші; на чолі шеренги він побачив фельдфебеля Купша, якого неважко було пізнати по тому, як він вимахував своїми кривими ногами. Каспар притулився лобом до шибки. Де Анзельм? Де Рюбенкеніг? Чи знову вигнали сьогодні на плац, незважаючи на лютий холод, старого фельдшера і хворого монаха? Хоч як Каспар напружував зір, щоб відшукати своїх товаришів, з якими він вночі поділяв ротну казарму, задуху і холод, втому і паразитів, він не зміг їх помітити в цьому натовпі людей. В сивому сніжному повітрі пролунав залп. Блиснув і вибухнув вогонь уздовж всього довгого фронту батальйону. Задеренчали віконні шибки. Біля стрільбища високо здійнялися хмарки диму. Кілька солдатів бігали коло мішеней і подавали сигнали червоними прапорцями.

На дворі пролунав сміх. Там з’явився мопс Дітцельна, і кілька рекрутів почастували його стусанами. Може, Каспарові покликати собаку, або, може, побігти і принести його в дім?

— Каспар!

Він одразу кинув погляд на горщик, який ще й досі тримав у руках, і почав його швидко-швидко чистити. Пані Дітцельн стояла посеред кухні.

— А що це ти тут знову виробляєш?

— Я працюю, пані тамбур-мажорша.

— Якщо тут така підозріла тиша, то з роботою, певно, щось негаразд, — буркнула пані Дітцельн, оглядаючи горщики. — Ти вже міг би далеко більше почистити.

В цей час вона помітила на дворі свого мопса і з криком розчини па вікно. Рекрути кинулись врозтіч: один з них почав лицемірно гладити пса. Пані Дітцельн, репетуючи па все горло, кинулася з кухні. З горщиків, що стояли на плиті, розходився дух каші й м’яса і бив Каспарові в ніс. У фортеці шаленів голод, наче пошесть. Одним стрибком Каспар опинився біля плити, виловив шматок м’яса з горщика і гарячим жадібно проковтнув його. Зараз же після цього повернулась тамбур-мажорша. Та Каспар вже знову сидів за своєю роботою, якою, здавалось, займався з великим старанням; він з усією люттю тер горщики, зганяючи на них свою злість. Чи довго йому ще доведеться зносити муштру фрау Дітцельн?

Нещастя Каспара у фортеці почалося відразу ж, з першого ранку, на речовому складі, коли нові рекрути повинні були одержати своє обмундирування. Його схопив тамбур-мажор Дітцельн і відвів у спеціальний склад. Там йому кинули, на радість кількох юних барабанщиків гвардії, що були одягнені в чудову форму, солдатський одяг; він майже весь сховався в занадто довгій і широкій подертій куртці, рукава якої закривали йому пальці. Ледве Каспар одягнувся, як у нього з’явилося багато обов'язків. Проте вони не полягали в тому, щоб відбивати барабанний дроб і марширувати, як слід було сподіватися. Насамперед, він повинен був крейдою набілити гамаші тамбур-мажора. Потім йому наказано було пошукати воші і напудрити косу свого начальника. А тоді настала черга чистити його черевики з пряжками, а потім полірувати барабанні окуття. Нарешті його послали по табак і пиво, а коли він виконав і це доручення, буркотливий Дітцельн наказав йому піти в його казенну квартиру. Тут пані тамбур-мажорша звеліла нарубати дров, підмести кімнати, вибрати попіл з печей і розпалити вогонь, начистити картоплі, мішати суп, повести на прогулянку мопсика, помити вікна і ще багато дечого.

День кінчався, і Каспар почував себе смертельно втомленим, але про вправи на барабані не було й мови. І так було наспані дні, які тяглися, як в’язка смола, а пізніше тижні і місяці, що збігали, схожі один на одного. Незважаючи на таку силу роботи, Каспар одержував здебільшого лише вівсяну кашу, та й то обмаль. Щоправда, пані хазяйка під час першого ж обіду повчала його, що бог усолоджує їжу і благословляє вівсяне пюре. Але на Каспарові це благословення не давалося взнаки. Він був завжди голодним. І вже через кілька тижнів він зробився тонким і худорлявим, як ноги горобця.

Тільки останніми днями, коли в Цігенгайні все частіше почали нишком говорити про виступ, тамбур-мажор спішно дав Каспарові кілька уроків з барабанного дробу. Каспар, на щастя, був здібним учнем. Йому сподобалось ударяти у великий латунний барабан. Швидко він збагнув премудрості генеральського барабанного дробу, простого і подвійного, великого і малого, і засвоїв інші тонкощі військового барабанного мистецтва. Він швидко догнав, якщо не перевершив, юних барабанщиків з ландграфської гвардії, хоч далеко не так легко було бити в барабан. Не можна було забувати вступ або навіть вибивати дроб не тоді, коли потрібно. Проте Каспар, коли, наприклад, розводили караул або марширувала гвардія, набагато більше вивчив просто на слух, аніж пояснив йому його вчитель. М’язи на руках, які Каспар в «Золотому якорі» розвивав з допомогою дубових ослінчиків, тепер йому стали у великій пригоді. Хлопець міг з такою силою ударяти по телячій шкурі, що аж грім розлягався довкола, немов на фортецю насувалась гроза, а як йому забагнеться, вистукував тихо, як дятел; він умів так відбивати дроб, що здавалося, стукотить дощ або тупотять коні, які несуться галопом. Тап, тап, тап, рап-а-тап-тап! А-рап-а-тап-тап!

Та ось знизу раптом донеслися віддалені голоси, швидкі кроки, що наближалися і перейшли на біг, глухі удари, лайка і стогін. Каспар знову кинувся до вікна. Сцена, яка відбувалася перед будинком, викликала в нього таке хвилювання і безсиле обурення, що він відчув себе зовсім пригніченим. Двоє молодий прапорщик і профос[15] нещадно били старого сивоусого солдата. Каспар розчинив вікно і судорожно ухопився за ручку віконної рами, щоб не закричати. Старий — може, це був арештант або щойно приведений дезертир — біг, хитаючись, поперед обох начальників, які підганяли його вперед штурханами і ударами.

— Чи ти зачиниш вікно?! — пані Дітцельн роздратовано відштовхнула Каспара вбік, а сама стала біля вікна, як укопана, і дивилась своїми холодними скляними очима услід чоловікам. — Вірмо, палиця мусить управляти солдатами, — заверещала вона. — Інакше нічого ие вдієш з цими здичавілими негідниками.

Та ось вже нічого не було чути, крім скрипу снігу під ногами чоловіків. Потім все затихло, немов завмерло. Лише схвильоване серце Каспара шалено калатало. Проти злих язиків ніяка броня не допомагає. Пані Дітцельн зачинила вікно, обернулася до хлопця, побачила, що в нього робиться на душі, і злісно засміялась.

В кухні запанувала ворожа тиша. Пані Дітцельн покликала мопса, погладила його і була задоволена, коли собака полизав їй руку.

— Що, мій мопсик уже зголоднів? Ну, ходімо, зараз твоя пані щось тобі дасть. Адже ти теж боже створіння.

Вона підняла покришку з горщика, в якому варилось м’ясо. Каспар перестав чистити, йому наче відібрало руки. Пані Дітцельн насупила брови, повернула в горщику ополоником і пронизливо скрикнула. Вмить Каспар одержав ляпаса, навіть не встигнувши ухилитись від безжалісної руки. Почервонівши аж до вух, він з криком присягався у своїй невинності, але це було даремно. Пані Дітцельн репетувала, годуючи свого мопса, вона репетувала і тоді, поки їла сама.

— У Каспара тільки вітер у голові,—сказала вона жуючи. Про все обов’язково розповість вона тамбур-мажору, і, крім того, решту дня хлопець буде постити.

В голові Каспара загуло. З розлюченим обличчям він до блиску тер горщики, аби тільки голосно не розревтись.

Пані Дітцельн пообідала, наїлася по горло, накричалася до томи і трохи заспокоїлася. Вона сіла в своє крісло-гойдалку і затріскотіла в’язальними спицями, набожно усовіщаючи пригніченого барабанщика. — За вірну службу бог нагороджує.— казала вона, і Каспар завжди повинен бути покірним, чесним і старанним, а в усьому іншому нехай покладається на любого бога.

Але саме тепер Каспарові було ще важче, ніж будь-коли, безмовно підкорятись. Раптом у двір заїхав, ескортований блискучим кінним загоном офіцерів, розкішний екіпаж, в якому сиділа молода елегантна дама. Офіцер, що найближче їхав біля екіпажа і, здається, вів з дамою веселу суперечку, був не хто інший, як капітан Еммеріх!

Каспар стрімголов побіг у казармений двір, переслідуваний лютим дзявканням пані Дітцельн. Вона гукнула на солдата, що проходив мимо, і наказала йому покликати тамбур-мажора, бо вона сама ані добром, ані злом вже не може більше справитись з непокірним барабанщиком.

Каспар усе чув, але він не зупинився. Пов’язаний поверх форми фартухом, з брудним горщиком у руці, він з’явився біля входу в офіцерську, в якій саме як-найзручніше улаштувався Еммеріх з своїм товариством. Відразу зчинилася колотнеча з вартовим, шо не хотів його впустити; до того ж від нудьги ще втрутилося двоє солдатів з караулу. Для них трьох було розвагою поштурхати Каспара, який щосили викрикував ім'я Еммеріха. Тим часом Дітцельн, вивісившись з вікна, підбурювала солдатів добре відлупцювати хлопця, а її мопс, що стояв на підвіконні і тремтів від холоду, пронизливо дзявкотів.

Раптом чоловіки відпустили Каспара і завмерли. Еммеріх звернув увагу на крик і з’явився у дверях. З гнівом і здивуванням розглядав він юного барабанщика, який продовжував викрикувати його ім’я. Лише через якийсь час він усвідомив, що розпатланий, пом’ятий хлопець, по брудних щоках якого текли сльози обурення, був його старий знайомий Каспар, що останнім часом несподівано з’являється саме тоді, коли його найменше можна чекати.

Каспар так захекався, що тільки продовжував белькотати: «Капітан Еммеріх, капітан Еммеріх».

— Невже це Каспар? How do you do, sir[16], — Еммеріх, якому ситуація здавалась кумедною, ляснув себе гарапником по халяві і розкотисто засміявся. Він був явно напідпитку, і це несподіване побачення, здавалось, розвеселило його. Здивована пані Дітцельн перестала сваритись. Троє солдатів стояли тут же, не знаючи, що їм робити.

— Ось, тобі, мій хлопче, — сказав Еммеріх, піддаючись хвилинному настроєві, і великодушно всунув в руку Каспара таляр. — Щоб і ти щось мав. Але не будь легковажним. Ха-ха-ха!

Та ось у Еммеріха ніби стався якийсь внутрішній поворот. Суворо поводячи очима, він продовжував деренчливим голосом:

— Та дивись мені, зараз же йди негайно в роту, служба є службою, і якщо прийдеш до мене, треба стояти струнко і не забудь попросити дозволу звернутись, коли ти чогось від мене хочеш… запам’ятай, між іншим, я більше не якийсь там капітан Еммеріх, я тепер пан майор фон Еммеріх, командир четвертого піхотного батальйону… Зрозуміло? Кругом, марш! Розійдись!

Каспар ще стояв очікувально якусь мить, але Еммеріх вже повернувся і. похитуючись, пішов назад до офіцерської. Всередині, за вікнами, сиділо його товариство. Вони до сліз сміялися над підпилим майором. Деякі офіцери показували на юного барабанщика у смішному вбранні, а молода дама, тримаючи біля носа лорнет, розглядала Каспара з таким виглядом, ніби він був якоюсь малою потворою.

Цього вечора настрій в ротній казармі був ще більш пригнічений, ніж завжди. Кілька нових рекрутів, закутих в кайдани, розгублено збилися один біля одного. Це були селяни, яких їхні пани хотіли присилувати працювати на новій панщині Серед них був старий бородатий чоловік, що ревів, як мала дитина, бо з ним обійшлися несправедливо, і він вважав ганьбою для себе таке становище.

— Хто право називатиме правом, ніколи не матиме і однієї корови… Ми також не злодії і не вбивці, а чесні люди, — намагався заспокоїти його Дібольд. — Ну, годі, не реви.

Але плач і голосіння не припинялись. Це дратувало рекрутів, які поверталися в казарму втомлені, похмурі і змоклі до рубця. Вони були, наче вогке сіно чи хліб, що легко запалюється, коли його щільно накласти у велику скирду.

— У мене в голові гуде. І мені здається. що мої кістки розпадуться, — скаржився Анзельм.

Горбатий Кутц, Рюбенкеніг, Дібольд і фельдшер, які незмінно звертались до студента за доброю порадою і підтримкою, сіли поряд з ним, щоб сказати йому кілька втішних слів.

— Що трапилось, Анзельм? — спитав Каспар, який саме увійшов у ротну казарму.

— Фельдфебель Купш так мучив сьогодні нашого Анзельма, що аж соромно було. Фельдфебель ще гірший, ніж офіцери. — Обличчя Кутца, на якому різко виділявся пористий ніс, зробилося від зненависті ще більш потворним.

— Він проти Анзельма, тому що Анзельм розуміє дещо. — крикнув при цьому Шмельцле. — Вони з охотою хотіли б зробити з нас усіх баранів.

— Колись ми повинні відплатити за це їм, собакам! — буркнув Дібольд.

Рюбенкеніг намагався розвеселити Анзельма.

— Не приймай близько до серця!

І зі мною фельдфебель сьогодні вранці під час збору для огляду обмундирування говорив не так, як розмовляють при дворі. «Осідлай свиню, з неї все одно не вийде іноходця». Це він так мене сьогодні привітав.

— І все ж частина вини падає і на сідло. В нашому обмундируванні ми не можемо проходити урочистим маршем. — Шмельцле підняв свій кістлявий вказівний палень. — Це лахміття нам дісталось у спадщину з часів Семирічної війни, коли воно ще не старіше. На ньому ці шахраї-торговці, придворні й офіцери також роблять різні махінації.

— І вираховують за нього чверть платні. Але навіть і останніх три чверті вони ще не виплатили. З нами можна це робити, чи ж не так?

— От єгерям уже набагато краще. — Рюбенкеніг показав на Фріца Кляйнпауля, який розмовляв з Зеекатцом і кравцем. Ці троє останніми днями часто трималися вкупі; Зеекатца застерігали друзі відносно його нового знайомства, але чим довше він знаходився в Цігенгайні і чим більше нудьгував, тим сильніше його тягло до двох «співунів» в ротній казармі, бо і він любив поспівати.

Фріц, що одержав з дому ящик з ковбасою і сиром, розпакував усе з гордим виглядом і тріскав на всі заставки, незважаючи на погляди багатьох мешканців казарми. Рот Каспара з трохи виступаючими великими зубами жадібно розтулився.

— Так-так, йому форма до лиця, — з заздрістю зауважив Себіш

— Проте його чоботи все ж не можна прирівняти до моїх коричньових «ботфортів», — запевняв Рюбенкеніг.

На Фріці Кляинпаулі був новий зелений фрак з малиновим коміром і такими ж вилогами, жовтий жилет, облямований золотом, і короткі вузькі штани з довгими гамашами. Рушниця Фріца, патронташ з чудової шкіри, мисливський ніж так само, як і ранець та баклага, висіли бездоганно чисті над його нарами на гвіздку.

— Нічого дивного в цьому немає. Адже єгері одержують ще й додатково луїдор[17] для придбання всього необхідного, — доповів Шмельцле. він голив начальство Цігенгайна і був у курсі всіх справ.

— Крім цього, вони одержують вищу платню і звільнені від усіх окопних робіт на полі. — додав Кяепар, який довідався про це від пані Дітцельн.

Не викликай серед людей незадоволення своїми новинами, накинувся на Каспара Себіш.

Анзельм дав йому зрозуміти, що він небажаний в їхньому товаристві, але Себіша це анітрохи не збентежило. Всі були занадто втомлені і байдужі, щоб прогнати ного. А Себіш, здавалося, і не думав ображатись. Навпаки, він довго і докладно розповідав про бесіду з паном майором Еммеріхом, який йому тепер майже точно пообіцяв місце кухаря. Якщо послухати Себіша, то можна було повірити, що він сидить прямо під престолом бога і дізнається від нього про всі важливі армійські справи. Еммеріх буцімто сказав йому по секрету, що генерал-лейтенанта фон Гайстера викликано до ландграфа і йому доручено верховне командування гессенськими військами. Щоправда, Гайстер прийняв пост лише на певних умовах, а саме: щоб його значні борги були оплачені з ланфграфської казни і щоб дружина і діти під час його відсутності були забезпечені. Пан ландграф на все це дав свою милостиву згоду, і пан генерал-лейтенант після цього сказав: «Тепер ваша світлість побачить, на що здатна ще ця стара голова і ці старі кості!» От саме так, слово в слово і сказав.

Чоловіки мовчки перезирнулись. Навіть Шмельцле, який звичайно своїми химерними і веселими розповідями часто допомагав рекрутам переборювати смертельно важкі хвилини життя, промовчав зараз. За блакитною імлою цих історій виразно виступав його чесний образ; але і за мовчанкою стояв незмінний Шмельцле, і рекрути це відчували.

В тиші було чути, як монах, що майже завжди уперто мовчав, розмовляв з своїм сусідом:

— Я зв’явився на світ на місяць раніше строку і в перші дні мого життя був таким кволим, що мене один час уже вважали мертвим. Протягом усього свого життя, починаючи з дитинства, я був бідолашною людиною. Душевний страх зробився в мені таким великим, що я часто ходив до води, щоб втопитися. Не раз хотів кинутися з слухового вікна на горищі, повіситися, заколоти себе. Я часто вставав уночі, біг і не знав, куди подітися від страху.

Якийсь солдат загорланив:

— Хлопцеві пряма дорога в будинок божевільних!

Грубий регіт розлігся в ротній казармі.

Монах замовк, і більше з нього не можна було витягти жодного слова.

Навколо нар Фріца Кляйнпауля зібралась купка солдатів, один з них жартував з його скупості; інші були обурені, що Фріц нічого не хотів їм дати. Але той непохитно заявив, що він не з тих, які роздаються, і швидко уминав їжу. Фріц гордився своїм повним шлунком і гарним мундиром, що відрізняв його від інших.

Здавалося, що пакунок, надісланий з Відгаузенерського лісництва у фортецю, ще більше посилив голод. Всі заговорили тепер про їжу.

Зеекатц розповів, як він одного разу в Голландії просидів два тижні у в’язниці з-за смаженої гуски, яку він замовив і з’їв, не маючи в кишені навіть жодного гелера[18].

Рябий Карл, з яким Анзельм у перший вечір мав сутичку, твердив, що він, коли був хлопцем, зловив з своїми товаришами чайку і з’їв її.

— А як ви її приготували?

— Цілком просто. Один з нас общипав її. А потім ми поклали її у відкритий вогонь, аж поки вона не засмажилась.

— То ви її навіть не випотрошили? — поцікавився Себіш, який зараз же встряв у розмову.

— Ще й потрошити треба?

— Адже ж ви її тоді разом з тельбухами засмажили, чоловіче! Ну й гидка ж вона, мабуть, була на смак!

— Гм. Ну й що ж такого!

Всі довкола так оглушливо зареготали, що рябий почервонів, як рак. З того часу, як удар Анзельма повалив його на землю, він більше не користувався серед рекрутів будь-якою пошаною.

Тут Рюбенкеніг почав запевняти, що м’ясом жирного кота або гладкої собаки теж не слід нехтувати; найбільше були йому до вподоби лихі поліцейські собаки.

— Їх лиш треба вміло приготувати. Від природи своєї вони мають якийсь запах. Але якщо ти таке звірятко покладеш на два дні в оцет і, посоливши, приправивши жиром і поперчивши, поставиш у духовку, то незабаром у всьому будинку і по сусідству розійдеться такий дух, нібито це смажиться найкраща печеня з телятини. Ні, повірте мені, я вже трохи розуміюсь на хорошій їжі. Але також і на поганій, — додав він з гумором відчаю, — відколи я потрапив до Цігенгайна.

Сутулий Кутц раптом скипів:

— Якщо нам пан ландграф скаже: жеріть солому, то ми жертимемо і солому.

Дібольд брякнув:

— Доки ми це терпітимемо? Чому б нам не втекти звідси? Всім вам набридло, але ви нічого не робите, щоб визволитись!

— Ти правду кажеш, брате! Давайте всі звідси утечемо!

В ротній казармі раптом настало пожвавлення. Нарешті один висловив те, що думали всі вони. Навіть низенькому сухорлявому кравцеві Кніфельсу, який спочатку все покірно зносив, набридло бути рекрутом; він зневажав себе за свої невдачі. Його кругла голова вже не була такою круглою, капелюшок сидів у нього на вухах. Кніфельс тужив за домівкою. Це називалось тут «підлою хворобою». Він часто замислювався над тим, як би влаштувати так, щоб вибратись з фортеці.

Себіш намагався перекричати всіх інших.

— Ради бога! Балакайте скільки вам хочеться і про що вам хочеться, але не затівайте сварок з начальством. Це може поганим кінчитись, так-так.

— Вірно, — сказав Анзельм. — А тепер, Себіш, залиш мене одного. Я втомився і хочу, нарешті, лягти спочити.

Себіш неохоче підвівся і, важко ступаючи, перебрався до Кніфельса, з яким він найкраще ладив: він ліг на солом’яну постіль кравця, втупив очі в стелю і замислився.

Рекрути розділилися на маленькі групи, шум затихав. Коли «цігенгайнський соловейко» затягнув пісню, багато голосів підхопило її. Пісня для солдатів те саме, що снігопад для зимового дня.

— Добре, що він нарешті пішов звідси, — прошепотів Анзельм. — А ти, Дібольд, завжди думай, що говориш. Нам ти можеш казати будь-що. Але не забувай, тут є багато донощиків.

— Хіба б Адамові пощастило втекти, якби він перед цим багато говорив про це? — запитав Каспар. — Ти знаєш, Дібольд, як він завжди казав? Навіть для риби краще, якщо вона тримає язик за зубами.

У Каспара всередині все палало від гніву, але з його губ зривалися холодні слова, і він бентежився та ніяковів, коли прислухався до свого власного голосу. — От, якби нам теж вдалося утекти звідси, — закінчив він поспішно.

— Всі хочуть утекти звідси. Ви помітили?

— Але бояться також всі.

— Було б дивно, якби вони не боялись. Адже здебільшого всіх ловлять, навіть коли пробують тікати в жіночому одязі.

— Ні, ми можемо втекти, — прошепотів Анзельм, — всі ми, якщо ми це тільки правильно здійснимо. Я вже багато міркував над цим, і майже весь план готовий. Боже, мене так і кортить зло пожартувати з ландграфа, що удає з себе чесну людину, за його спекуляцію людськими душами. Я хотів би всіх 1500 чоловік, що знаходяться в Цігенгайні, вивести з фортеці і з честю відпустити. Ландграф не так легко переніс би грошовий збиток.

— Чудово! У цьому я теж візьму участь! — Шмельцле поривчасто потягнув повітря своїм сухим носом, — він був дуже збуджений. — Анзельм, — сказав він з несподіваною урочистістю, — я цілком покладаюсь на твою розсудливість і твою мужність.

— Ми хочемо доручити тобі керівництво і необмежене командування… Ви згоди і?

Каспар першим захоплено промовив:

— Так!

Дібольд, Зеекатц, Кутц і Рюбенкеніг приєднались до нього. Товстун, як звичайно, трохи завагався, але коли мова йшла про Анзельма і фельдшера, для нього не існувало заперечень.

— Тікати мені вже не первина, люди, — признався Зеекатц. — Я сидів, як вам, певне, відомо, в кримінальному суді в Амстердамі за відмову оплатити рахунок. Але тоді мені вдалося утекти через кам’яну стіну вбиральні. Вони, напевне, потім загратували всі стоки для нечистот, що проходять під усією ратушею. Розкажи про твій план, Анзельм!

— Завтра опівночі ми можемо вже вирушити звідси, — сказав Анзельм хрипким голосом. — Треба діяти швидко. Опівдні треба в різних казармах повідомити людей про втечу. Це найкраще зробити тобі, Шмельцле, бо ти як фельдшер скрізь маєш доступ. Але будь особливо обережним серед єгерів і в шефському полку, там більшість — це ненадійні люди. Під приводом того, що ти прийшов розчісувати вуса, поговори з тими людьми, які на нашому боці. Я вже зв’язався з ними і знаю їхні імена. Завтра після муштри дам тобі точні вказівки, як треба розподілити окремі ролі. Вночі, рівно о дванадцятій годині, на казарменому подвір’ї пролунає гучний барабанний дроб. По цьому сигналу один загін накинеться на варту і обеззброїть її.

— Хто захищатиметься, буде заколений, — перебив його палко Кутц.

— …другий загін зламає двері цейхгаузу і роздасть зброю.

— Гармати ми повинні забити гвіздками. — перебив його Каспар. — І чи неправда, Анзельм, барабанний дроб — це моя справа?

Анзельм, усміхаючись, погладив Каспара по голові.

— А також ми повинні замкнути губернський будинок, — продовжував він. — І тоді ми попрямуємо до воріт. За три години ми можемо бути на свободі…

— Я тут, як удома, і можу провести вас найкоротшим шляхом через кордон, — запропонував Дібольд. — Ми підемо в Ганноверську землю.

— Не думайте, що це все так просто, — застеріг їх Рюбенкеніг — Не забувайте. що з валу фортеці будуть зроблені сигнальні постріли, щоб перешкодити нашій втечі: вони весь край піднімуть на ноги, повірте мені. Кожний солдат, що знаходиться на віддалі більшій за милю від казарми, мусить мати паспорт. І всі люди, зустрічаючи нас, повинні вимагати наші паспорти. Селяни, що живуть біля кордону, теж охоронятимуть його. А ганноверські власті напевне видадуть нас. Адже ж не забувайте, що Ганновер — це англійська земля.

Анзельм дивився услід блакитним хмаркам диму, що виходили з люльки.

— А що вони зможуть вдіяти проти тисячі п’ятисот озброєних чоловіків, — спитав він замислено. — Крім того, населення в таких випадках чинить активний і пасивний опір. Ти думаєш, що воно погодиться бути стрільцями і поліцейськими шпигами чужих князів?

Але Рюбенкеніга не можна було переконати.

— Я передбачаю невдачу, — пророкував він. — Дуже рідко така спроба кінчається щасливо.

Фельдшер здивовано підвів голову і запитливо поглянув в обличчя Рюбенкенігу.

— З якого часу ти став таким песимістом, товстун?

— Я, на жаль, вже не раз був очевидцем таких подій. Адже ж мій батько був здоровилом лейб-полку Старого Фріца. Хлопцем в Потсдамі я був присутнім на всіляких військових екзекуціях. Там одного разу здоровенні гренадери-серби змовились підпалити місто і із зброєю в руках дезертирувати. Страти, що почалися після цього, відрізання носів завдали королеві збиток в тридцять тисяч талярів. Ех, номери ми тільки, номери та й більш нічого!

— Це не зовсім вірно, — заперечив Анзельм. — Разом ми сильні!

Рюбенкеніг все ж недовірливо похитав головою.

— Наша доля вже вирішена. Ми так само мало можемо змінити її, як тріпотлива риба, яку несуть у сітці на кухню, щоб па великому бенкеті непомітно проковтнути в маленьких паштетах.

Каспарові стало моторошно від слів Рюбенкеніга. Невже він має рацію? Невже вони справді лише беззахисні тріпотливі рибки, приречені на таку гірку долю?

— Ні, ні, — крикнув він розпачливо, — наша втеча мусить удатися! Адже ж і у нас буде зброя! Рюбенкеніг, невже ти хочеш ухилитися від участі у втечі?

— Я не збираюсь ухилятись! — сердито налетів на нього Рюбенкеніг. — Я, звичайно, зроблю те, шо буде вирішено. Але я не вірю в успіх. Ох, що ти розумієш у цьому, малеча!

Рюбенкеніг скочив, збентежено зітнув плечима і швидко відійшов.

Фельдшер і Кутц ще кілька хвилин сиділи в нерішучості. Потім встали, сказали «Отже, до завтра!» і лягли спати. Також пішов і Зеекатц. Він присів навпочіпки біля кравця і заграв губами на гребінці тужливу мелодію, яку той співав; солов’їний голос кравця звучав приглушено, бо більшість рекрутів уже лягла спати.

В Страсбурзі на окопах

Початок нещастя мого…

Я хотів утікать до французів,

Я хотів утікати до пруссів,

Та нічого не вийшло з того,

Та нічого не вийшло з того.

Чому вони співають пісню дезертирів саме тепер?

Глибокий сум охопив Каспара. Він переводив погляд з одного рекрута на іншого. Пісня ніби носилася в повітрі і зворушила рекрутів до глибини душі. їх очі блищали, як у хмелю, і їм здавалося, начебто вони бачили крізь товсті стіни фортеці видіння свободи.

— Лягай уже спати, Каспарє, — промовив Анзельм. Хлопець ніби прокинувся з свого пригніченого стану.

— Ти мусиш завтра вранці бути бадьорим, коли ми прийдемо на учбовий плац. — Очі Анзельма пустотливо блищали за скельцями окулярів. — Коли прийде час і ти повинен будеш постояти за себе, твій вік не матиме ніякого значення, — додав він, уже йдучи.

Каспар ліг, проводжаючи Анзельма вдячним поглядом. Студент підходив до багатьох рекрутів: на короткий час він підсідав до них на постіль або тягнув їх у куток і тихо розмовляв з ними.

Та ось Анзельм швидко повернувся до свого місця, бо прийшов солдат караулу і погасив ліхтарі. В казармі, скупо освітленій місяцем, мовчки лежали чоловіки, але то тут, то там поряд з хропінням чулося зітхання і кашель, і по цьому Каспар добре знав, що також і інші ще не сплять. Нещастя має гострий слух. Ось Каспар почув тихий скрипучий голос Себіша. Здається він з кимсь говорив про Анзельма. Себіш твердив, що студент філософії буде винний у всьому, якщо їх всіх спіткає нещастя. Шепіт не припинявся. Потім нарешті настала тиша.

Справді, що ж принесе завтрашній день? Тривога і страх чергувалися з радісними картинами. Завтра в цей самий час… Каспар уявляв собі, як внизу в темному дворі казарми вже спатиме міцним сном пані Дітцельн, але три тисячі вух рекрутів прислухатимуться до його сигналу. «Трам-там-там, трам-там-там! А-трам-там-там». Руки Каспара рухалися в повітрі. Півтори тисячі товаришів, що прагнуть до свободи, він підніме на ноги своїм диким барбанним дробом.

— Рятуйте! Що ви там робите? Хтось насуває мені мішок на голову!

Почулися глухі удари, і потім знову той самий голос кликав на допомогу, але тепер він звучав приглушено. Це був голос Себіша.

— І це лише початок, — погрозливо сказав чийсь голос. — Ти будеш вбитий, якщо не прикусиш свого язика.

«Що там відбувається? Хто там загрожує?» Каспар свердлив своїм поглядом темряву. Від нар Себіша шугнув клубок людських тіней і розсіявся в усіх напрямках.

Казарма розчинилась навстіж, знову з’явився вартовий.

— Що тут трапилось? — заревів він і посвітив навкруги ліхтарем. — Хто тут з вас шумить?

Всі удали ліби сплять, як убиті. Тільки Себіш ворушився на своїй постелі і тихо стогнав.

— Це ти, хлопче, зчинив шум?

— Я… я… прошу, я… мені щось приснилось, пробелькотав Себіш. — Приснилось, так-так.

— Тримай язик за зубами!

Одне-два вимовлених пошепки слова і приглушене хихикання пробігало то тут, то там. Вартовий повертав загрозливо голову на всі боки. Нарешті він, щось буркочучи, сів на дерев’яному ослоні біля дверей і загасив світло. Скоро всі спали чи принаймні робили вигляд, ніби сплять. Заспокоївся і Себіш, Біля них, як дрючок біля собаки, знаходилась варта, тримаючи, як солдати мали звичай казати, й уві сні одне око розплющеним.

Каспар обережно підвівся. Хто навчав Себіша мовчати? Десь у темряві лежали друзі, незнайомі товариші. Каспар багато дав би за те, щоб побачити їх обличчя… Раптом Каспар згадав про Рюбенкеніга, як той розгублено знизав плечима.

— І ти справді віриш, що це буде наукою для Себіша? — почув він його недовірливе питання.

— Що трапилося? Ти боїшся? — хтось прошепотів біля Каспара.

— Анзельм? — Каспар мимоволі зітхнув.

— Не хвилюйся. Спи вже.

Хлопець ліг на спину. Благотворний спокій і глибокий сон скоро огорнули його після великих турбот та хвилювань перед тим далеко більшим, що чекало на них.

Був один з тих зимових ранків, коли замерзлі пташки лежали на узбіччі дороги. По дорозі до учбового плацу крижаний вітер гнав над головами солдатів сніг. «Трам-там-там! А-трам-там-там!» Відбиваючи полковий барабанний дроб. Каспар з військовою виправкою марширував на правому фланзі четвертого піхотного батальйону разом з іншими двадцятьма музикантами і барабанщиками. Його палаюче, червоне, мов помідор, од вітру обличчя, на якому ще видно було сліди від лежання на соломі, було спрямоване, згідно військового статуту, на переднього солдата. І все ж Каспар, тільки-но його розбудили різкі звуки сурми, переживав всією душею все те, що відбувалося навколо нього. Перший виступ з своїм батальйоном був би, очевидно, для юного музиканта великою подією, коли б він не знав, що це буде останній виступ перед втечею.

Під час шикування солдатів було на що подивитись. Понад 500 чоловік з гвинтівками на плечі вистроювалися на казарменому дворі в колону по два, точно на крок один від одного, немов ця відстань була виміряна циркулем. Потім з’явився майор Еммеріх, щоб оглянути загін. Таким пишним і неприступним Каспар його ще ніколи не бачив.

— Колона! Стій! — Наказ прозвучав, як удар батога. Батальойон застиг, наче вкопаний. Каспар спіткнувся, зробив ще один крок вперед, але поштовх переднього солдата відкинув його назад. Саме після цього пролунала нова команда.

— Рушниці на руку! Марш! — Один рух — положення всіх гвинтівок змінилося, і загін почав рухатися, ніби велетенська багатоніжка. Тепер люди марширували легше, зімкнутим строєм, твердими, приглушуваними снігом кроками.

Але з гвинтівками сьогодні, між іншим, щось було негаразд, і це, здавалось, непокоїло солдатів і унтер-офіцерів. Щоранку, відразу після переклички, загонам, перед тим як вони мали відправлятися на учбовий плац, роздавали порох і кулі. Рештки боєприпасів здавалися після навчання при вході в казарму. Унтер-офіцери, озброєні спеціальними шустами, вибивали заряди з гвинтівок, старший сержант приймав порох і кулі і здавав все квартирмейстеру. Сьогодні ж про видачу боєприпасів забули або випустили з уваги. Чия це провина і кого притягнуть за це до відповідальності? Адже батальйон ще добре пам’ятав, як кілька тижнів тому одного ранку цілком несподівано з’явився ландграф Фрідріх і задав доброго перцю, помітивши на деяких солдатах нечищені чоботи і тьмяні гудзики на мундирах. Після тих фатальних відвідин ландграфа командири рот мали тепер звичку щоранку під час переклички солдатів з педантичною точністю перевіряти стан їхньої зброї, боєприпасів і особливо форми.

Батальйон повернув тепер праворуч. потім знову ліворуч, і кожного разу Еммеріх перевіряв, чи додержуються офіцери належної відстані між взводами. Зляканий шепіт пробіг раптом, як довга хвиля, по першій шерензі. В задніх шеренгах всі витягнули голови. Сусід Каспара смертельно зблід і, затремтівши усім тілом, прошепотів:

— Прокляті варвари!

Що трапилося! Каспар відразу побачив, що замість двадцяти офіцерів і унтер-офіцерів, що, як звичайно, раніше чекали на учбовому плаці рядовий склад, їх стояла там сотня. Гармати були розставлені по обидва фланги сторожового підрозділу. Біля них стояли з запаленими гнотами каноніри. Каспар зрозумів, що справа погана і план їхньої втечі, напевне, зраджений. Серце хлопця так шалено забилося під курткою, як серце спійманої пташки, що тремтить в руці людини.

— Рушниці до ноги! Колона стій! Направо, шикуйсь!

Відділившись од групи офіцерів, до колони підійшов з лютим виразом генерал-лейтенант фон Гайстер. Він вимахував нагайкою, яку тримав у стиснутій руці і, здавалося, що він от-от почне шмагати нею по головах солдатів.

— Біля воріт ще більше гармат, — гримнув він, — ви не хотіли б там пройтись?

Загони стояли зімкнутим строєм, скам’янілі від переляку. Офіцери, що стояли колом, позирали один на одного і злобно посміхались. Каспар ледве не розревівся вголос.

Гайстер почав перед шибеницею справжню проповідь ката. Під кінець він подав знак своєму ад’ютантові, і той прочитав довгий список прізвищ. Це були прізвища тих, що вважалися призвідцями і особливо запеклими злочинцями, над якими мав відбутися суд. їм наказано було вийти з шеренги і вишикуватись в один ряд перед фронтом батальйону. В числі перших були Анзельм і Рюбенкеніг. Рюбенкеніг, блідий, як полотно, начебто був спокійним; у Анзельма був незалежний, гордовитий вигляд, що завжди з’являвся на його обличчі, коли він зазнавав якоїсь невдачі. Дібольд вийшов важкими кроками, як ломовий кінь, що тягне за собою віз. Серед викликаних знаходились також Кутц і Зеекатц.

Старого Шмельцле, на щастя, там не було; також і Каспар, який весь час з биттям серця чекав на виклик свого імені, був немов якимсь дивом помилуваний. Тим часом Еммеріх вишикував двісті чоловік батальйону подвійною шеренгою. Їм роздали шпіцрутени, які профос і його помічники звичайно нарізували в кінці учбового плацу і тепер уже теж приготували на запас. Тоді стало ясно, що бунтарів, перед тим як відвести до в’язниці, проженуть крізь заляканий довгий стрій.

Барабанщики, які вишикувались по обидва боки подвійної шеренги, ударили за знаком Дітцельна загальний дроб. Обвинувачених почали проганяти крізь стрій шпіцрутенів. Каспарові було б набагато легше з риском для життя перебігти на бік засуджених, ніж бити в барабан під час їхніх мук. Руки його тремтіли, по щоках котилися сльози. Він більше не міг дивитись, як Анзельма, Рюбенкеніга, Дібольда і решту били палицями. Групу чесних людей провели крізь стрій шістнадцять разів. На них сипалися не тільки удари, а й злива грубої лайки та образ. Каспар і небагато інших, які ще зберігали в собі іскру почуття власної гідності, стояли глибоко вражені, дивлячись на страждання своїх товаришів по нещастю, і їхні серця обливались кров’ю.

Їм здавалося, що цей жах триває вже вічність. На шістнадцятому разі останні з покараних із стогоном і зойками упали непритомні, куртки лопнули на їх посічених спинах, з яких шматками звисала шкіра, а по штанах стікала кров. Вони й харкали кров’ю. Навіть могутній, як ведмідь. Дібольд, що непохитно і швидко пробігав, паче блискавка, крізь стрій, не міг більше триматися на ногах і задихався. Каспарові було тяжко зберегти спокій, самовладання. Треба було бути камінним, щоб лишатися спокійним. Каспар стояв на віддалі одного кроку від Дібольда і не міг простягти до нього руки, не міг йому допомогти, втішити. Але Дібольдові й не потрібна була втіха. Він сам ще міг втішити Каспара, коли побачив його перекошене жалібне обличчя.

— Від такого видовища робиться недобре на душі, мій хлопче, — сказав він тихо крізь міцно стиснуті зуби, — але це загострює розум і загартовує серце для майбутніх часів.

Справді, в очах Дібольда світилися впертість і мужність, немов батрак вважав ганебним схилятись перед неминучими ударами долі.

Вдома, на кухні, тамбур-мажор, беручи до уваги юний вік Каспара, дав йому лише двадцять п’ять ударів за те, що він завжди перешіптувався з «головними мерзотниками». Після цього Каспар почував себе зовсім розбитим. Але ще боліснішим за побої був спогад про муки друзів. Їх стогін звучав у його вухах. Невже правду казала пані Дітцельн, подругами якої були дружина головиного профоса і дружина тюремного воротаря, запевняючи, що «більшість негідників» за бунт і повстання, порушення договору про вступ на службу і спробу дезертирувати без усяких зволікань нібито будуть засуджені на страту, а решту на не-визначений час закують в кайдани і відправлять в Кассель. Це означало навіки бути закутим в кайдани, до самої смерті.

Ця звістка приголомшила Каспара, кинула у відчай.

А увечері в ротній казармі розпач охопив усіх, чути було скарги, нарікання, гнівне розчарування; але відчувалась тут і повна апатія і навіть злорадність.

— Вони дістали по заслузі,— сказав Фріц Кляйнпауль. — Чого вони бунтували? Що ми можемо зробити? Ми тільки солдати, що тут багато роздумувати?

Себіш знову ввійшов у свою роль. Хіба він цього відразу не знав? Хто сіє обурення, той робить на догоду дияволу. Але його ніхто не слухав…

Раніше ніж завжди рекрути полягали спати: вони шукали спочинку і забуття. Коли вже були погашені ліхтарі, раптом глухий, начебто зовсім нелюдський голос, який, здавалось, доносився звідкись з-під землі, спитав:

— Себіш, Себіш, а ти подумав про те, що зрада зажене тебе в могилу?

В темній ротній казармі залунав голос приголомшеного, до смерті наляканого Себіша. Себіш присягався, голосно ревучи, що не він зрадив, а Кніфельс. Постіль кравця була порожньою. Вранці він скаржився на сильний біль всередині і тепер лежав, очевидно, цілий і здоровий, у спальні для слабосилих.

Чи правду сказав Себіш? У приміщенні настала моторошна тиша.

— Хто, власне кажучи, наважується загрожувати мені, вірному, чесному солдатові? — раптом закричав Себіш глухим голосом. — Хто це такий, що підтримує заарештованих, негідників і дезертирів?

В казарму вже влетів унтер-офіцер, і Себіш поспішно розповів йому, що трапилось. Але унтер-офіцер, який своїм допитуванням забрав у солдатів добру частину їх нічного спокою, так і не зміг витягти з них, хто загрожував Себішу.

В голові Каспара ворушилися припущення: невже фельдшер міг чревовіщати? Але Каспар остерігався висловити своє припущення. Він не наважився спитати про це навіть самого Шмельцле.

* * *

Наступного дня о шостій годині ранку батальйон Еммеріха підняли по тривозі і повели на лобне місце, де височіла нова шибениця. Загін став замкненим колом навколо шибениці. Потім сюди пригнали натовп солдатських жінок і обозних, щоб і вони були свідками виконання вироку. Нарешті, в супроводі профосів і вартових привели закутих в кайдани бунтарів; вони були дуже кволі, їх палила гарячка від ран.

Залунала команда. Два тюремних служителі потягли одного із закованих у кайдани — це був горбатий Кутц — на шибеницю і накинули йому на шию петлю. Знову команда, і засуджений був повішений.

— Привіт чортовій бабусі! — закричав хтось. Це був Фріц Кляйнпауль.

Деякі офіцери і навіть багато солдатів грубо засміялись. Ці вівці більше тримались м’ясників, ніж овець.

Ще одну нескінченно довгу хвилину стояли солдати в жахливому напруженні.

Чи буде ще хто-небудь повішений? Хто наступний кандидат у смертники?

Нарешті було дано наказ повернутись у казарми.

Зрадник Кніфельс, між іншим, більше не показався в ротній казармі Гессенського батальйону: він виторгував собі своїм підлим вчинком місце унтер-офіцера гвардії, але через те, що тут, у фортеці, його життю загрожувала небезпека, йому надали свободу разом з пригорщею дукатів.

Невдала спроба втечі призвела до того, що число солдатів, які ще зберігали в собі іскру почуття власної гідності, ставало все меншим. Більшість була внутрішньо зламана; вони думали, що немає ніякої рації бунтувати проти ландграфа. Це так само марно, як гніватись на небо, піднімати проти нього кулаки.

Довго ніхто не наважувався відверто говорити з своїми товаришами. Нещастя фільтрує друзів.

— Так-так, — сказав згодом Шмельцле, — якщо дитина утопиться, колодязь накривають.

Розділ одинадцятий

4 березня, незадовго перед роздачею вечері, в ротній казармі зовсім несподівано з’явилися Анзельм, Дібольд, Рюбенкеніг і Зеекатц. Це звільнення після майже десятиденного ув’язнення і для них самих було настільки несподіваним, що їхні зблідлі обличчя виражали подив. Вони мали вигляд людей, які прожили довго в темряві і були осліплені раптовим променем світла. Солдати із страхом цуралися тих, що повернулися, немов вони були прокажені. Каспар і Шмельцле не мали в той вечір нагоди поговорити з ними. Занадто багато очей було спрямовано на них. Здавалось, ув’язнення ще більше озлило друзів. Ледве проковтнувши з жадобою їжу, вони впали і поснули глибоким сном.

Останніми днями багато велося розмов про виступ з фортеці. Солдатам так уже набридло чекати, що вони вже самі прагнули досягти нарешті свого місця призначення. Повернення арештантів, здавалося, підтверджувало вірогідність поширюваних чуток.

І справді, наступного ранку, о шостій годині, в ротну казарму влетів Купш.

— Слухати всій слонячій стайні! Ми виступаємо в похід! Почистити як слід мундири, підфарбувати і напомадити вуса, поголитись і укласти ранці. Перед виступом буде проведено ще парад на кассельських луках, ландграф Фрідріх бажає там попрощатися з своїм військом. Все повинно виблискувати і сяяти.

Загальна бадьорість і пожвавлення передались навіть звільненим арештантам. Вони насідали на Шмельцле, щоб той поскріб їхні бороди. Багато страждань може знести і забути людина.

Навколо старого знахаря скоро виникла справжня голярня з усім, що до цього належить: мильною піною, шерхотом, коли правили бритву, і жвавою бесідою, яку старий і зараз безупинно підтримував, хоча першим під руки йому потрапив Рюбенкеніг, у якого виросла дуже непокірна борода.

В головах Анзельма і Дібольда все ще снувались думки про визволення, тому швидко зав’язалася тиха розмова про невдалу втечу. Студент твердо вирішив, що дезертирство до американських борців за свободу — єдиний вихід для кожної чесної людини в рядах гессенців. Перемога американців була б перемогою всього людства, сказав він. Чи, може, друзі вважають, що цілком справедливо боронити привілеї англійського короля в боротьбі проти мирних людей, таких, як і вони самі, проти селян, конюхів, підмайстрів, поетів, нещасливих студентів, священиків-втікачів, перукарів чи торговців сиром, яких називають бунтарями лише за те, що вони не хотять далі терпіти панування тирана і його чиновників, а хотять утворити своє власне вільне народне представництво.

— Ех, якби у нас сто або двісті років тому зробили так само, як американці, то ми б тепер не були рабами, — закінчив він.

— Ти… ти, отже, думаєш… ми повинні. Ми повинні боротися проти гессенців? — спитав Зеекатц з острахом. — Проти наших власних братів? Але ж ми не коні, які можуть служити на кожному фронті.

Рюбенкеніг хотів було і собі втрутитися, але йому перешкоджала дерев’яна кулька, яку він тримав у роті. До того ж Шмельцле, ще більше натягуючи своїм кістлявим вказівним пальцем щоку товстуна і майстерно зскрібаючи його довгу щетину, звелів йому сидіти спокійно.

Анзельм розповів друзям, що серед американців знаходиться теж чимало німців, вільних німців, які в наслідок еміграції визволилися від тиранії своїх князів. Зрештою, хіба це вперше, що гессенці боротимуться проти гессенців? Зеекатцу досить лиш згадати про те, як в 1743 році шість тисяч гессенців в армії англійського короля Георга II билися проти такого ж числа на боці його противника — кайзера Карла VII.

— Може, вони убивали один одного з-за любові до батьківщини? Ну, от бачиш!

Саме в цей час до них підійшов Себіш. Кліпаючи очима, він глянув на звільнених з-під арешту і запитав:

— Що нового?

Всі одразу замовкли. Лише Рюбенкеніг буркнув «нічого».

— «Нічого» не потребує схованки, — ущипливо сказав Себіш.

— Ти можеш помовчати, мій друже? — одказав на це Рюбенкеніг, широко, відверто посміхаючись.

— О, звичайно, — поквапно відповів Себіш і, прислухаючись, відкрив рота.

— От бачиш, ми теж так уміємо.

Ті, що стояли навколо, гучно і зловтішно засміялися, дивлячись, як Себіш, що встряв у розмову, почав з гарячковою поспішністю підфарбовувати свої вуса.

Раптом загорланив Зеекатц, бо Шмельцле порізав йому щоку.

— Ну, не хвилюйся так! — намагався заспокоїти його Шмельцле. Потім він почав розповідати одну з своїх історій, щоб довести недовірливому Себішу невинний характер їхньої розмови.

— Потрапив би ти, Зеекатц, в руки мого колишнього хазяїна, він би тобі ще не таких зазубрин наробив. Я саме тоді вчився цього ремесла. Ми ходили з базару на базар, розпинали намет, в якому кожному чоловікові одразу ж збривали бороду, мили голову, чистили вуха і фарбували вуса, і все це разом за три крейцери. Одного разу трапилось так, що саме тоді, як я голив якогось рудуватого селянина, хазяїн послав мене до повішеного, якому я повинен був повернути життя. Ну, чудес не вміє робити навіть найкращий лікар. У пацієнта була вже зовсім чорна голова, язик його звисав униз, як хлопавка для мух на стіні. Я не міг засунути йому язика назад до рота. Шльоп, і він знову виходив назовні. Дві години провозився я з хлопцем, але він був зовсім мертвий. Коли я підходив до нашого намету, то вже здалеку побачив натовп народу. Рудобородий, якого я покинув наполовину намиленим, наполовину поголеним, нарешті зчинив галас, і за це мій хазяїн з допомогою бритви «вибрив» його з намету… — Фельдшер беззвучно засміявся, бритва в його руках тремтіла над переляканим обличчям молодого Зеекатца.

Рюбенкеніг був у гарному настрої; він витяг з кишені своїх штанів маленьку олов’яну пляшку з горілкою, хильнув з неї, а тоді пустив її по руках.

Себіш мовчки спостерігав за цим. Потім він поклав Рюбенкенігу руку на плече.

— Хіба тобі не відомо, що вже кілька днів тому пиячити заборонено?

— Пиячити? Чоловіче, цього вистачить хіба тільки, щоб змочити горло, — забурчав товстун. — І я тобі дуже б радиз дотримуватись такої ж думки.

— Звичайно, вірно. Авжеж так! — старанно запевняв Себіш. Він таємниче стишив голос — Може, ти гадаєш, що я хочу донести на тебе? Я твій друг. І саме тому я кажу тобі: бережись. Пан ландграф лиш хоче, щоб жоден з його солдатів передчасно не заслаб або не врізав дуба. Пан ландграф якраз зовсім вже й не такий поганий. Я чув, він такий милостивий, що буде стягати, доки триватиме війна, лише половину воєнної контрибуції. Це я називаю у вищій мірі благородним вчинком.

Себіша покликав Купш, який увірвався в ротну казарму, і сказав своєму другові, що внизу на нього чекають відвідувачі.

Рюбенкеніг, похитуючи головою, подивився йому услід і буркнув: «Чолов’яга невиправний».

Услід за цим двері знову розчинилися. Хтось крикнув:

— Відвідувачі у дворі!

Але Анзельм, Рюбенкеніг, Зеекатц і фельдшер продовжували спокійно сидіти, не звернувши на цей вигук жодної уваги — їм нікого було чекати. А Дібольд протиснувся в натовпі схвильованих солдатів до виходу, за ним подався і Каспар.

У дворі стояли маленькими групками солдати та їхні родичі. Відвідувачі принесли з собою подарунки; із зніяковілими обличчями вони бурмотіли хороші побажання. Вартові ходили тимчасом туди й сюди, покрикували на всі боки і, скалячи зуби, приймали то ковбасу, то пакуночок тютюну, які їм підсовували перелякані люди, або стояли, широко розставивши ноги, і слухали з нахабним виглядом, як стурбовані родичі радили рекрутові, що дуже кашляв, пити чай з липовим цвітом або носити напульсник.

Прийшла немічна стара матінка Дібольда і дочка Себіша з своїм чоловіком — старшим поштовим чиновником, який вважав, що хоч і незручно, але зате дуже важливо примусити бідолашного тестя перед виступом війська написати духівницю. Також і головний лісничий Кляйнпауль з’явився на короткий час; він явно був обрадуваний військовими успіхами свого небожа і сказав на прощання: «Так, це ще зайвий раз доводить, як хороше роблять юнакові, коли його виховують, не шкодуючи побоїв».

В останню хвилину на подвір’ї несподівано з’явився навіть один доброволець. Коли він, тільки-но прибувши, хотів відійти убік, на нього загорлав фельдфебель Купш: «Стій! На місці! Ти що, прочухана захотів. Струнко!» Купш командував ще суворіше, ніж звичайно, щоб справити враження на відвідувачів і розважити вартових; він був у чудовому настрої. Фріц Кляйнпауль був першим, що почав із заохоченням глузувати, дивлячись, як переляканий рекрут за наказом фельдфебеля тричі оббіг риссю навколо двору і нарешті навприсядки пострибав наверх по сходах губернського будинку.

Каспар відчув, як гострий, пекучий біль здавив йому горло. Може, це раптом його так боляче вразила жорстокість і підлість казарменого життя. Чи відчув він себе нещасливим тому, що ніхто не прийшов його відвідати? Але хто б міг прийти? Лиш однісінький раз хазяїн «Золотого якоря» з’явився в казармі, але не з тим, щоб довідатися про свого колишнього кухарчука, а розшукати свій ручний ліхтар.

Саме тоді, коли Каспар знову плентався назад до ротної казарми, він побачив, як у воротях несподівано з’явився кравець Цігенвальд. Це на смерть перелякало хлопця, немов не майор Еммеріх, а він сам заборгував кравцеві. Він полегшено зітхнув, коли вартові випровадили небажаного відвідувача, але потім йому стало соромно за своє боягузтво. Тільки-но зник кравець, як мимо варти пихато пройшов майор. Він, здавалося, спостерігав усю сцену з кравцем, якщо навіть не наказав вигнати його, і тепер усміхався сам до себе; він пройшов повз Каспара і крикнув йому через плече: «Після параду ти поїдеш на моєму фургоні до Бремерлеє і доглядатимеш за багажем. Я вже потурбувався про все необхідне».

Коли Еммеріх пішов, Каспар почав роздумувати, що, власне кажучи, могло б означати це доручення. Може, майор цим самим віддає йому перевагу перед іншими? Які в нього наміри? Каспар не знав, що й думати, і вирішив поговорити про це з друзями. Він зайшов у ротну казарму саме вчасно, бо ще встиг прослухати останні речення начальницької настанови, яку читав фельдфебель Купш. Пан командир батальйону, його високо-благородіє майор фон Еммеріх сподівається, Що всі солдати покажуть себе як слід під час майбутнього параду і не осоромлять четвертого піхотного батальйону. Якщо все пройде добре, то за не він обіцяє своїм хлопцям три бочки дарового пива.

Шмельцле, якому Каспар пізніше розповів, чого кликав його до себе Еммеріх, підняв сухий вказівний палець і з компетентним виглядом буркнув:

Хитрун майор хоче таким чином забезпечити себе обозним і конюхом.

— В такому разі ти дуже несправедливий до нашого пана командира, — втрутився Себіш. Він поклав свої мідні медалі, які саме натирав і чистив, і підійшов до Каспара. його водянисто-блакитні очі таємниче поблискували. — Пан майор просто великодушна людина і хоче дати Каспарові нагоду показати, що він кмітливий і надійний хлопець. — Це він, Себіш, знає точно, бо він сам, так би мовити, порадив майорові це зробити! Авжеж так, він казав про це і тому чекає тепер, що Каспар йому віддячить. — Рука руку миє, мій хлопче, і при нагоді нехай Каспар закине Еммеріхові хороше слівце, якщо тільки зайде мова про Себіша (або про їжу та кухню).

Каспар не встиг йому нічого відповісти: всіх юних барабанщиків зібрали на подвір’ї, де вони мали одержати останні вказівки від тамбур-мажора і потім вишикуватися до виступу. В цей день була відлига, все капало, хлюпало, текло. Стара Катрін, яка укладала на свою маркітантську повозку бочечки і ящики, захитала головою, побачивши юних барабанщиків, що стояли у глибокій калюжі.

— Тут вони можуть І сухоти схопити, оці діти, — пробурмотіла вона. — Така малеча, що матерям треба було б ще годувати їх кашею.

На подвір’я вже з’явився весь батальйон; він був строкатим, як одяг Арлекіна. Еммеріх і Купш кидалися то туди, то сюди, ставлячи найбільш кволих і негарних солдатів поміж іншими так, щоб вони були менш помітними. Найвищі і найкрасивіші чоловіки зайняли місця в першій і останніх шеренгах, а малих і старих розмістили в центрі; там були також і підлітки, вони були ще занадто малі і безсилі для військової служби І ледве могли нести свої мушкети. Поміж ними стирчав і Рюбенкеніг, якого Купш притягнув сюди, добре його перед цим побивши за те. що його волосся було не дуже охайно заплетене в косу.

— Почекай, парубче, — ревів він, — я тебе відшмагаю так, що й душа з тебе вилетить!

Рюбенкеніг з сумом усміхався.

— Таке безглуздя — витрачати на це час, сало та борошно і розводити тільки бруд, — сказав він буркотливо до молодого хлопця, як тільки фельдфебель зник з очей. — Не в кожної людини є талант завивати волосся! — Насправді, він не впорався заплести і напудрити своє волосся, бо кілька разів перепаковував ранець, щоб втиснути туди свої міністерські чоботи.

Найманці були так тяжко нав’ючені, що, здавалося, ладні були повалитися на землю ще до початку маршу. Крім мушкетів, ранців і речових мішків з солдатським хлібом та іншими припасами, кожному накинули ще додатковий вантаж, бо незначної кількості коней, які були в розпорядженні загону, ледве вистачало, щоб тягти гармати і кулевріни[19], фургони і повозки з пороховими бочками, гарматними ядрами, гранатами і картеччю.

Від наметів, що стояли уздовж стін фортеці, поспішно наближались у супроводі профоса, наглядача і дружини капрала солдатки з своїми дітьми. Підібравши подоли, шльопали жінки розкислим снігом, в якому ноги грузли по кісточки. Он поспішає одна жінка з сімома дітьми, найменше у неї на руках. Найстарший хлопчина тягне за собою на поганенькому мотузочку дворняжку, менший по-войовничому вимахує своїм дерев’яним мечем. В кінці підтюпцем йде стара, важко нав’ючена жінка; її довга спідниця з найгрубішої вовни підперезана мотузком. Один з її вузлів розв’язався, і вона розгубила більшість начиння свого похідного господарства: сковорідки, глечики, миски.

З криком і ланкою рухалася валка жінок і дітей, навантажених, як іспанські віслюки.

Тим часом солдати прикрасилися паперовими квітами і гілочками ялини. Вогняночервоні та яскравозелені букетики стирчали на трикутних капелюхах, мундирах і навіть у стволах мушкетів, колесах гармат та возів і на сідлах коней.

Всі вже вишикувалися і чекали знаку, щоб рушити в путь. Але в останню мить сталася затримка. Ще не привели верхового коня майора Еммеріха. Офіцери-дворяни, що з’явилися у військо з своїми власними знаменитими кіньми брауншвейзької породи, зробили глумливі обличчя. Вкрай роздратований цим Еммеріх сперечався з конюшим, що з’явився за його наказом.

У тихому березневому повітрі повівав легенький вітрець. Надимались і майоріли ясножовті, білі, блакитні полотнища нових знамен. Може, вітер розжене сіру завісу хмар, бо ж блакитне небо є також невід’ємною частиною великого військового параду.

Але, звичайно, змінити погоду навіть сам ландграф не в силі… Фрау тамбур-мажорша Дітцельн, вихилившись з вікна, дивилась примруженими очима на димчасті хмари. Потім вона розлючено вп’ялася у військо та обоз, які повинні були вже вирушити в путь і все ще стояли тут. Ох, яка все-таки трудна справа життя! А тут ще треба засмажити чоловікові шматок гарного філе на другий сніданок — і все це збіглося одне до одного. Вона похмуро оглянула обоз. «Вони тягають за собою жінок і дітей, немов мірошники лантухи з борошном, — подумала вона. — А що, власне кажучи, мають від цього ці неохайні жінки? Вони повинні дбати, щоб у порядку був солдатський одяг та спорядження, прати білизну, а також доглядали за пораненими. А в подяку за це жінок потім ще й нещадно б’ють, про що часто свідчать синяки на їхньому тілі».

Нарешті прийшов конюх з конем Еммеріха. Всі з напруженням слідкували за великим гнідим мерином, шо неспокійно гарцював, коли його підвели до майора. Еммеріх спритно, одним махом сів на мерина, але наступної ж миті кінь викинув його з сідла і, швидко несучись, поволок по брудному снігу. Офіцери стримували солдатів, які зловтішалися цією сценкою. Буйний мерин мало не збив з ніг конюшого і конюха, що побігли переймати його; але все ж таки нарешті вони його зупинили. Майор, важко відсапуючись, вибрався на сідло. Але мерин знову замалим його не скинув: він став дибки, а потім помчав шаленим галопом. Лише біля фортечної стіни Еммеріх нарешті приборкав його і обережною риссю з виглядом трохи потерпілого, але все ж гордого переможця, повернув назад до війська.

З особливим завзяттям він дав наказ вирушати:

— Ши-куйсь! На пле-че! Стрррунко! Кроком руш!

— Марш-марш! — затрубили сурмачі.

Вже загуділа земля під важкими кроками. Драгуни з шаблями наголо і гвардійці з зарядженими гвинтівками підтримували порядок серед війська, попереду їхали верхи офіцери, позаду, наче погоничі волів, марширували єгері. Солдати нагадували колону полонених.

Скоро і фортеця, і Швальмгрунд залишилися позаду. Збирачі податків і поліцейські чиновники, які на кожному кроці завдавали людям різних неприємностей, пропустили їх без усіляких перешкод. Незважаючи на це, колона просувалася вперед черепашачим темпом. Дороги були страшенно погані. На кожному кроці ноги загрузали по кісточки у в’язкому болоті. На маркітантській підводі Катрін дзеленькали пляшки, і червонощока Мета, що сиділа біля своєї тітки, перелякано поводила очима, коли гуркотливий віз занадто перехняпувався набік. Солдатські діти почали плакати, падали, просилися на руки.

На перехресті стояли люди, що чекали на військо. Це були родичі, які хотіли хоч трохи провести своїх близьких. Глибокими були рани розлуки. Жінки виснули на своїх чоловіках і не хотіли їх випускати; старі матері і молоді дівчата заливалися слізьми. Мати Дібольда поспішала поруч з процесією, аж поки не знайшла свого сина і не схопила його за рукав.

— До побачення, матінко! — крикнув Дібольд з підбадьорюючою посмішкою.

— Ой, хтозна, — пробурмотіла стара, — Америка так далеко, і все може трапитись!

— Земля кругла, матінко. Коли я відходитиму все далі й далі, то потім знову з’явлюся на другому кінці села. — Серце Дібольда стислося, коли він весело кивнув матері головою. Подорож, певно, довго триватиме. А смерть у неї вже майже стоїть за плечима.

Також і мати майора Еммеріха, сувора дама в старомодному чорному ви-линялому одязі, коротко попрощалася з сином. Еммеріх схилився з коня і з урочистим виразом на обличчі в короткому поцілункові торкнувся попелястими вусами її щоки.

— Я горда, мій сину, що народила тебе солдатом! — сказала вона голосно, щоб всі почули, але ніхто її не слухав.

Позаду маршируючих залишалися села, а попереду з’являлись все нові й нові. Дібольд думав про рідну домівку, про матір, сестер і братів, город, про сливу за будинком, кущі агрусу в садочку, про радість збирання врожаю, про ділове пожвавлення під час качання меду. Серце його розм’якло, як віск, і йому здалося, ніби він не зможе зробити більше ані жодного кроку. Але він волочив у такт свої ноги далі й далі, як й інші маршируючі. Вони йшли, спотикаючись то об нори, то об оголене коріння дерев або велике каміння, яке начебто насіяв сам диявол. Всім здавалося, що вони задихнуться під тягарем, який вони несли. Коли солдати розстібали вузьке обмундирування, то валила пара, немов з киплячого казана. Незабаром усі були мокрі до рубця і знемагали від спраги.

Особливо страждав монах-утікач Кніхтель. Його спина нила під ранцем; безсилі ноги палали вогнем; кістляве обличчя посиніло від холоду. Ті, що марширували поряд з ним, з усієї сили підтримували його. Кніхтелю будь-що-будь хотілось сісти на землю, аніж марширувати далі.

— Якщо я переберусь за океан, — сказав він з болем, — то там почнуться справжні злидні. Ні їжі, ні грошей, нужда, убозтво, труднощі — ось ті перспективи, які чекають на нас, поки який-небудь американець не прострелить нам легені або не оскальпують нас індійці.

— От зараз монастирська душа таки має рацію, — зауважив один з солдатів, — проте бравий хлопчина мусить витримати до кінця.

Спереду заревів голос: «Спокійно!» В туманній далині вже виступав темною смугою Кассельський міст через Фульду. За ним виднілися, немов намальовані сірою крейдою, обриси укріпленого замка, лісу, підйомних мостів і ровів. Наче короткочасна усмішка на заплаканому обличчі, блимнув сонячний промінь на свинцевому небі. Солдати раптом нахилили голови і міцно вхопилися за трикутні капелюхи, бо сильний порив вітру зненацька налетів на них. Каспар не міг притримати свій капелюх, він якраз бив у барабан.

«Як смішно, — думав він, роздивляючись довжелезні колони солдатів, що із співом посувалися дорогою, — ось на всіх нас натягли однакові мундири, у всіх на головах однакові трикутні капелюхи. Але в наших головах не все має однаковий вигляд, тут уже ніяка муштра нічого не вдіє». Йому здалося, що серце його ось-ось перестане битися — такий нестерпний сум і журба сповнили його, бо, певно, не було вже ніякої змоги втекти, повернутись назад або боротись. Може, то привабливий плескіт річки викликав у Каспара з такою силою болючу тугу за свободою. Гарячими очима дивився він на Фульду. От якби зараз отам, внизу, стояв Адам і ловив рибу!.. — Туга за тим часом, коли Каспар ще не був солдатом, огорнула його. Тепер, як настав час прощання, забулися всі прикрості минулого і воно здавалося таким світлим. Каспар згадав про свої мандрівки до бурхливої річки; з якою охотою він побіг би зараз до неї, наче до старого приятеля, порився, як це часто бувало раніше, на смітнику в різному мотлосі, старому посуді, жерстяних коробках і черевиках. «А мені ж так хотілося піти геть з Касселя», раптом промайнула у Каспара думка, і сувора зморшка лягла навколо його рота. Каспар змужнів і став більш дорослим, хоч його обличчя не втратило виразу дитячої невинності.

Голова маршової колони досягла передмістя. Під звуки бадьорої музики і з розгорнутими прапорами військо вступило в місто. Вікна, в яких вигравало сонце, тремтіли від могутнього маршу. У вузьких провулках між низькими будиночками сяяла яскрава блакить чистого неба. Але чи витримає примхлива весняна погода, поки відбудеться прощальний парад? Жінки, що несли кошики з ранковими закупками, сумно зітхаючи, зупинялись. Але зате діти раділи. Розчервонівшись, бігли вони з радісними вигуками біля музикантів та барабанщиків.

Каспар гучно бив у барабан. Трам-там-там! Трам-там-там! Йому здавалося, що солдати ступали лівою погою чіткіше, коли йому цього хотілося, а потім так само і правою, якщо в нього з’являлося таке бажання; він примушував солдатів марширувати, і маленькі хлопчики і дівчатка з подивом дивилися на нього. Скоро весь Кассель був на ногах. Тисячі людей товпилися, тиснучись одне біля одного, щоб побачити солдатів, які поїдуть через океан воювати в далекій Америці. Повз них через вузькі провулочки текло нестримними потоками військо. Натовп радісно вигукував; люди кивали з вікон, і навіть на дахах було багато цікавих.

Каспар прощався з усіма знайомими місцями, з усіма людьми, яких він хотів запам’ятати назавжди. Він придивлявся до всього так уважно, ніби бачив все це вперше і востаннє. Ось він запримітив підмайстра булочника, що ніс повну корзину запашного, свіжого білого хліба. А он з димаря визирає чорний, як вугіль, сажотрус і весело вимахує мітлою. Одна бабуся, що несла на продаж кошик рясту, з плачем роздарувала свої букетики солдатам! А там якийсь чоловік у чорному гарному вбранні і напрочуд щільному білому парику стоїть і хитає головою.

Тепер вулиці були настільки забиті', що батальйон змушений був зробити коротку зупинку. Сполохані голуби, шумно махаючи крилами, літали над головами солдатів. Осі. Каспар впізнав однорукого податного інспектора Гашке, який з неприхованим презирством дивився на солдатських дружин та їхніх дітей, наче на циган, що навіть не мають воза.

Інші ж глядачі боязко дивились на солдатські родини, уникаючи будь-якого контакту з ними.

— Це самі іноземці,— заявив один пан з білими вусами, — бо князь не хоче посилати жителів своєї країни, отже, самі іноземці, за винятком кількох чоловік, які добровільно напросилися на що справу.

— Е ні, це не зовсім так. Серед них є багато гессенців і навіть людей з Касселя.

— Гм, можливо, що й так. Краще хай вони будуть солдатами, ніж заповнюватимуть каторжні і карні тюрми.

— Мамо, мамо, а що це за такі залізні вози?

— Це гармати, мій хлопче. Ними повбивають лихих американців.

Військо рушило знову далі.

— Ура, до Америки! Хай живе наш князь! На страшний суд ми повернемось знову сюди! — Вигуки лунали з рядів єгерів, молодих хлопців, самонадійність яких викликала захоплення і оплески натовпу. Якийсь незграбний бородатий старик, розмахуючи ціпком, заспівав звучним басом князівський гімн. Люди, що стояли навколо, підхопили його. Потім почали співати навіть і солдати; вони співали, щоб заглушити свою тугу і удати з себе бравих хлопців.

— Для мене є загадкою, яким чином гессенець, живучи в таких страшних злиднях, ще здатний видавати якісь інші звуки, крім скреготу зубів, — звернувся Анзельм до Дібольда, що марширував поруч з ним. Він критично зміряв поглядом чоловіків, які, тимчасово виведені з свого обивательського душевного спокою, співом, жестами і вигуками закликали солдатів до боротьби. Ці покірні піддані були основною опорою держави; це насамперед старі люди, синів яких не було серед найманців, або багаті молоді нероби, які могли відкупитися від військової служби добрим кушем, або молоді дівчата, яким подобались пригожі хлопці у різнобарвних мундирах. Але серед тих, хто із захопленням закликав військових на війну, Анзельм помічав також і убогих людей. Народ був такий несвідомий і так звик до сліпої покори, що грубість і сваволю своїх володарів терпляче зносив, як неминучу долю.

— Чому ніхто не чинить опору? Чому вони терпляче усе це зносять? — питав Дібольд, якого хвилювали такі ж думки, як і Анзельма. — Хіба ж вони справді не знають, що тут відбувається?

В голові колони з оголеною шаблею їхав верхи майор Еммеріх. Він то гордо посилав привітання наверх у вікна, то розкланювався направо і наліво, вітаючи городян, що стояли стіною по обидва боки дороги. Еммеріх був щасливий, що має змогу вперше привселюдно показатись в усьому блиску офіцера. Але саме в цей час до нього причепився кравець Цігенвальд, який чатував на свого ненадійного клієнта і тепер, лементуючи, ішов слідом за ним.

— Знову бушує війна, пане майор! — кричав він, не звертаючи уваги на заперечливі жести Еммеріха. — Під час Семирічної війни я вже втратив усе своє майно. Тепер пан фон Браухіч втік до Пруссії і теж завдав мені збитку на вісімдесят дев’ять луїдорів! А пана полковника Красінського вчора вранці розбив апоплексичний удар! Для мене це значить неоплачені дві пари штанів і новісінький сурдут з золотими галунами! Пробачте, пане майор, але може бути так, що і з вами щось трапиться, нехай бог боронить. Мої 64 луїдори, пане майор, які ви мені винні, прошу, ось тут рахунок…

— Я на службі, Цігенвальд, — намагався спекатись його Еммеріх, — хіба ви не бачите, що мені треба командувати батальйоном. Зараз не час для таких дрібниць. Але коли я повернусь, я все оплачу і на додачу привезу вам чорношкіру рабиню, яку ви зможете навчити шити.

— Я пропав, якщо ви не дасте мені грошей. Перший-ліпший постріл може покласти край вашому життю або вам знесуть голову, та й хтозна, що може бути? У мене дружина і діти! — Жалібні крики Цігенвальда привернули до себе увагу натовпу. Прискаючи і регочучи, за ним уже бігло кілька хлопчаків. Еммеріхові було незручно перед усією колоною, і він пришпорив коня.

Але кравця не так легко було здихатися; він також побіг швидко і кричав:

— Наволоч! Чепуритись і пишатися перед людьми — це-то ви вмієте, а от заплатити за чоботи і сурдут — то де вже там! От шахрай, бодай вас дідько ухопив! — Нарешті один поліцай схопив за комір кравця, що так розбушувався, і відтяг його.

Солдати пройшли через місто і тепер помарширували в долину, до великого Карельського парку, в якому знаходилась також славетна оранжерея ландграфа Фрідріха. Там, де марширували єгері, з найбільшим захопленням лунали вигуки, що закликали на війну.

— Коли я повернуся, у мене буде повний гаманець грошей і я їздитиму екіпажем, запряженим четвериком! — крикнув прищуватий Фріц Кляйнпауль.

Також і інші єгері обіцяли повернутися на батьківщину переможцями.

— Ми повернемось цілі і здорові,— зухвало вигукували вони. — Ура, якби тільки ворог був зараз перед нами.

— Колона, сті-і-ій!

Військо враз завмерло. Каспар витягнув голову. Він саме хотів подивитися на обвиті гірляндами колони помосту, з якого на солдат споглядали члени муніципалітету міста, духовенство, верхівка князівської влади і натовп дів, що тремтіли від холоду в своєму білому одязі.

Цок! Як один, клацнули відразу всі закаблуки.

Потім солдати витягли голови. З тисяч горлянок лунали гучні вигуки привітань, крики і спів, немов могутній шум хвиль з гігантської мушлі.

Якась молода офіцерська дружина, що на весь зріст стояла в колясці, захоплено кричала:

— Ура! Ура! Найсвітліший князь прибув!

— Що? Невже оця паскудна стара потвора і справді є ландграфом? — вихопилось у Рюбенкеніга.

Фрідріх II, ландграф Гєссен-Касселя, якому, певно, було під п’ятдесят років, під’їхав на коні з розкішною збруєю, проскакавши прямо через натовп в супроводі блискучого численного почту. Тільки-но він з’явився, народ, немов підкошений, опустився на коліна; багаті городяни і дворяни, що прибули на парад в екіпажах, схилили свої непокриті голови. Фріц Кляйнпауль, Себіш і кілька інших солдатів, побачивши князя, від радості аж розплакалися.

Хоч і було наказано, що під час появи ландграфа на дорозі не сміють показуватись усілякі виродки, каліки та потворні хворі, але раптом через натовп, що стояв стіною, протиснувся обідраний інвалід; всі груди його були увішані бронзовими медалями, і він крикнув, вимахуючи своїм костуром і страшенно поводячи очима:

— Вперед, в Америку!

Солдати підхопили цей вигук, і тріумф досяг кульмінації. Викрики сполошили коней. Мерин Еммеріха високо став дибки і, здавалось, готовий був понестися на ландграфський почет. Сповнений жаху шепіт все ще пробігав по рядах, хоч кінь, який так мало розумівся на князівських рангах, вже давно знову стояв спокійно.

Ландграф Фрідріх відповідав на привітання недбалими кивками голови. Його червоне, одутле обличчя, з дряблими відвислими щоками неуважно було звернуте в бік Еммеріха, який робив рапорт. Після цього князь зліз з допомогою свого ад’ютанта з коня і почав з похмурим виглядом обходити фронт солдатів. Тут він підштовхнув одному хлопчині вгору підборіддя, там, навіть не затримуючись ані на одну мить, ударив палицею по не зовсім точно виправленій нозі. Але дійшовши до Рюбенкеиіга. він зупинився і, гнівно буркнувши «диявол!», штовхнув товстуна в черево. Повернувшись до Еммеріха, що стояв червоний, як гиндик, біля нього, він прокаркав:

— Як ця людина змогла випасти собі таке черево?

Перш ніж Еммеріх зміг, заїкаючись, щось відповісти, почувся чудний голос, глухий, неначе він доносився з глибини землі:

— Чоловік цей вміє жити. Пробачте на слові, але це ж солдатське життя на службі у вашої світлості так дуже добре йде йому на користь…

Це був той самий загадковий голос, який недавно серед ночі до смерті налякав Себіша.

Сміливість таємничого черевомовця посіяла серед тих, що стояли навколо, страх і замішання.

Обличчя ландграфа стало розлюченим Він ще раз подивився на чоловіка з надутими щоками. Лінії невдоволення навколо його рота якось непевно засіпалися, але потім поступово розгладились. Ландграф Фрідріх, видно, вирішив усе це сприйняти як вдалий жарт. Посміхаючись, він дав Рюбенкенігу ляпаса і, наказавши видати йому в подарунок від його милості коробку нюхального тютюну, повернувся і пішов далі.

Усі навколо уважно стежили за виразом обличчя князя. Вони зрозуміли, що сміятись дозволено, навіть потрібно. Юнаки, які стояли біля Рюбенкеніга, офіцери і, нарешті, всі солдати й цивільні, що спостерігали за подією, догідливо заприскали і заіржали, захлинаючись від реготу. Вони аж вигиналися і корчилися, задихалися і хрипіли від сміху. Ще довго після того, коли ландграф Фрідріх вже був майже на іншому кінці батальйону, їхні обличчя просто-таки сяяли від втіхи і радості.

Потім солдатам звелено було утворити коло, в середину якого увійшли ландграф, генерал-лейтенант фон Гайстер, майор Еммеріх та багато інших начальників, полковий священик пан Штіглітц, а та коле військовий суддя.

— Солдати, — розпочав Гайстер гучним голосом, — я як призначений нашим наймилостивішим володарем і князем командир і головнокомандуючий гессенським експедиційним корпусом, до якого ви належите, хотів би запевнити його світлість, що наймилостивіше довір’я їх високості завжди і скрізь буде виправ дане вашою чесністю і мужністю. Ви боретесь за справедливу справу одного з найблагородніших і найдобріших монархів. Я можу вас запевнити у безмежній милості дорогого володаря нашої країни, в його любові і прихильності, хоч в цьому ви вже багато разів самі могли переконатись. Будьте ж гідні цього і вшануйте безстрашшям і благородною відвагою ваші звання і вашу батьківщину. А зараз нехай кожен з вас підніме свою праву руку і повторить священну присягу перед всемогутнім богом!

Солдати підняли вгору пальці в знак присяги; їх тисячоголосий хор повторював слово в слово присягу, що її проказував суддя.

— І якщо я робитиму, як мені наказуватимуть, і в усьому коритимусь, виконуючи свій обов’язок ретельно, вірно, непорушно, в чому і даю обітницю та присягаюсь, то нехай бог допоможе мені через свого сина Ісуса Христа, нашого спасителя і добродійника. Амінь!

Каспар хоч і підняв пальці, як всі інші, але не повторював разом з усіма присяги. Полегшено, з хитрим виглядом він почув, як у величезному парку пролунало могутнє «Амінь».

— Кого це не сповнить мужністю, в того кам’яне серце, — сказав Себіш ридаючим голосом.

У Фріца Кляйнпауля також котилися сльози з очей і капало з носа.

Але вони були не єдиними, які плакали. Тут було багато таких, що витирали очі, як цього вимагала пристойність від справжніх підданих. Ландграф Фрідріх, здавалось, теж був не менш розчулений.

— Я дуже прихильний до підданих своєї країни, і мені справді не хотілося б розлучатися з ними, — голосно вигукнув він. Потім повернувся до офіцерів і потис панові фон Гайстеру руку. — Ви так чудово промовляли, ваше превосходительство! Тут невеликий знак моєї вам вдячності! — При цьому він подав генерал-лейтенантові оксамитну шкатулку, з викарбуваним на ній ландграфським гербом. Потім звернувся до Еммеріха, що із заздрістю дивився на подарунок, і, весь час клацаючи, пристукував закаблуками. Майорові дісталася трохи менша скринька і кілька милостивих слів. Решта офіцерів не одержала нічого. З розчарованими обличчями дивились вони, як ландграф подав знак своєму ад’ютантові і, не промовивши жодного слова на прощання, поїхав геть.

Еммеріх побоювався, що інцидент з норовистим конем зіпсує всі його шанси у ландграфа, і страшенно зрадів подарункові. Нарешті і йому всміхнулося щастя, яке так довго обминало його і якого він так гаряче жадав. Еммеріх не міг утриматись, щоб не підняти кришку оксамитної скриньки і не зазирнути в неї.

Генерал-лейтенант фон Гайстер подивився на нього через плече.

— Пане майор, — сказав він з грайливою посмішкою, — але ви надто поспішаєте! Дозвольте подивитись. Мій боже, яка розкішна золота табакерка. — По виразу Еммеріха було ясно видно, що він задається; начальник вирішив трохи осадити його. — Ну, а тепер було б вчасно і дуже до речі, пане майор, якби ви подумали про оплату своїх боргів. На жаль, скарги знову дійшли до мене.

Еммеріх пригладив свої попелясті вуса і відповів несподівано для самого себе:

— Мої борги, пане генерал-лейтенант? Я знаходжусь, як мені здається, в найблагороднішому товаристві!

Ліва брова Гайстера затремтіла і поповзла на лоб. Він повинен негайно ж: викликати зухвальця на дуель і покласти його одним ударом шаблі або просто вигнати з війська за порушення субординації. Але чи це справді так просто? В гарнізоні подейкували про великі зв’язки Еммеріха. Якщо ці чутки правдиві (а ландграфська відзнака, здавалось, теж була яскравим доказом цього), то навіть і самому генерал-лейтенантові не слід було б відкрито ворогувати з майором… Гайстер відкашлявся, буркнув щось подібне до слів:

— Ви ще почуєте про мене! Ну, не буду вас довше затримувати, — і рішучими кроками відійшов од майора.

Еммеріх був спантеличений своїм власним зухвальством. Від страху його аж у піт кинуло. Що сказав генерал-лейтенант? Насвистуючи урочистий марш, Еммеріх пройшов, наче сп’янілий, повз групу молодих франтів з дворян. Неприязнь їх була для Еммеріха майже відчутною і завжди ображала його. Він непевно посміхнувся і, крокуючи далі, ламав собі голову над тим, чи радіти йому з тієї сутички, то сталася між ним і генералом, чи непокоїтися… «Стривай, адже тут стояв клятий фургон!» Еммеріх попрямував до нього. На фургоні був акуратно укладений багаж, а поряд з кучером сидів уже Каспар.

— Гаразд, мій хлопче, — сказав Еммеріх, окинувши все поглядом. Він впиняв з кишені сурдута оксамитну скриньку, ніжно погладив вказівним пальцем її кришку і дав подивитися Каспарові.— Ось поглянь, який подарунок зробив мені його світлість. Він коштує що-наименше 160 луїдорів сто — діаманти, тридцять — золото, тридцять — робота. Я вже розуміюся на цьому! Пан ландграф підніс його мені особисто. — Еммеріх потер руки. — Ну, поїхали, коні геть змокли, а на нас, Каспаре, чекає довга дорога. Вперед, вперед! Час не жде!

* * *

Еммеріх, здавалось, зовсім не думав додержувати своєї обіцянки. Перед дальшим маршем почали лиш одну бочечку пива, її швидко розподілили між солдатами, тільки роздратувавши спрагу.

— Не бурчіть, — утішав їх фельдфебель Купш, з вусів якого капала пивна піна, — пан майор сказав, що в Бремерлеї на нас чекають ще дві бочки.

Незважаючи на те, що солдати після довгого походу і параду були смертельно втомлені, наказано було відразу ж марширувати далі.

Пролунав командирський голос Еммеріха:

— Співати! — Сидячи на коні, він пропустив мимо себе батальйон. — Ану веселіше, хлопці. А ногу назовні і не підгинайте! Якщо ж дорога вибоїста, то вам треба лиш вірно відбивати крок. Співати! — У майора був чудовий настрій.

Себіш слухняно затягнув:

Адью, моя країно, Гессен, прощай, адью!

В Америку ми їдем. Америку люблю

Нам щастя усміхнеться і радість у житті —

Течуть там винні ріки, там гори золоті,

Прощай (франц.).

Все там є в чужій країні,

Що тобі бракує нині.

В тебе грізна зброя є —

Що захочеш, те твоє.

Пісня Себіша звучала плаксиво. Бо же, як бракувало зараз Кніфельса з його солов’їним голосом, той би одразу повів за собою нерішучий солдатський хор… Стій, стій, а це що таке? Що це за нова пісня, яку тепер співають позад нього в шеренгах? Себіш насторожив вуха і його очі з переляку мало не вилізли з орбіт.

— Адью, пан ландграф Фрідріх.

Ти платній нам горілкою і пивом…

Себіш з жахом дивився на солдатські обличчя. Хто це так глузливо переінакшив пісню про Америку?

Майор Еммеріх, червоний від гніву, щодуху повернув на своєму мерині назад до колони.

— Не одержите тепер дарового пива, — проревів він. — Така банда, така невдячна наволоч, ну, постривайте лиш! Фельдфебель Купш, накажи, щоб негайно пісню припинили. Доповісти мені про кожного негідника.

— Гей, прикусіть язики, ви придуркуваті верблюди! — почав Купш. — А то… — Він змушений був відскочити вбік, щоб не потрапити під високий напівзакритий поштовий екіпаж, запряжений шестериком. Екіпаж зупинився біля майора. З його вікна визирнуло похмуре обличчя з довгими вусами, зображення якого фельдфебель недавно бачив у кассельській газеті. Безперечно, це був надзвичайний посланник його британської величності, полковник Фаукітт. Ось голова кивнула майорові Еммеріх у і промовила по-німецькому з сильним англосаксонським акцентом:

— Що за веселий батальйон, у всіх такий хороший настрій. З піснею, завжди з піснею. Оце я хвалю.

Еммеріх вклонився з коня. Потім він од’їхав трохи набік і загорлав на Купша, що стояв, немов паралізований:

— Що ти задумався? Накажи, щоб продовжували співати! Співати далі! Ну, тобі що, позакладало?

— Ану співати далі! — заревів тепер також і фельдфебель Купш.

З переляку, що пройняв усе його тіло, він ніяк не міг згадати жодної з тих лайок, якими звичайно спонукав своїх підлеглих краще виконувати службу.

В короткій тиші почулося «Го-го-го! Го-го-го!» Рюбенкеніга. Потім його сміх заглушив солдатський хор:

Адью, ландграф пан Фрідріх,

Ти платиш нам горілкою і пивом далебі.

Як нам відірве руки, як нам відірве ноги,

То Англія платитиме, платитиме тобі.

Розділ дванадцятий

Три великих ліхтарі на щоглі «Мері Елізабет» губилися в сірому, туманному серпанку. Застережливі сигнали сирен з сусідніх суден, що повторювались через короткі паузи, звучали, немов удавлені.

З темної середньої палуби, де смерділо щурами і цвіллю, виповз Каспар. Він прокрався, на кожному кроці озираючись на всі боки, повз перегородки, в яких спали солдати, і подерся хиткими сходами, що вели з кают на палубу.

У такелажі, завиваючи, гуляв вітер, з посвистом налітав на паруси і троси, охолоджував розпалене обличчя Каспара. Щільно притиснувшись до стіни перегородки, в якій тулилися солдатські родини, він озирнувся навколо. З каюти матросів бакборту, що несли нічну вахту, пробивалась тонка смуга світла. Зверху з воронячого гнізда, тобто бочки, що була прикріплена до верхівки передньої щогли і правила за спостережний пост, матрос викрикував повідомлення, а багато голосів недалеко від Каспара відповідали йому. Було темно. Тільки на капітанському містку Каспар побачив на якусь мить в світлі компасного ліхтаря обличчя штурвального і капітана в потріпаних вітром засмальцьованих капелюхах.

Чорна постать Каспара, що дуже витяглася за багато тижнів, проведених на кораблі між небом і океаном, стрілою прослизнула повз каюту бакборту. Тепер він пригнувся і навпомацки просувався уздовж перегородки біля якорного вала і раптом відскочив назад. Услід за тим він пірнув, немов камінь у море, в колодязь, де містився якірний ланцюг.

Каспарові забило дух. Майже над самою своєю головою він почув лайку англійця, з яким зіткнувся в темряві. Чоловік нерішуче зупинився і, здавалось, прислухався. Нарешті його кроки почали віддалятися.

Страх Каспара, що його викриє під час нічного рейду англійський корабельний патруль, прорвався в приглушеному зітханні. Минуло ще кілька секунд, і хлопець зібрався з духом, щоб знову вибратись на поверхню. Він видряпувався східчастими виїмками в стіні заглиблення, потім ухопився однією рукою за вкритий мулом слизький якірний ланцюг і підтягнувся вгору. Вслід за цим штовхнув двері перегородки, зачинив їх на дерев’яну засувку і полегшено зітхнув.

Важкий, солодкуватий дух гнилизни ударив йому в лице з порожнього трюму, де на ніч клали померлих, яких вранці ховали в морі. Убоге світло олійної лампи, що сумно погойдувалась під стелею, якимсь блідим маревом падало на єдиний предмет, що стояв тут, — дерев’яні носилки. З жахом Каспар згадав, як кілька тижнів тому на них лежав монах Кніхтель. Від цієї думки хлопцеві зробилося так моторошно, що він насилу опанував себе, аби не кинутись звідси стрімголов. Але хіба він не чекав протягом усієї подорожі нагоди, щоб опинитись у цій перегородці? Невже ж саме тоді, коли мета нарешті досягнута, він покине все напризволяще? А що ж тоді буде з щоденником? З його щоденником і листівкою, які він незадовго перед відплиттям флоту з англійського портового міста Портсмута заховав тут подалі від очей корабельної поліції, яка нишпорила скрізь? Ні, не можна було покинути таку цінну листівку.

І взагалі, перш ніж залишити корабель, Каспарові пощастило проникнути за перегородку тільки завдяки таким обставинам. По-перше, висадження війська з корабля на так званий Сенді Гук — півострів біля Нью-Йорка, — було відкладено до світанку, тому що американські патріоти зруйнували сильне світло маяка. Без сигнального світла та ще в такий сильний туман командир ескадри капітан Баркер не наважувався на небезпечних обмілинах почати висадку з кораблів, що тяглися довгим ланцюгом від острова Лонг-Айленд до Нью-Джерсі. А по-друге, Себіш, який весь час не спускав з Каспара очей, кілька годин тому захворів на цингу і лежав за перегородкою, не маючи сили навіть поворухнутись.

Чи папери ще на своєму місці? Щоб добратися до схованки. Каспар відсунув нари од стіни. Стоп, хто це стукає? Хлопець завмер. Солдати боялись цієї перегородки і намагались обходити її; хто б міг, крім нього, прийти сюди в такий пізній час? Ця думка заспокоїла Каспара. А що ж то був за звук? Та то, певно, стукнула бляшана кружка, що висіла на мотузку над баком для води. Каспар, якому завжди хотілося пити, з жадобою підняв кришку, але бак був порожній.

Жодної людської душі не було навколо. Нічого не було чути, крім вічного плескоту хвиль, що тепер з більшою силою забили об корабель, та вищання і скрипу балок; ще звідкілясь здалеку доносилися крики англійських моряків, які після щасливого закінчення подорожі святкували своє прибуття в Америку.

Ще раз треба було посунути нари. Потім хлопець, повний нетерпіння, підняв добре знайому йому xитку планку і схопив маленький коричньовий зошит, непевна доля якого завдала йому немало турбот під час довгої подорожі.

Відразу ж він відкинув нижню палітурку і впевнився, що й листівка теж лежала на своєму місці. Потім він, щасливий, що така дорога йому річ знову в його руках, почав перегортати сторінки щоденника, в якому він робив короткі записи з самого початку подорожі.

Невже справді вже минуло більше ніж п’ять місяців з того часу, як перша гессенська піхотна дивізія вирушила в подорож? Однак це вірно. Час був марно згаяний, наче холостий заряд.

4 березня велику частину солдатів, як розповідалось у щоденнику, мали відправити до посадочного порту Бремерлеє річкою на так званих «бременських цапах», довгих маленьких суднах, і студент, який потрапив у цю групу, дав Каспарові на прощання для втіхи і розваги коричньовий зошит. Услід за цим, попереду довгої колони солдатів, які повинні були на своїх двох пройти шлях до кораблів, вирушив у дорогу фургон Еммеріха.

17 березня військо розквартирувалось у Бремерлеї і сталося так, що Каспар знову опинився серед своїх друзів. 24 березня почалась посадка на кораблі. Через те, що англійські транспортні кораблі прибували досить повільно, флот з двадцяти чотирьох парусних суден, маючи на борту 7400 гессенців, знявся з якоря тільки 17 квітня і повільно поплив вниз за течією.

Ширшою ставала ріка, вище здіймалися хвилі, і скоро флот вийшов на рейд в Північне море. Береги все більше віддалялись. Море іскрилося в ранковому сонці і було таким синім, наче друге небо. Каспар стояв на палубі і на повні груди вдихав свіже солонувате морське повітря. «Вода має надзвичайно прозорий, блакитнозелений колір, — записав він у своєму щоденнику, — і весь час піниться. Піна з пронизливим шипінням ударяється в борт; вона, як і вода, солона на смак і нічим не пахне. На поверхні плаває багато трави, подібної до замороженого кизилу. Я не знаю, звідки вона береться, а також не бачу ніде коріння».

Цього ранку незвичне оточення так розвеселило Каспара, що він почав пустувати. Хлопець невідривно стежив за роботою матросів, парусних майстрів, теслярів, боцманів і надзвичайно зрадів, виявивши, що разом з ними на борту корабля була також Мета і її тітка, маркітантка Катрін. Він побачим дівчину саме тоді, коли вона балакала з англійським матросом, який трохи вмів розмовляти по-німецьки. Мулатоподібна засмага моряка вигідно вирізнялась на тлі червоної англійської військово-морської форми. Він запевняв, що пережив такий шторм, під час якого якорні канати здувало, наче соломинки, а на екваторі, твердив він далі, стоїть така спека, що на залізних частинах корабля можна пекти млинці.

Якраз тоді, коли Каспар хотів розпитати матроса, що відомо йому про китайських піратів, тисячоруких спрутів і літаючих голландців, Мета сказала:

— Морські байки розповідаєш, мій любий! — Потім вона повернулась і гордо відійшла од нього. Каспарові стало соромно, що він так легко піймався на гачок жартівливого матроса. На щастя, ніхто нічого не помітив.

Почав мрячити дрібний дощ, море захвилювалося. «Мері Елізабет» і всі судна по обидва боки від неї загойдалися сильніше. Якусь мить здавалось, ніби хвилі поглинули деякі судна, але потім вони з блискавичною швидкістю виринали, щоб відразу ж знову зникнути. Каспар, міцно тримаючись за канат, голосно розсміявся, бо його шпурляло то вперед, то назад. Гойдання судна дуже скоро відчули на собі солдати, жінки та діти, що збилися на палубі… Одне за одним втікали вони всередину судна. Лише птахам, здавалось, не було ніякого діла до цього. І такими ж безтурботними були два корабельних юнги: один з них дуже спритно і безпечно лазив по шоглах: він. видно, добре знався на канатах і парусах. Другий, хоч і полетів сторчака з марс-вантів, але відразу ж подряпався знову по фок-вантах.

Потім цікавість і жадоба до пригод потягли Каспара в темне нутро судна, туди, в глибину, де містилися склади. Тут було багато сот центнерів пороху і сірки, п’ятдесят металічних гармат з належними до них ядрами, мушкети, мортири, рушниці, карабіни та велика кількість іншого військового спорядження. В одному з складів зберігалися паруси, канати та інші снасті. До того ж сюди були навантажені харчі і питво для п’ятисот душ екіпажу. Оце-то запас!

Каспар, що шастав між ящиками, мішками і бочками, раптом опинився перед Обішем. який, безперестанку вклоняючись, саме питав у англійського про-віантмейстера, чи не міг би він націлити йому для пана майора кілька пляшок рейнського вина. Англієць коротко відмовив, на що Себіш, знову відбиваючи численні поклони, покірно промимрив:

— Ну, гаразд, пане провіантмейстер! — Потім він звернувся до Каспара — Гей, що це таке? Ти шо ж, шибенику, хіба не знаєш, що рядовим солдатам якнайсуворіше заборонено входити до складів? Ти тут тільки плутаєшся під ногами у пана провіантмейстера. тоді як нагорі дуже потрібний: адже багаж пана майора ще й досі не розпакований.

Потім пізніше, коли Каспар. гучно тупаючи, піднявся разом з Себішем сходами наверх і увійшов в офіцерську кухню, що містилась на палубі, старий зробився трохи лагіднішим. Він порадив Каспарові завжди суворо дотримуватись всіх розпоряджень на кораблі і насамперед жити в згоді з англійським екіпажем. Це зарозумілий, вічно п'яний збрід, здатний тільки на лайку та прокльони. Вони й трьох слів не промовлять, щоб не приправити своїм «God dam’my soul’ God dam’me!» [20] Навіть тоді, коли смерть їм дивиться у вічі і вони вже ледве язиком повертають, і то не перестають клясти, аж поки не віддадуть богові душу. Провіантмейстер теж такий неввічливий, грубий і необтесаний хлопець; йому б не завадило повчитись, як треба поводитись з офіцерським кухарем.

Розпаковуючи багаж. Каспар урвав хвилинку, щоб оглянути каюту. Хоч вона була невелика, але зате дуже зручно влаштована. В каюті було чотири ілюмінатори, через які виднілося море. Більшу частину приміщення займали чотири койки, міцно прибиті до стін Себіш саме покривав їх новими простирадлами. Чотирикутний стіл, чотири міцних стільці, грубка, аптечка, міцно прикріплена до одного з ліжок, доповнювали обстановку каюти. Кілька картин, дзеркало, барабан. кілька мушкетів, що погойдувалися на крючках, прикрашали стіни; тут також висів білий святковий парик пастора Штіглітца, бо болванка для парика священика ще була схована в його розшитому ангелами саквояжі. Особливе захоплення викликали у Каспара шість велетенських шинок, що висіли над ілюмінаторами і від запаху яких приємно лоскотало у ніздрях. Себіш з гордістю розповідав, що на борту є для панів офіцерів також багато живих свиней, курей та гусей, і по секрету сказав Каспарові, що придумав справді божественний обід, якщо тільки пан майор схвалить його пропозицію.

Яким великим було розчарування Каспара, коли він, закінчивши роботу, увійшов у свою власну «каюту». Заходячи до неї, він відразу ж мусив нахилитися, і про те, щоб випростатися на весь зріст в низькій, напівтемній комірчині, не могло бути й мови. Койки, кожна на шість чоловік, тулилися одна біля одної і одна над одною, як кролячі клітки. А вузькі проходи між ними були заставлені дерев’яними ящиками; вони правили замість стільців, і в них також зберігалися дорожні речі. В цьому задушливому приміщенні гессенці сиділи зігнувшись у три погибелі, як Іона в череві кита.

Каспар приєднався до Дібольда, Рюбенкеніга і Шмельцле, які сьорбали з одної дерев’яної миски свою першу страву на кораблі; вони приготували її на маленькій грубці. Хоч її вже й загасили, але вона все ще чаділа, отруюючи повітря їдким димом кам’яного вугілля. А самі солдати закоптилися біля неї, наче шинки. Анзельм і монах не їли разом з іншими. Їх уже здолала морська хвороба. Вони лежали на одній койці, і Каспар чув, як обидва голосно стогнали, коли судно раптом починало сильніше підніматись і опускатись

— Вони навіть не хотять проковтнути ліків, — бідкався Шмельцле.

«Багате англійське харчування», яке так старанно розхвалювали вербувальники, складалось з солоного сала, запліснявілої квашеної капусти і затхлих сухарів. Сало, якому було вже, мабуть, чотири, а то й п’ять років, було по краях чорним, далі жовтим, і лише посередині воно ще мало вузьку білу смужечку. Сухарі доводилось розбивати прикладами карабінів; навіть для здорових зубів

Каспара вони були занадто твердими. Шмельцле дізнався, що цей хліб англійці відібрали у французів з кораблів під час Семирічної війни.

— З того часу він лежав у Портсмуті на складі. А тепер король Георг хоче ним годувати нас, гессенців.

Лише Рюбенкеніг зберігав цілковитий спокій. Він запевняв супутників, що, як колишній крутильник каруселі і розгойдувач, по-справжньому добре підготований до різних злигоднів та невдач у житті і застрахований від морської хвороби. Потім він їм порадив, як треба підтримувати своє здоров’я. Він запевняв, що не хотів би втручатися в фельдшерське мистецтво Шмельцле, але трохи їсти твердого й холодного і трохи пити холодного й кислого — це було б найкращими ліками. Ковбасу, шинку, лимонад і, насамперед, вино він називав надійними запобіжними заходами від усяких хвороб.

Поки Рюбенкеніг балакав, Шмельцле підвівся і приніс список, що висів на дверях з корабельним розпорядком.

— Ану, почитай лиш! — звернувся він до Каспара. — Рюбенкеніг ще зовсім нічого не знає про те, яке саме меню нам призначили!

Каспар прочитав уголос:

— У неділю горох і сало, чотири фунти на шість чоловік. У понеділок каша з вівсяної крупи, масло і сир. У вівторок чотири фунти яловичини, три фунти борошна, півфунта родзинок, півфунта волового жиру на пудінг. Починаючи з середи це меню повторюється. Кожні шість чоловік щоденно одержують ще чотири коновочки рідкого пива і кухлик вест-індійського рому.

Тепер Рюбенкеніг замислився.

— Така порція для старого п’яниці ні те ні се!

— А щождо сиру, то на кожного припадає шматочок завбільшки з кремінь! — буркнув Дібольд.

— І за це ці пройдисвіти ще сміють вираховувати у кожного з нас по два таляри і чотири гелери платні,— крикнув фельдшер; він з огидою відсунув ще до половини повну дерев’яну миску, стягнув свої чоботи і сів на койку, ненароком ударившись головою об стелю. — Гопля, тут, повно, нас хочуть підготувати до ще вужчих дерев’яних комірчин! Під такого злиденного життя ми скоро всі туди помандруємо!

Анзельм і монах з жалібним наріканням відсунулись убік, коли старий простягнувся біля них.

— Погляньте-но! — крикнув він до тих, що їли юшку. — Для мене є загадкою, яким чином тут можуть спати шість чоловік.

Підійшов Рюбенкеніг і, похитуючи головою, оглянув койку, що була ледве не шість футів завширшки і п’ять футів завдовжки.

— Не подобається мені таке діло, — пробубонів він і собі ліг.

— Ліжко вже зовсім повне, — зауважив, трохи підвівшись, Шмельцле. — Гей, Анзельм, Кніхтель, ви повинні посунутись до стіни, а то іншим зовсім не буде місця.

— Ми вже й так біля стіни, — сказав Анзельм з мукою.

Але Шмельцле рішуче притиснув обох ще більше до стіни.

— Ми всі повинні тут вміститися, — пояснив він. — Гей, товстун, ану підведись. Біля мене ляже Каспар, він тоненький. А ти, Дібольд, тепер лягай поруч з ним. А місце, що залишиться, буде, Рюбенкеніг, для тебе.

Проте койка і без нього була вже повна аж до краю.

— А як же я сюди вміщуся? — кричав Рюбенкеніг, і очі його стали вологими від страху.

— Вам треба всім лягти на бік, зовсім випроставшись, — прозвучав голос Зеекатца. Ремісник розташувався з торговцем сиру з Кітпбюгеля і трьома іншими в перегородці над ними. — От спробуйте-но, ми саме так зробили.

Вони послухались поради. І справді, тепер Рюбенкенігу вдалося втиснутись в ящик-постіль. Так лежали вони, щільно набиті один біля одного, немов оселедці в бочці, не маючи змоги навіть поворухнутись. Рюбенкеніг підсунув під свою круглу голову подушечку, що була не більшою від подушечки для голок, укрився грубою вовняною ковдрою і, крекчучи, потягнувся туди і) сюди, марно намагаючись улаштуватись якось зручніше.

— Адже навіть не можна повернутись або лягти горілиць! простогнав він. — Я не уявляю, як ми витримаємо ще чверть години, вже не кажучи про цілу ніч.

— Нам треба повертатися завжди всім одразу, — запропонував Каспар. — Інакше нічого не вийде.

— Так, це вірно, малюче, — погодився з ним Шмельцле, — коли в нас затерпне один бік, лівофланговий повинен скомандувати: «Повернутись!», і тоді ми всі повернемось. А пізніше, коли подасть команду правофланговий, ми знову поміняємо своє положення. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — вигукнув Рюбенкеніг і услід за цим для спроби скомандував — Повернутись! — Наступної ж миті він з гуркотом викотився з перегородки і, ойкаючи, простягся на підлозі.

— Ей, з тобою що-небудь трапилось? — почувся стурбований голос Каспара.

— Та ні, нічого. Я сам винний. — Рюбенкеніг, щось буркочучи, знову заліз у ящик. Його огрядність почала завдавати йому чимало клопотів.

— Терплячих овець заганяють багато до однієї кошари, — сумно зітхнув Дібольд.

Вони не могли заснути. З сусідніх перегородок також доносилась лайка, суперечка, ойкання, стогін. Тільки Шмельцле вже хропів, як кінь на підстилці.

Раптом скипів Дібольд.

— Кніхтель, ти своїм смородом і мертвого розбудиш

— Але розбуджений мертвий повернувся б на другий бік і волів би скоріше знову вмерти, ніж бути живим, — Рюбенкеніг реготів так, що аж ліжко ходором ходило.

— Облиште, — зітхнув монах. Дайте спокій. З мене досить.

Коли наступного ранку Каспар ступив на палубу, якесь дивне почуття огорнуло його, скільки сягало око, нічого не було видно, крім неба і води. Ранішня зоря заливала корабель. З води, ніби якесь диво, виринала сонячна куля. На морі гойдалися величезні хвилі, і кораблі танцювали, наче маленькі іграшки, на безмежному водному просторі.

О дев’ятій годині в блакитній далині несподівано з’явилось узбережжя Східної Фрісландії. Море було вкрите безліччю рибальських човнів, небо було надзвичайно ясне. «Опівдні ми побачили чорних риб, таких великих, як коні,— далі записав Каспар. — На вигляд вони були дуже страшними, їхні голови схожі на голови диких кабанів. Коли вони втягали в себе повітря, ми здалеку чули їх сопіння. Матроси розповідали, що це були нібито морські свині. їхня поява на поверхні передвіщає наближення шторму. І справді, скоро після цього почали насуватися зловісні хмари Потім забушувала вода. Кораблі хиталися туди й сюди, наче п’яні, і ми теж разом з ними. Нас мучила страшенна нудота, всі почали блювати. У мене було таке відчуття, наче з мене вивернуло всі нутрощі. Деякі солдати почали плакати, інші лаялися, треті благоговійно читали свої молитовники, бо думали, що вже прийшов їхній кінець. Також і наш товстун захворів на морську хворобу, і це мене, незважаючи на всю нашу біду, дуже смішило. Незабаром наше товариство лягло спати. Безпосередньо біля нас стояв страшенний гамір. Ті, що були здоровими, співали, грали в лото, і здавалось, що тут кожний цікавиться тільки сам собою і турбується тільки про себе. Навіть коли товариш смертельно хворий і лежить в страшенних муках, до нього теж байдужі».

Наступного ранку Каспар уже знову був на посту. Після морської хвороби у нього виросли «морські ноги», він навчився під час хитання корабля завжди зберігати рівновагу. Оскільки Анзельм, Кніхтель і Рюбенкеніг і слухати не хотіли про їжу й пиття, а здорове морське повітря наганяло добрячий апетит, то Каспар мав можливість досхочу набити свій шлунок і навіть відклав про запас великий нічний ковпак, повний сухарів. Але скоро прийшли Анзельм і Рюбенкеніг і почали вимагати свою порцію їжі. Тільки Кніхтель не міг звикнути до нових умов життя, він не хотів підводитися з постелі, не їв і не пив.

Дальший рейс був щасливий, хоч правда, дуже повільний. Іноді наставало цілковите безвітря, і непорушна вода нагадувала гладеньку поверхню дзеркала. Безліч риби безтурботно гралося біля кораблів, що, здавалося, завмерли на місці. Матроси наслідували риб. Один навіть якось узяв з собою в море солдатську дев’ятимісячну дитину, танцював з нею у воді і пестив її. Другий мав звичку лежати на спині, схрестивши руки на грудях, і, на подив гессенців, палив свою люльку.

18 квітня Каспар побачив узбережжя Голландії; 24 — вдалині, немов білі хмари, замріли крейдяні скелі Англії. Тепер вітер був дуже сприятливий і кораблі робили за годину по сім англійських миль. 26 квітня флот зайшов у Портсмут, попередню мету своєї подорожі.

Було таке враження, коли кораблі наближались до міста, начебто воно все стоїть на воді, бо там аж кишіло все від безлічі різноманітних транспортних та військових кораблів і купецьких суден. Куди не кинеш оком — надуті вітром паруси, розгорнуті вимпели, яскраві прапори. Тисячі одягнених в червоні форми матросів стояли на палубах і зустрічали гессенців вигуками «ура» і оглушливою гарматною канонадою. Це були англійські гвардійці, які мали їхати до Америки разом з німецькими військами. Гессенці, щасливі, що до цього часу все обійшлося добре, голосно підхоплювали радісні вигуки; на їх кораблях грала полкова музика, били в барабани, пищали дудки.

У місті і на кораблях готувались до офіцерських бенкетів. Солдатам га їх родинам було обіцяно дозвіл зійти на берег. Усі будували плани. Хотілося те раз порозважатися перед великою океанською подорожжю, відвідати знамениті, хоч і дорогі, портові пивні, зробити покупки і оглянути чудовий Портсмут.

Якраз у розпалі радісної метушні залунала тривога. Життя на кораблях

і жвавий рух на рейді, здавалось, завмерли на якусь мить. Очі всіх були звернені на чоловіка, який кинувся в море з порожнього капітанського містка і тепер, захлинаючись, ледве тримався на поверхні. Кілька матросів уплав та на човнах наблизились до чоловіка, підтяглії його до гребної шлюпки і, хоч він чинив сильний опір, привезли назад на «Мері Елізабет».

Це був монах Кніхтель, який від нудьги або, може, сподіваючись утекти, одважився на цей безнадійний вчинок. Таким мокрим, яким він був, його відпровадили в арештантську каюту недалеко від складів, де він страшенно кричав, бушував і барабанив у стіни та двері.

Ця нещаслива подія спричинилася до посилення суворого режиму щодо солдатів Відпустки на берег були скасовані. Лише особливо надійні одержали дозвіл піти до міста.

Анзельм, Шмельцле, Каспар і Рюбенкеніг тужливо слідкували з палуби за рухом на рейді.

— Немає будь-якої надії хоч би однією ногою побувати на землі! — сказав Анзельм, ніби підсумовуючи свої думки.

І тепер він по секрету розповів друзям, що разом з Дібольдом склав повідомлення про хід подорожі до цього часу і про становите на англійських транспортних кораблях. На це повідомлення чекають деякі друзі в Касселі, які будуть відправлені у другій гессенській дивізії. Два англійські матроси, що симпатизують американським патріотам, саме зараз сидять в одній з пивних в портовому кварталі Портсмута, щоб одержати повідомлення і контрабандою переправити його назад в Гессен. І будь-що повідомлення має бути відправлене.

— Вони марно чекатимуть, — сказав Дібольд. близький до відчаю.

Шмельцле провів рукою по своєму лисому, жовтому, як віск, черепу.

— Хвилиночку. У мене є одна ідейка! — Він таємниче приклав пальця до рота і побіг так швидко, як тільки дозволяли йому старі ноги, сходами, що вели до кают, і зник всередині корабля.

— Може, він хоче поговорити з Еммеріхом?

— Це безнадійно.

— То що ж в такому разі він може зробити?

Нарешті Шмельцле знову з’явився на горі.

— Вона згодилась, вона згодилась!

— Хто? На що?

— Маркітантка Катрін, звичайно. Адже ж вона має право піти до міста, щоб зробити закупки, і візьме з собою Каспара.

— Мене? — вигукнув Каспар, нічого не розуміючи.

— Вона хоче його взяти з собою? Але ж на це вона не має ніякого дозволу. Як же вона може його взяти з собою? Тоді вона могла б і мене… — бурмотів Рюбенкеніг.

— Якби тебе можна було перетворити у винну бочку і скотити з корабля, — пожартував фельдшер і вже серйозніше казав далі: — Каспара ми повинні переодягнути, і він видасть себе за небогу Катрін. Ця справа, щоправда, рискована, і стара довгенько-таки вагалась. Проте мені вдалося її умовити. Гм, хто не рискує, той нічого не доб’ється.

Серце Каспара мимоволі стислося від спогаду про те, як йому погано при-йшлося, коли він переодягнувся в чорного Самбо. До того ж йому здавалось, що йти з корабля в місто в дівчачій спідниці — це приниження його чоловічої і військової гідності. Коли він уявив собі, що панна Мета довідається про це, то у нього по спині аж мурашки забігали.

— Ні, я не можу цього зробити, — несміливо промовив він.

— Що, і тоді все провалиться? Хіба ти не розумієш, наскільки важливе це доручення? — насідав на нього Анзельм.

— Та він просто ще курча, — сказав Дібольд.

— Ні, я не курча! — спалахнув ображений Каспар.

Саме в цей час повз них пройшла Катрін. Вона сунула Шмельцле клунок з одягом і прошепотіла на ходу:

— Нехай він одягне на себе оце манаття. Але живої Я його чекатиму на трапі.

Каспар підкорився своїй долі. Слухняно він пішов услід за фельдшером у перегородку біля якірного вала і дав себе переодягнути.

Вмить на ньому була вже спідниця і оксамитний корсаж Мети; білий мережаний чепчик, з-під якого цілком природно виглядали довгі біляві кучері парика, завершував костюм. Під париком було сховано повідомлення. Трохи підфарбувавши йому щоки й губи і на додачу підбадьорююче плеснувши, Шмельцле відпустив барабанщика, що перетворився в гарненьку дівчину.

Проте ледве-но Каспар встиг висунути носа з перегородки, як наштовхнувся на Купша. Хлопець відчув, як віл страху й переляку його всього струсонуло. Криві ноги Купша невдало розшаркались.

— Куди, чудова міс? — запитав він, галантно підкручуючи свого вуса.

Каспар стояв, немов скам’янілий, з відкритим ротом; раптом він опам’ятався і швидко повернувся, щоб утекти. Але фельдфебель схопив його за стрічку чепчика, що тріпотіла на вітрі.

— Тільки не бійтесь, панночко, — прокрякав він, — з вами нічого не станеться. Я від природи дуже прихильний до молоді. Ой… — Купш розлючено підстрибнув то на одній, то на другій нозі, схопившись за палець, за який його укусив Каспар, не знаючи, як інакше вирватись од нього. — Ну постривай!..

Але Каспар нісся, як заєць, що рятує свою шкуру.

Розгніваний фельдфебель припинив переслідування, коли побачив, як розпатлала дівчина, добігши до трапа, схопила за руку стару Катрін і під її захистом гордо зійшла з корабля.

Коли Каспар через кілька годин повернувся, він приніс з собою безліч новин. Він дійсно зустрів у шинку двох англійських матросів і, як було домовлено, віддав їм повідомлення. Від матросів Каспар довідався, що в- місті Гілдесгаймі відбулась запекла сутичка між вальдекськими вербувальниками і солдатами з одного боку, і ремісниками та горожанами з другого. Також і в Брауншвейзі вербування рекрутів наробило властям неприємностей. Перед посадкою па кораблі збунтувалися два піхотнн полки, бо їх хотіли відіслати без черевиків і плащів

— Без черевиків і плащів, — обурювався Дібольд. — 3 цим можна було б ще миритись заради справи, яку розумієш і любиш. А це заради чого?

— Тієї ж самої думки були також і англійські матроси, — зауважив Каспар і ляснув себе по лобі; адже ж мало він не забув про найважливіше! І він витяг листівки, які дали йому матроси для друзів на «Мері Елізабет».

На щастя, корабель якраз навантажували для дальшої подорожі свіжим м’ясом, пивом і водою, і всі виповзли на палубу. Лише тісне коло друзів залишилось у перегородці. Вони спільно прочитали листівку і довго обговорювали її. Це було звернення до гессенських та інших німецьких солдатів, яких їхні князі продали Англії. Автором листівки був один француз, граф Мірабо, який присвятив себе боротьбі за свободу і тому змушений був жити в Голландії як вигнанець.

— Було б справді диво, коли б хоч один раз з якого-небудь графського синка вийшло щось путнє,— пробубонів Рюбенкеніг. — Добре йому балакати. Був би він серед нас, то, мабуть, теж би тремтів за своє життя.

— Інколи і слово теж подвиг, — заперечив йому Анзельм. — Слово теж буває дуже небезпечним, інакше чого панові Мірабо треба було б жити в Голландії.

Друзі, у яких під час дискусії розпалилися голови, погодилися із студентом. Листівка Мірабо потрясе світ і навіть найзатурканішому солдатові відкриє очі. Добре насіння швидко зійде.

Лише одну з цінних листівок друзі хотіли зберегти для себе. Каспар, на якого могла бути найменша підозра, узявся її сховати. Решту листівок друзі з гарячковою поспішністю порозкидали на окремих койках. Потім вони змішались, збуджені і радісні, серед солдатів на палубі.

Раптом зчинився гвалт. Каспар побіг слідом за іншими до солдатських перегородок і зупинився біля дверей. Усередині все аж вирувало від збудження. Купш і Себіш збирали листівки, перевертали ліжка, скрізь стромляли свого носа. Тимчасом майор Еммеріх вчинив суворий допит. Він викликав поодинці солдатів і, то погрожуючи, то умовляючи, вимагав від них признатися, звідки взялися листівки. Каспар збентежено слідкував за допитом солдатів. Деякі з готовністю давали показання, намагаючись довести свою невинність. Інші затято мовчали. У третіх на обличчях було написано задоволення, що хтось сказав за них краще, ніж вони самі були здатні.

В той час Каспарові пощастило непомітно прослизнути в перегородку біля якірного вала. Переборюючи страх, він підняв дошку підлоги і сховав під нею листівку і щоденник; так, і щоденник, хоч в ньому і не було нічого підозрілого. Але хіба вже те одне, що ти ведеш щоденник, не викликає підозри?

Розділ тринадцятий

Часто протягом багатомісячної подорожі Каспар і його друзі намагались пригадати слова Мірабо. «Чи ж знаєте ви, на який народ збираєтесь напасти? Чи знаєте ви, яка сила таїться в боротьбі за свободу? Ви не знаєте цього, сліпі люди…»

Каспар поспішно розгорнув палітурку щоденника і витяг листівку. О, тут стояли речення, які пояснював їм Анзельм і. читаючи їх уголос, підкреслював. «Ви не знаєте її, сліпі люди, вам здається, що ви вільні, в той час, як ви плазуєте перед ненависною владою свавілля. Ви не знаєте її. Аджеж заради примхи і зажерливості тирана ви піднімаєте зброю проти людей, які мають великі заслуги перед усім людством, бо обстоюють його справу і готують йому притулок… Німці! Хто вам прищепив цю запеклу войовничість, цю жадобу вбивати і огидну відданість тиранії? Цю вірність своїм князям, про яку згадували ще ваші предки; цю звичку підкорятися, не думаючи, що є обов’язки святіші за покору і важливіші, ніж всі інші; цю легковірність, яка велить вам в усьому керуватись наказами деяких тупоголових і честолюбних людей, — от в чому полягають ваші помилки. Але ви станете злочинцями, якщо не зупинитесь на краю безодні».

Купш і Себіш постали перед очима Каспара. І не тільки вони двоє. Ой, як мало було тих, які наважувалися самостійно думати і знали, в чому полягають їх людські обов’язки. Каспар, зітхнувши, читав далі; щоки його розгорілися, вуха пашіли: «Людина в усьому світі має право на щастя. Це найвищий закон, це найсправедливіший вердикт. Колоністи не виїжджають, а обробляють дикі землі, зміцнюють могутність і збільшують славу метрополії для того, щоб вона їх же самих пригноблювала. А якщо їх пригноблюють, то вони мають право скинути ярмо, бо ярмо зроблене не для людей… Тікайте з землі, що заплямована деспотизмом! Через море тікайте до Америки! І обійміть там своїх братів, захистіть цей благородний народ від нещадного хижацтва його переслідувачів. Поділіть з ним щастя і помножте його силу. Допоможіть йому вашою працьовитістю, розділіть з ним його достаток і збільшуйте багатство країни. Ось у чому полягає мета суспільства, ось у чому обов’язок людини, якій природою призначено любити свого ближнього, а не вбивати його».

Схвильований Каспар зупинився. Не дивно, що офіцери так пильно полювали на листівки. Пронизливі крики і зойки солдатів, яких шмагали за те, що вони хотіли приховати листівки, годинами лунали у ті дні з «Мері Елізабет», сповнюючи все далеко навколо жахом. Ще кілька тижнів після того, як були знайдені перші листівки, унтер-офіцери і донощики переслідували кожного, хто викликав хоча б найменшу підозру якимсь словом або вчинком. І Себіш також чатував на «винних», як чорт на бідну душу.

— Від самого сніданку я тебе не бачив, де це ти пропадав? — піддав він Каспара у перший же вечір перехресному допиту. — Ой Каспаре, Каспаре, ти мені не крути, бо я все одно виведу тебе на чисту воду! Чи не краще тобі в усьому признатися і очистити свою совість, бо ж однаково ми про все дізнаємось, і тобі буде далеко гірше

Але Каспар уперто твердив, що він увесь час пролежав на палубі, гріючись на сонці, і нічого не знає про листівки. Він ще й тепер виразно уявляє собі, як недовірливо зіщулились тоді очі Себіша.

— Тебе підвищать у чині, мій хлопче, коли ти допоможеш нам напасти на слід, — спробував Купш і собі умовити Каспара. Але Каспар затявся на своєму і нічого не сказав.

Враз лукава усмішка зникла з обличчя Каспара. Він здригнувся від чийогось різкого крику… Сховати листівку в щоденник і засунути коричньовий зошит під дошку було справою кількох секунд. Наступної ж миті Каспар лежав, охоплений звірячим страхом, під носилками для мертвих. Ше раз, тепер зовсім близько. тишу розрізав пронизливий крик, такий жахливий, що Каспар ще ніколи в житті не чув, щоб людина могла так кричати. Біля перегородки, здавалося, двоє чоловіків зчепилися у боротьбі не на життя, а на смерть. З приглушеним тріском тіла ударились об тонку дощану стіну, почувся жахливий стогін і сопіння. Раптом засувка піддалась під могутнім натиском, двері розчинилися, і в приміщення з гуркотом вкотився штурвальний. Слідом за ним увірвався п’яний матрос, у якого кров текла по сорочці. Він сильно рвонув штурвального вгору, блиснув ніж. Зчепившись знову, обидва п’яні вилетіли клубком з перегородки і продовжували свій поєдинок у темряві. Раптом почулося хрипіння і услід за цим крики: «Рятуйте, вбивають!» Серце Каспара стислось, ніби хто схопив його залізними кліщами. Нарешті стало чути, як по палубі біжать люди…

Якусь коротку мить Каспар, паралізований від жаху, нерішуче вглядався в темряву, не знаючи, що робити. Потім кинувся до дверей і зачинив їх. Засувка була зламана. Що буде, коли вони ще раз увірвуться сюди? Що буде, коли його тут викриють? А якщо вони знайдуть тут листівку? З усієї сили Каспар навалився на двері, аж коліна його затремтіли. Він підтягнув ногою нари, підсунув їх до самих дверей і ліг на них.

Тепер йому не лишалося нічого іншого, як сподіватись, що ніхто не пробуватиме відчинити двері перегородки. Серце його шалено калатало.

На кораблі стояв страшенний шум. Лунали команди, пронизливо свистів сигнальний свисток. До цього всього примішувався гомін, крики, зойки. Потім раптом настала тиша. Тільки, здається, посилили варту; Каспар чув, як вона крокувала недалеко від дверей.

Поволі удари серця стихали. Хвилювання вщухало. Каспар спробував спокійно все обміркувати. Йому треба тут терпляче і тихо вичікувати, — щоб не привернути чиєї-небудь уваги. Через те, що висадка на берег напевне не розпочнеться до світанку, то він ще має час вибрати сприятливий момент, щоб утекти з перегородки. Страшенна втома охопила його. І все ж хлопець не міг заснути. Думки, спогади, почуття якимсь нестримним вихором проносилися в голові Каспара.

В його уяві ще раз постала картина, як на початку травня флот залишив Портсмут. Була чудова погода, і 150 транспортних кораблів з 12500 чоловіками на борту під вітрилами попливли з англійського порту. Вітер завзято надимав незліченні вітрила; сонце світило на чистому небі; всі милувались спокоєм і чудовою красою моря, як зненацька англійський провіантмейстер прожогом вибіг на палубу і, наче божевільний, зарепетував:

— Пожежа! Пожежа!

Він хотів націдити з однієї бочки рому, але занадто близько підійшов з свічкою до отвору для чопа і запалив алкогольний газ.

Гессенцям уже здавалося, що вони згорять, потопляться в морі. Вони кинулися з гарячої, наповненої димом середини корабля на палубу; сигнальні постріли про нещастя, що прогуркотіли з мортир далеко по водній поверхні, посіяли ще більшу паніку. Багато хто стрибав у волу, і екіпажі противопожежних суден, які швидко поспішили на допомогу, мусили рятувати їх. Тільки тоді пожежу було загашено.

Через два-три дні після пожежі на «Мері Елізабет» налетів супротивний північний вітер. Маленький юнга капітана з’явився у каюті Еммеріха і міцно прив'язав вірьовками все, що могло впасти.

— Гопля, — пробуркотів Себіш, який саме з Каспаром слав постелі.— Що б це могло означати?

Але скоро він мав можливість дізнатися про це. В каюту влетів матрос і наказав Себішу негайно загасити в печі деревне вугілля, на якому він хотів зварити обід для Еммеріха. Паруси і парусні штоки згорнули, верхівки щогол опустили, кінець кінцем закріпили також і кермо. В одну мить небо затяглося чорними, як ніч, хмарами. Раптом всіх осліпило страшне, яскравобіле світло, з оглушливим тріском загримів грім. Хвилі пінились і клекотіли, як у вогні. Еммеріха, який саме піднявся, щоб дати заслати свою постіль, і став у дверях каюти, хвиля, що з усією силою вдарила на палубу, промочила до рубця, і він, перелякавшись, утік в каюту; та ж сама хвиля добралась також до Каспара і Себіша. Ледве вони встигли увійти в перегородку для рядового складу, як матроси задраїли всі входи й люки корабля смолою і варом, забили гвіздками і обтягли клейонкою. Також і дверні люки на верхній палубі закрили, так що у солдатів було таке почуття, немов їх поховали живцем. Без керма корабель кидало на всі боки; він то опускався, то піднімався на високих, як гори, хвилях, що бились об борт і заливали палубу. Пронизливо свистіли боцманські свистки, що перемішувалися з криками моряків, розпачливим плачем жінок та дітей в їхній перегородці, рокотанням дзвонів, далеким приглушеним звуком сигнальних пострілів.

Раптом зовсім поблизу із страшенною силою загуркотів грім; всі втратили рівновагу і розкотилися, як горошини, на всі боки. Кухлі, миски та інше начиння, що не було прибите або прив’язане, загуркотіло вслід за ними. Темне черево корабля сповнилося несамовитими криками, зойками і плачем. Мабуть, крім Кніхтеля-монаха, якому обридло життя, не було нікого, кому б зараз не хотілося краще бути на своїй батьківщині або хоч навіть у Цігенгайні. Ліпше Кніхтель був задоволений.

— Який кінець! — тріумфував він. — Люди, настав нам кінець.

Проте незабаром негода ущухла. Матроси прийшли в перегородки до солдатів, щоб подивитися, чи все там гаразд.

— Більше вітру! Добрячий вітер! — в хорошому настрої вигукували вони, світячи ліхтарями в перекошені від страху обличчя гессенських сухопутних щурів і запевняючи їх, що під час справжнього шторму ще не таке буде.

— Краще вже бути сухопутним гессенським щуром, ніж англійським тюленем, — ще тремтячи усім тілом, буркнув Себіш, коли моряки пішли.

Моряки вірно напророчили. Справді,' в майбутньому були ще гірші шторми, під час яких часто багато кораблів відганяло від флоту, і по кілька днів їх не було видно, ніби вони десь загубилися; одного разу «Мері Елізабет» понесло вітром, наче полохливого коня; при цьому вона занадто близько підійшла до корабля командира ескадри і зламала передню носову частину; іншого разу дала течу, і вода з такою силою ринула в діру, що через кілька хвилин бочки в трюмі плавали, ніби маленькі кораблі. Треба було і вдень і вночі викачувати насосом воду, поки течу в боку корабля сяк-так забили клоччям і залили смолою.

Транспорт проплив під вітрилами мимо Іспанії і Португалії і вийшов в Атлантичний океан. Дні потяглися один за одним нескінченним ланцюгом. Усі, хто знаходився на борту, тужили за землею. Кожна хмара уявлялася їм смугою землі. Вони коротали час за грою в карти, рибною ловлею, співами. Інколи бувала така велика спека, що солдати купалися в чані з солоною водою, а вночі під час штилю лежали на палубі без верхнього одягу. Але більшу частину свого часу вони проводили все ж у своїх перегородках в якомусь байдужому, безнадійному отупінні, страждаючи від паразитів, корости, висипки. Але раптом з цього стану байдужості їх вивів ворог, якого вони почали боятися більше, ніж шторму. Цим ворогом була цинга, яку називали ще скорб утом — жахлива хвороба, від якої чорніли, гнили, розкладались ясна. Жування завдавало такого великого болю, що майже неможливо було їсти. До того ж зуби починали хитатись; їх можна було так легко витягати з щелепів, як шпильки з подушечки для голок. У багатьох мертвіли і розпухали стегна. Після цього здебільшого наставала смерть. Щодня померлих кидали за борт, і гессенці, які часто бували свідками того, як великі риби та ракоподібні чудовиська накидалися на трупи, ледве вони потрапляли у воду, чи не більше жахалися перспективи стати поживою морських страхіть, аніж самої смерті.

Причиною цієї епідемії була зіпсована, пересолена їжа і питна вода, що ставала тим тухлішою, чим довше тривала подорож. Тижнями і місяцями гессенці не бачили нічого, крім води, і все ж вони не мали достатньої кількості її, щоб вгамувати свою спрагу. До того ж від пересоленого м’яса ще. дужче хотілося пити. Англійські солдати принаймні мали змогу купити в буфеті пиво або сидр; на утримання ж гессенців видавались такі мізерні суми і так нерегулярно виплачувались ландграфськими скарбниками, що вони не мали жодної змоги дозволити собі поліпшити харчування.

Хто пив смердючу бурду, що звалася питною водою, мусив затуляти собі носа. Кава мала присмак мулу, чай — варених чобіт. Скоро в запасах води з’явилися довгі, завтовшки в палець черви, так що перед питтям воду треба було проціджувати через хустку або фільтровий камінь. Але багато солдатів, аби не втрачати жодної краплини з свого дорогоцінного раціону води — двох малесеньких черпаків на день — не робили й цього. Ці два черпачки видавалися не лише для вгамування спраги; цією водою треба було і помитись, і розмочити сухарі, і зварити горох, кашу та м’ясо. Багато солдатів перестали вмиватись. На них нападали паразити і короста.

Гессенці сперечалися за кожний ковток дорогоцінної вологи і почали, як тільки траплялася нагода, красти запаси води. Провіантмейстер нарешті знайшов вихід: на ніч забирав з собою на ліжко ключ від крана великого казана і наказував охороняти себе під час сну двом вартовим.

Каспар і його друзі вирішили не піддаватись епідемії. За порадами Шмельцле вони часто приймали солоні ванни, мили ноги теплою морською водою та полоскали рота, розтирали і чистили ясна оцтом, пили морську воду натщесерце. Але кінець кінцем самого фельдшера за кілька днів перед прибуттям здолала тяжка хвороба. І сам він, що так часто, володіючи даром розповідати різні неймовірні історії, розвеселяв своїх товаришів, раптом звалився від цинги, і замість химерних легенд, сповнених дивовижних пригод, з його рота вилітали нарікання і туга за батьківщиною.

Бідний, добрий Шмельцле! Якби не він, то, може, Каспара вже й не було б на світі! Був кінець травня; флот наближався до Азорських островів. Кораблі, здавалося, пливли в морі, як яблука в річці. Каспар сидів спереду на бугшприті і з тугою поглядав на смугу гір, над якими кружляли в ранковому світлі зграї яструбів. Пізніше він міг тільки пригадати, як раптом у нього в носі залоскотала вода, як він став жахливо задихатись, ковтав і ковтав воду, поринаючи все глибше. Він, певне, заснув і скотився в море. Тоді він із жахом зрозумів, що мусить померти. І його охопив великий жаль. Жаль за самим собою і за весь світ. В голові його промайнула Думка, що тепер вже не судилося збутися його палкому бажанню допомогти американським патріотам. Але такий боєць, як Каспар, не повинен загинути! «П’ять пальців діють так само добре, як і гак для човна», раптом почувся йому голос Адама Вейрауха так виразно, немов рибалка був поряд з ним. Так, Адам був біля нього, хоч і знаходився зараз далеко звідси, в Касселі. «Не здавайся, Каспаре, борись!» Каспар почав бити руками й ногами; мало не вмираючи від задухи, він широко відкритими, палаючими очима пильно вдивлявся у зелену, рухливу воду. Зібравши всі сили, він працював руками і ногами. Коли голова Каспара раптом з’явилася на поверхні води «Мері Елізабет» зробила поворот і швидко віддалялася від нього. Каспара відносило кільватером. Його крики про допомогу тонули в стукоті рей та вигуках команди. Корабель ставав усе меншим і меншим. Біля Каспара гойдався його барабан. що разом з ним впав у море. Він ухопився за нього, як за рятівний буй, і втратив свідомість.

— Утопленика не можна грубо торсати або перекидати вниз головою, — почув він потім такий знайомий голос Шмельцле, що доносився ніби через товсту стіну з вати. — Від цього, люди, він може померти, коли ще тільки не мертвий. Щоб повернути утопленику життя, треба розтерти йому руки й ноги щіткою, а тіло обгорнути теплими ковдрами і… — Голос фельдшера став голоснішим, він звучав над обличчям Каспара. Хлопець трохи розплющив очі; його погляд упав на Мету, небогу маркітантки Катрін. Дівчина здригалася від сильного ридання, бо, здавалось, усі спроби повернути Каспара до життя були марними. Нове, дивне почуття щастя заполонило хлопця, він голосно зітхнув і заплющив очі.

— А бодай би я провалився! Він живий, він дихає! — вигукнув незнайомий чоловічий голос. — А ми вже вважали його за мертвого.

— Так, певно, і було б, якби Анзельм не помітив його зникнення, — сказав Шмельцле.

— І якби ти, фельдшере, не умовив капітана, щоб він дав наказ спустити шлюпки, — перебив його на півслові Дібольд, — а це справді було не так легко.

— І якби він не був барабанщиком, — обізвався також і майор Еммеріх. Так, це був він, Еммеріх. Каспар побачив його засмагле, самовдоволене обличчя. — А те, що він барабанщик, а не гренадер, в цьому є частка і моєї вини, так точно! — Еммеріх зареготав. Його регіт нагадував іржання коня. Потім він прогаркавив команду. — Ну, а тепер марш разом з ним в перегородку. Хіба його королівській величності ще не досить завдали збитку хворі на цингу? Фельдшере, ти подбай про те, щоб хлопець скоро знову був на своєму посту, зрозуміло?

Каспар з жахом пригадав, як він тоді день і ніч повинен був лежати біля

Кніхтеля, напівгола постать якого поступово згасала, ледве ворушачись на постелі, ніби вона була із свинцю, Починаючи з Портсмута, монах повністю відрікся від життя. Тільки з допомогою побоїв його можна було примусити встати, вмитись і навіть попоїсти. Лише ром він пив поки що без примусу. Кніхтель завжди лежав з тупим виглядом, про щось роздумуючи, і лише його скляні очі моторошно оберталися в орбітах.

Кінець кінцем всім уже надокучило бити Кніхтеля, і йому дали спокій. Відтоді монах більше не торкався їжі. І хоч нібито не було будь-яких ознак хвороби, проте він ставав усе кволішим і безсилішим. Нарешті інстинкт самозбереження примусив товаришів ізолювати його з їхньої постелі. Кніхтеля забрали в подібну до ящика перегородку, де лежали безнадійно хворі. Незабаром він там і помер. Знайшлося кілька найменш гидливих хлопців, які за пару чарок рому зашили його по-морському в парусину і спустили за борт з ядром на ногах.

— Ну, от і відспівав своє молодий півень, — сказав солдатам Купш, який наглядав за спуском тіла. — Таки доволі дивно, що йому пощастило обдурити шибеницю.

Після похорону друзі сиділи разом, похнюпивши голови. Хто знає, може померлому й краще, він тепер хоча б матиме спокій. А їм загрожує цинга, шторми, спрага, корабельна аварія; а якщо вони, зрештою, і висадяться на землю, їх скрізь підстерігатимуть різні небезпеки, каліцтво, смерть. Анзельм спробував розвіяти сумний настрій своїх друз'в. Вони повинні прагнути надати своєму життю певного змісту, тоді воно стане кращим, світлішим і вартим того, щоб за нього боротись.

— А в чому ж зміст життя? — запитав із сумнівом Рюбенкеніг.

Дібольд, який під час подорожі ставав усе скупішим на слова, відповів:

— Бути вільним!

Був початок липня, коли матрос-юнга, що сидів на самому вершечку щогли, закричав на все горло:

— Земля, о боже, я бачу землю!

Капітан Джонсон тепер видерся сам на мачту, підніс до очей свою підзорну трубу і потім, звіривши своє припущення по компасу та сонячному кругу, запевнив тих, які позбігалися сюди, що перед ними береги Америки; флот уже знаходиться недалеко від Галіфакського маяка. Скоро на всіх кораблях матроси повидряпувалися на щогли і пильно вдивлялися в далечінь, шукаючи землю.

Перекопавшись, одо подорож наближається до кінця, офіцери влаштували бенкет, сервірувати який наказано було Себішу і Каспарові; це було нелегко, тому що море сильно хвилювалось. Наповнюючи келихи, вони повинні були міцно триматися однією рукою за стіл, щоб не втратити рівноваги. Себіш готував пунш, Г один за одним проголошувались тости, коли в офіцерську кают-компанію із запізненням увійшов Еммеріх. Він звернувся до графа фон дер Ліппе і ввічливо запитав, де його місце — на верхньому чи нижньому кінці столу. Злегка підпилий граф, який походив із одного із суверенних домів, зухвало відповів.

— Майор Еммеріх, де ви сидите, там завжди низ.

Це зауваження призвело до пістолетної дуелі, під час якої Еммеріх застрелив графа. Майор уник смертного вироку військового суду, мабуть, тільки тому, що англійці не хотіли втратити ще одного офіцера.

Мертвого графа зовсім інакше поховали, ніж монаха-втікача Кніхтеля.

— Йому віддають більше почестей, ніж сотні живих солдатів, — ущипливо зауважив Анзельм.

Навіть Еммеріх повинен був вишикуватись і стояв на палубі з застиглим, як залізо, обличчям, зніяковіло уникаючи інших офіцерів. Усі були в строю, повітря здригалось від гарматних пострілів. Нарешті труна, покрита національним прапором Гессена, шубовснула в море.

— Ну що ж, смерть не звертає уваги ні на чини, ні на титули, всі підемо туди, — сказав після цього Купшеві гладкий Рюбенкеніг, який досі не міг забути зауваження фельдфебеля під час похорону Кніхтеля. — В труні ти чи в парусині.

Рядовий ти чи фельдфебель, полковник, генерал чи адмірал. Як ви гадаєте, графів акули теж пожирають?

— Заткни пельку! — гаркнув фельдфебель, охоплений безсилим гнівом.

Незабаром після похорону флот раптом повернув від берега і взяв курс на південь. Висланий наперед корабель «Райдуга» повернувся з наказом головного командування йти до Сенді-Гук, поблизу Нью-Йорка, де повинне сконценттруватися все військо.

Каспар задрімав. Він прокинувся з криком. Двері розчинилися, в каюту ринула хвиля і промочила його до рубчика. За стіною в темряві стогнала палуба, гудів і тріщав геть увесь корабель. Здалеку доносився приглушений звук сигнальних пострілів і молотків. Знову й на цей раз усі люки на кораблі позачиняли і позабивали гвіздками. За якусь секунду Каспар уже зовсім прочумався. Одним стрибком він опинився біля дверей і якраз ще встиг прошмигнути всередину корабля мимо двох здивованих матросів. Кулею влетів він у солдатську перегородку.

Анзельм зустрів його запитливим поглядом.

Каспар не встиг вимовити й слова, як почалася така страшенна качка і корабель раптом так штовхнуло, що фельдшер звалився з постелі.

— Ми тонемо! Тепер нам кінець! — заскиглив плаксивий голос з верхніх нар. Це був торговець сиром з Кігцбюгеля, безнадійно хворий на цингу.

— Замовкни! Твій крик нічого не допоможе, — накинувся на нього Зеекатц.

Проте той продовжував, незважаючи ні на що, голосити.

— Маріє й Ісусе, у мене в Кітцбюгелі крамниця, і я торгую сиром! Моя бідна дружина і мої бідні діти! Що мені робити? Тут я загину. Я все відкладав, не витратив жодного гелера з платні. Я мушу повернутись на батьківщину, люди!

— Сьогодні купець — завтра жебрак, — промовив Рюбенкеніг з похмурим задоволенням. — Навіщо заощаджувати, старий? Якщо доля і зглянеться на нас і ми залишимось живими, то бідні люди все одно прийдуть і заберуть від нас своє. Ти не можеш бути певним, що з тебе не здеруть навіть твій незграбний домашній халат.

Житель Кітцбюгеля звісив над краєм нар своє вусате обличчя, зрите великими порами, і глянув вниз на Рюбенкеніга. Позад нього показалася голова Себіша.

— Так, цього разу Рюбенкеніг має рацію, — прокаркав він. — Проте не падай духом, сусіде. Адже доля міністерських чобіт товстуна ще теж невідома. Точнісінько так, як ти можеш позбутися своєї лавки, він збудеться і своїх чобіт, або чоботи його. — Себіш сміявся, аж поки йому в голову не полетіла щітка. Тоді він знітився і одразу ж замовк.

Анзельм притягнув до себе Каспара.

— У тебе щоденник? — прошепотів він. — Чи ще й досі там?

— Що? О боже, Анзельм! — Каспара кинуло в піт. — Він залишився там, я забув про нього. Мені зараз же ще раз треба…

Чути було, як важко, з хрипінням дихав Шмельцле.

— Що? — збентежено спитав Анзельм, хоч і добре усе зрозумів.

— Його не було вже там? — прошепотів Дібольд.

— Він залишив його там, оце-то так, — пробурмотів Рюбенкеніг.

Каспар кинувся з перегородки, услід за ним побігли Анзельм і Дібольд, а потім поплентався також і Шмельцле. Але їм довелося ще довгенько чекати, поки відчинився люк вгорі сходів, що вели до кают. Коли вони нарешті ступили на палубу, негода вже вщухла. Але кораблі були ще мокрі і яскраво виблискували вологою в сутінках. Півострів Сенді-Гук, ніби довгий тонкий, трохи зігнутий палець, виступав у тумані з порослого чагарником і деревом пагористого побережжя. Хвилі прибою ударялись об рівний берег великої бухти і, розкочуючись по світлому піску, майже сягали міста з наметів, що лежало в сірій імлі світанку. На вершині півострова височів сліпучо-білий восьмигранний маяк, вікна якого відливали червонуватим блиском сонця, що тільки-но починало сходити.

Шмельцле ледве стримував радісне хвилювання. Ось тут, перед ними, лежала країна, яка за описами вчених повинна бути у сім разів більшою за Європу! Анзельм підганяв усіх. Але біля дверей перегородки, куди клали мерців, вони зупинилися, немов укопані. Шторм геть зніс частину даху. Група матросів у червоних мундирах під наглядом корабельного унтер-офіцера саме ліквідовувала наслідки шторму. В руках унтер-офіцера був щоденник Каспара, і він перегортав його сторінки. Серце хлопця зупинилось. А ось до наглядача підійшов матрос. Каспар упізнав у ньому того самого, схожого на мулата, смаглявого хлопця, якого він зустрів у перший же ранок їхньої подорожі, коли той розмовляв з Метою; матрос, здається, переклав кілька рядків, і обидва засміялись. Потім матрос узяв коричньовий зошит і пішов геть з палуби.

Друзі пішли слідом за ним.

— Містер, ей, містер! — Каспар смикнув юнака за рукав і запитливим жестом показав на зошит.

Моряк відповів:

— Для мого офіцера, mу bоy[21].

Поки він говорив, листівка вилетіла на підлогу. Каспар хотів за нею нахилитися, але матрос випередив його. Він розгорнув аркуш, вражено свиснув і ламаною німецькою мовою суворо запитав:

— Тобі належить?

— Так, — сказав Каспар нерішуче.

— Ні, це неправда, вона належить нам, — перебили його троє друзів.

Матрос намагався ще й далі зберігти суворий вигляд, але пустотливі вогники в очах його видали.

— Ось! Добре заховай j не розкидайся! — промовив він, повертаючи зошит Каспарові.

— Спасибі, ой, спасибі! — викрикнув хлопець.

— Прошу пробачення, ви англієць чи німець? — спитав Анзельм.

— Тому що я німецькою мовою Speake[22],— відповів матрос. Він захитав головою. — 3 сотню слів я схопив на кораблі, а то навчився від дядька в Гонновері. Я не англієць. Я американець. Вільний американець, так точно! Син свободи, так називатись наше об’єднання. Ви, гессенці. запам’ятайте собі це і скажіть також усім товаришам американці зроблять ваше життя нешасний. Ви хоробрі? Добре, ми також хоробрі, і ми багато, багато, і ми знаємо ліс, поле, сховиша. Ви нічого не знаєте тут у країна. І ви прибули для дуже погана справа. А наша справа — дуже хороша справа. Всі чоловіки, жінки вільні мусять бути; жоден король, жоден королівський губернатор не повинен нам робити закони: ми самі повинні обирати суддів, губернаторів; народ мусить робити закони; всі повниш жити в мирі і шасливо. Ми боремось за це!

Анзельм не міг утриматись, щоб не обійняти матроса. Але той швидко відсторонив його і боязко оглядівся на всі боки.

— Обережно! Обережно! Небезпека, — застеріг він.

— Який вигляд має ваша армія? — поцікавився Дібольд.

— Ох, наша армія не така красива, як ваша, — сказав матрос. — Наша армія — визвольна армія Солдат — брат офіцера. Не так, як у вас. У нас барон ні на цент не кращий від містера Сміта чи містера Міллера. Про це ви ніколи не чули, чи не так?

— Так, хто далеко звідси, той нічого про це не чув, — сказав Рюбенкеніг, що теж приєднався до товаришів. — Ох, це все нав’язали нам силою.

Американець кивнув. Потім пильно подивився на всі боки палуби, чи за ним не стежать.

— Сотні років Англія веде війну, щоб скрізь панував англійський король і щоб мати колонії. Але тепер — досить. Скоро великі держави будуть з нами, американцями: Франція. Іспанія, Голландія. Увесь світ допоможе нам Деякі тому, що наш ворог — це їхній ворог; інші тому, що вони знають: майбутнє належить нам. Належить синам свободи.

— Це чудові слова, — сказав Рюбенкеніг, — але у вас, як і в нас, кінець кінцем поплатиться за це маленька людина.

Матрос насунув свою шапку на лоба.

— Гм, — сказав він задумливо, — гаразд, я заплачу, коли мою справу треба оплатити; а ви платите за чужу справу. Ми боремось за нашу країну, наше щастя, наше майбутнє. А ви? Ось! — сказав він серйозно і, витягши з куртки портрет, показав його Каспарові. Інші теж ближче нахилили свої голови. На портреті був зображений вродливий юнак, що опирався на колону. — Це мій брат Чарльз. Англійські солдати підстрелили його під час різанини у Бостоні. Йому ще не було сімнадцяти років. Я тепер замість нього в нашій армії. Я можу виконувати корисну службу на кораблях. Зрозуміло?

— Чоловіче, чого ти раніше не познайомився з нами? — сказав Дібольд із жалем і докором.

— Чого? — Американець хитро посміхнувся. — У німців не узнаєш, хто наймит, а хто князівський слуга. Мене могли б зрадити. Адже ви теж, може, зрадники, чи не так?

— Так теж могло б бути, — пробуркотів Дібольд.

— Можливо, — сказав матрос. Але тепер це не дуже небезпечно. Look![23] — В цю хвилину друзі помітили, що до корабля причалює швидкий темний каное. Хтось тихо по-пташиному крикнув з човна, матрос відповів. — Це мої друзі! Я раз-два — і зникну, — сказав він. — Моя служба тут закінчилась. Отже, до побачення! І якщо ви справді захочете до нас прийти, — закінчив він, — добре запам’ятайте пароль: Freedom’s friend, це означає «друг свободи»! — Промовивши ці слова, він почав спускатися по леєру. Каное відчалив і швидко поплив до берега.

Розділ чотирнадцятий

Флот досяг мети. Барабанний дроб і сигнали горна, скрип рей та човнів, вереск жінок та лемент дітей, англійська і німецька команди, солдатські пісні, радісні салюти з гармат і гвинтівок створили різноголосу музику, у супроводі якої почалося висадження на берег першої групи гессенського допоміжного війська, на яке англійці вже давно так нетерпляче чекали.

Море, обрамоване берегами Нового світу, виблискувало у ранішній зорі, наче чисте велетенське дзеркало. Не було ані найменшого вітерця. Щільні ряди парусних суден, на палубах яких кишіло повно людей, протискувались до порту, в якому уже стояло на якорі чимало англійських військових кораблів. Над ними з пронизливим криком літали сполохані зграї чайок. Лоцмани в маленьких швидких човнах розрізали виблискуючу воду, що бризками розліталась під ударами весел. Вони вказували новоприбулим шлях до місця висадки мимо піщаних кіс та обмілин. Йоркська затока ще ніколи не тримала на собі такої великої кількості флоту.

Погляди всіх були жадібно спрямовані на берег, що мав далеко привабливіший вигляд, ніж англійський з його голими крейдяними скелями. Тут гессенці нарешті знову побачили суходіл з деревами і чагарником, як удома, з будівлями і фруктовими садами. З берега доносився п’янкий запах смерек і лоскотав ніздрі солдатам на «Мері Елізабет», і їм здавалось, що після такої довгої і тяжкої подорожі не під силу більше витримати на кораблі ані жодної хвилини. О, їм так страшенно хотілося ступити на тверду землю штату Айленд, хоча вони і довідались, що розташований напроти острів Лонг-Айленд і навіть місто Нью-Йорк, яке було зовсім близько, захоплені небезпечними бунтівниками і що в руках англійців знаходиться лише цей маленький острів. Але вони мусили чекати, поки не настане їхня черга. Нарешті перед обідом, об 11-їй годині,— сонне вже стояло високо на небі, і повітря було задушним і гарячим, мов над паруючим водяним казаном— «Мері Елізабет» під вітрилами підплила близько до берега. Все на кораблі забігало, заметушилося, бо ж земля була вже зовсім близько.

Тут був табір англійців, між наметами все мерехтіло від червоних мундирів і виблискувало зброєю. І на березі теж було велике пожвавлення, бо тут збирався всілякий гуляючий народ, серед якого було багато панночок з високими зачісками. Бухта, що витягнулась далеко на північ, поступово звужувалась. Тепер усі товпилися по корабельних східцях до веслових човнів. Кожен хотів бути першим. Солдати мало не валилися з ніг під своїм багажем; незвично вологе повітря забивало їм дух; одяг прилипав до шкіри; піт роз’їдав очі і лив по розпалених обличчях. І все ж вони відтискували один одного набік, щоб добратися раніше до трапа. Тут нічого не допомагало — ні накази фельдфебеля, ані крики переляканої солдатської дружини; нікого тут не зворушував вигляд новонародженого, замотаного в лахміття, який повинен був дістатися до човна разом з своєю матір’ю, ані падіння солдата, що нав’ючений ранцем, патронташем, польовим казанком та іншим спорядженням, зникнув у воді і більше не з’явився на поверхні. Щільно один біля одного сиділи гессенці в хитких веслових човнах, позаду яких пливли прив’язані вірьовками коні; вони іржали від страху і бризкали на всі боки водою.

Коли гессенці ступили на сушу, їм здавалося, що земля хитається під їхніми ногами; вони рухались зігнувшись і весь час обережно балансували. Залитий промінням краєвид, привабливість нового після такої довгої одноманітної подорожі і те, що ворога не було ані видно, ані чути, ніби він взагалі не існував, сприяло хорошому настроєві. Вони потрапили у все зростаючий потік полків, шо висаджувалися на берег. Усе змішалось в якійсь страшенній метушні: ось вивантажують гармати, бочки з порохом, коней; там рухається процесія носилок, на яких лежать, голосно стогнучи і скаржачись, хворі на цингу, ще трохи далі вони опинились серед возів, екіпажів, тачок, ящиків, негрів, червоних мундирів, одягнених в сіре квакерів — жінок і чоловіків, що не розуміли жодного німецького слова, і молодих дівчат, які всі без винятку здавалися їм гарними, як на картині. Вони побачили навіть одного індійця; сидячи в каное, він спокійно дивився на море. Його блискуче волосся було чорне, як смола, а строго симетричне обличчя здавалося вилитим з міді.

Дібольд, сповнений щастя, обняв перше кленове дерево, що зустрілось йому на дорозі; він притулив свої бородаті щоки до вкритого мохом стовбура, наче до обличчя любимого друга.

— З цього дерева можна було б виточити чудові стільці, правда? — запитав його Зеекатц.

— А також ложе для рушничці, — встряв Фріц Кляйнпауль.

— Тут хороша земля, жирна. — Дібольд нахилився і пропустив між пальцями жменю землі.

Каспар зірвав стокротку і встромив її в петлю. Фельдфебель Купш услід за цим нарвав цілий оберемок квітів, шо гойдалися на духмяному літньому вітрі. Сопучи, він занурив у них свого великого носа.

Офіцери також почували себе щасливими, що подорож і висадження війська вже залишилися позаду… Адже бунтівники могли б з Ланг-Айленда двома шестифутовиками легко розбити добру частину кораблів, і було зовсім незрозуміло, чому вони не скористались з цієї нагоди. Крім того, зростаюче незадоволення солдатів, про яке знали навіть в генеральному штабі, почало вже непокоїти командування.

Англійські і німецькі генерали та інші вищі офіцери стояли на нашвидку спорудженій трибуні і, обмінявшись першими привітальними словами, схвильовано обговорювали становище. Генерал-лейтенант фон Гайстер стояв всередині поруч з присадкуватим чоловіком, в якому хтось з фельдфебелів упізнав англійського головнокомандуючого, сера Вільяма Гоу. Очима досвідченого штабного офіцера оглядав гессенський генерал лінії географічної карти, розстеленої на довгому столі. Англієць зробив жест рукою в бік острова Лонг-Айленда, що лежав на протилежній стороні. За вірогідними відомостями, — пояснював він, — вісім тисяч чоловік заколотницького війська окопалися на лісистих вершинах Брукліна, тим часом як головнокомандуючий американців, Джордж Вашінгтон, з п’ятьма тисячами чоловік утримує територію поблизу міста Нью-Йорка. Зараз мова йде тільки про те, щоб заколотницькі загони, більша частина яких зовсім не навчена військової справи, а офіцери теж набрані з цивільних, оточити між рікою Гудзон і протокою Лонг-Айленд і там протягом кількох тижнів стерти з лиця землі, що, звичайно, буде неважко для королівської армії, яка нараховує тридцять тисяч добре вимуштруваних солдатів.

Еммеріх також завоював собі місце на трибуні. Він уже кілька разів поривався протиснутись ближче до генералів, щоб краще слідкувати за словами Гоу. Раптом хтось вигукнув його ім’я. Він обернувся і наступної ж миті кинувся до кремезного офіцера з червоною блискучою головою. Це був полковник Ралль, старий товариш по зброї ще за часів російсько-турецької війни; його корабель причалив в штат Айленд на вісім днів раніше від «Мері Елізабет».

Еммеріх підкреслено по-молодецькому спитав:

— Ну, то коли ж ми розтрощимо цю нечисть?

На це Ралль, горезвісний своєю відвагою і всім відомий під прізвиськом «гессенський лев», відповів, розраховуючи, що ці слова дійдуть і до вух начальства:

— Треба сподіватись, що скоро. Як на мене, то можна б і зараз наступати.

Генерали, що якусь хвилину з доброзичливою поблажливістю дивилися, як два старих забіяки радісно поляскували один одного по плечу, знову повернулися з серйозними обличчями до географічної карти.

Каспар, що разом з іншими барабанщиками, горністами і трубачами стояв перед трибуною, чув кожне слово. Він знав ім’я Ралля з давніх розповідей капітана і тепер з цікавістю розглядав чоловіка, який разом з Еммеріхом в турецьку війну нібито полонив пашу з усіма його бунчуками, рабами і верблюдами. Але скоро вже щось інше привернуло увагу Каспара. О, тут було на що подивитись! Хлопець відскочив убік, бо повз нього із свистом пронісся лакований кабріолет, запряжений кіньми у багатій збруї. В кабріолеті сидів колоніст і жував тютюн. Старий, поритий віспою негр біг за екіпажем. Може, це раб? Але чого ж тоді в нього таке радісне обличчя? Проте Каспарові не було коли замислюватись над цим. Скоро в каное з’явився другий Індієць. На голові в нього була шапка, на якій розвівались великі, якскраві махові пера. «Такий індійський капелюх був би чудовим подарунком для Адама», подумав хлопець… Йому здалося також дуже дивним, що індійці не носять чобіт так, як гессенці, а тільки підошви, прив’язані шнурівкою до ніг. Він уявив собі, як би здивувалися обидва, коли б він проспівав їм пісню Червоних Лисів!

А втім, чи взагалі індійці ще захочуть розмовляти з гессенцями? Каспар помітив, що люди дивилися тут на німецьких солдатів як на небезпечних звірів! А разом з тим гессенці боялись американців! «А чи правда, що вони людожери? — шепотіли між собою солдати. — Чи правда, що янкі відрізають полоненим чоловікам носи й вуха, а жінкам груди?»

Тепер увагу Каспара привернула група людей, що висадилась з двох невеликих вузьких веслових човнів; це були навантажені вузлами та валізками жінки, діти і багато старих чоловіків. Люди були ситі і гарно одягнені, і все ж таки в їхньому вигляді і поведінці було щось перелякане і зацьковане. Якусь хвилину вони стояли в нерішучості. Потім найбільш заповзятливі звернулися до кількох гессенських солдатів. Але ті, здавалося, не зрозуміли їх.

Каспар протиснувся до групи, коли одна гарна дівчина, що тримала в клітці папугу, звернулася до майора Еммеріха, який саме зійшов з трибуни. Він, здається, зрадів з нагоди похвастати перед здивованими солдатами своїм знанням англійської мови:

— What do you need?[24], прекрасна міс? — запитав він, на знак привітання приклавши пальці до крис капелюха. Дівчина почала перешіптуватися з хлопцем, який, очевидно, був її однолітком, і обидва якось збоку пустотливо глянули на майора.

Анзельм, що спостерігав цю сцену, дзвінко розсміявся.

— Що вона сказала? — допитувався Еммеріх. — Чого треба цим людям?

Анзельм охоче відповів:

— Панночка сказала, шо ваша німецька мова дуже схожа на англійську. Це вірні королю втікачі з Лонг-Айленда, які сподіваються знайти захист в англійців. Вони шукають будинок якогось містера Кука.

— Звідки ж я можу знати, де мешкає цей містер? — буркнув Еммеріх і, важко ступаючи, пішов геть.

Втікачі тим часом подалися далі. Але відразу ж до них, розмахуючи руками, підійшов великими кроками якийсь гладкий, велетенський чоловік у зеленому камчатному халаті. Він ішов так швидко, що аж розвівалися довгі білі кучері його парика і шовкова підбивка халата виблискувала при кожному кроці.

А ось вже нове видовище привернуло до себе увагу Каспара. На березі, трохи осторонь від кораблів, солдатів піднімали з носилок і клали у викопані в землі ями. Але це були ще зовсім не мертві; вони ворушились, кричали і лаялись.

Каспар зблід. Це були хворі на цингу, яких закопували так, що тільки голова виднілася з землі. Страшно було дивитись, як задихались ці, поховані живцем, люди. Але ніхто не звертав на них уваги. Рили все нові ями і закопували все нових хворих. Офіцерів, звичайно, не було серед них. Навряд чи вони терпіли в чому-небудь нестаток під час подорожі. Лише кілька чоловік хворіли на морську хворобу. Якщо дощ мочить слуг, то на панів тільки капає.

Серед закопаних Каспар раптом побачив знайоме, хоч і спотворене жахом обличчя. Це був Себіш. І він, здавалось, теж помітив Каспара: в його каламутних очах прокинулось життя, він марно силкувався заговорити.

Саме в цей момент мимо проходив фельдфебель Купш, його, очевидно, розважало це видовище. Каспар вийшов з шеренги, виструнчився перед Купшем і схвильовано сказав:

— Пане фельдфебель, чому ховають людей? Адже ж вони не мертві?

— Наказ зверху. Побути кілька годин закопаним у землі — це найпевніші ліки проти цинги.

— Може, це знищить цингу, але разом з нею і людей, — випалив Каспар. — Хіба ж можна в таку спеку закопувати людей у пісок? Цього ніхто не витримає.

— Назад в шеренгу. Солдатові не дозволяється питати. Ти, зухвалий хлопчисько, думаєш, що розумієш більше за генерала? — Фельдфебель загрозливо поглянув на Каспара. Потім вій поволі обернувся і підійшов до закопаних. — А, друг Себіш! — сказав він насмішкувато і мало не наступив на носа старому, що жалібно стогнав. — Ну, старий хрін, як справи? Боже мій, у тебе на голові вже навіть мурашки бігають. Нічого. Це добре проти ревматизму. Якщо прийде чорт, щоб тебе ухопити, то ти безупинно дмухай йому в обличчя, тоді залишишся живим. Але будь насторожі і ні на мить не переставай дмухати, а то відразу помреш.

Себіш не мовив більше ані звуку. Тим розпачливішими були його гримаси, якими він намагався ублагати фельдфебеля допомогти йому. Але Купш відвернувся од нього, бо хворий, що лежав біля Себіша, почав шуміти. Раптом під командою обер-фельдшера прибігло багато солдатів, озброєних заступами. Навколо закопаного, що, здавалося, вже умирав, стовпилися цивільні.

— Геть! Геть! Забирайтесь! — втрутився Купш. — Наче діти. Ви мене ще не знаєте, який я, коли мене розгнівають. — Він роздавав праворуч і ліворуч штовхани. — Чи ви бачили коли-небудь такий непокірний народ? Розходьтеся по домівках, бо я вас навчу бігати! Що, не розумієте німецької мови? Швидко забирайтеся звідси!

Солдати з піднятими заступами кинулися на юрбу. Купш піддавав їм сміливості. От де вони можуть нарешті показати свою владу.

— Розійдись! — кричали вони.

Колоністи почали повільно розходитись. Значить, їм правду розповідали про гессенців, які ще перед своїм прибуттям користувалися поганою славою справжніх недолюдків.

Раптом між ними опинився Еммеріх. У загальному гвалті і крику ніхто не помітив його приходу.

— А бодай би дідько вас ухопив, у вас полова в голові, чи що? — загорлав він на солдатів. — Фельдфебель Купш, ти стоїш тут і спокійно на все це дивишся! А хіба ж ти не знаєш, що ми не повинні підбурювати проти себе населення! Ще зовсім не виключено, що незабаром всі непокірні особи знову стануть вірними і слухняними підданими короля. Як мені пояснити тоді англійцям поведінку моїх людей? Що тут трапилось, власне кажучи?

Купш, як поганий учень, марно намагався щось відповісти.

Його випередив один рядовий:

— Осмілюсь доповісти, пане майор, ось уже один помер!

Купш швидко обернувся:

— Справді, він уже помер!

Еммеріхові, очевидно, було неприємно дивитись на мерця.

— Зараз же закопати його зовсім, — сказав він з огидою.

У цю хвилину почувся плаксивий голос Себіша.

— Осмілюсь доповісти, пане майор, я також тут. Себіш. Пане майор, будьте ласкаві…

Еммеріх загорлав:

— Прокляття! Що робить тут мій кухар! Негайно ж відкопати! Себіш, запишись у список виснажених! Не шкодуй горілки, все одно вона йде за рахунок полку. Ей, Купш, тягни його, допоможи йому! І потурбуйся про те, щоб мої валізки ще до вечора були в будинку містера Кука. Гей, Каспаре, ти відповідатимеш за них! Я буду у сера Гоу в «Троянді і вінку» — не ферма ген там, на височині, — якщо раптово у вас виникне якесь питання. Але тільки в крайньому разі. Я не хочу, щоб мені заважали, зрозуміло?

Над головою померлого вже виріс невеликий свіжий пагорок землі, коли воскреслий з мертвих Себіш, трусячись усім тілом, виліз за допомогою Купша з ями. Тепер Купш сумлінно охороняв кожен крок свого старого друга-гуляки; він скоріше ніс його, ніж вів. Коли вони проходили мимо носилок, з них піднявся схожий на скелет, блідим, як привид, Шмельцле. Біля нього був Анзельм, що підтримував його.

— О, тут, мабуть, від самого лиш видовища могил зцілишся, — глумився Купш. — От бачиш, Шмельцле, інколи генерали бувають кращими лікарями, ніж фельдшери, чи не так? І їхні ліки не коштують жодного крейцера.

Шмельцле почував себе занадто кволим, щоб вступати в суперечку. В нього нестерпно боліла голова. Йому здавалося, що мозок його висить на нитці і від кожного кроку боляче здригається. Анзельм насилу тримав його, озираючись на всі боки, чи немає кого поблизу, хто б допоміг йому. До нього підскочив Каспар. Тепер вони обидва взяли Шмельцле попід руки і повели його в напрямку до табору гессенців, що розташувався біля англійців; червоні і блакитні мундири створювали разючий контраст, ніби фарби на полотнищі різноколірного прапора.

Уже і в гессенців задиміли перші вогнища. Проте ще скрізь панувало велике безладдя. За винятком кількох полотняних наметів, спішно споруджених для фельдфебеля І капралів, решта новоприбулих не мала жодного притулку. Кілька будинків були призначені для житла офіцерам. Замащені землею чоловіки викопали, як кроти в землі, печери, щоб мати хоч якесь сховище. Інші, украй розморені незвичним кліматом, лягли просто на сонці, розкидавши руки й ноги. З їх широко розтулених ротів неприємно тхнуло; дехто з них спробував освіжитися купанням у морі, проте відразу ж їм знову робилося так само гаряче й душно, як і до цього.

На краю табору, так як і в Цігенгайні, по-домашньому розташувалися солдатські дружини. Там уже на кущах і деревах тріпотіла випрана білизна, і тут же поряд кілька бездоглядних солдатських дітей шарпали одне одного з-за шматка цвілого сухаря, що його викинув якийсь гренадер.

Усе було залито сяйвом палючого сонця. Навіть в убогому затінку не можна було сховатись від нещадної спеки.

До того ж їх обсідала сила-силенна мошки, яка була набагато більшою і кусливішою, ніж удома, в Гессені. Здавалося, не було ніякої можливості боронитись від жалких роїв.

Сподівання солдатів, що в Америці вони одержуватимуть нарешті кращу їжу, теж не справдилися. Флот з провізією ще не прибув з Англії. Свіжих харчів у штаті Айленд майже зовсім не було, бо все їстівне вже давно було з’їдене розміщеними тут англійськими солдатами і революціонерами, які вчиняли сюди наскоки. Для гессенців це означало і надалі затягти тугіше ремінь і задовольнятися злиденним корабельним харчуванням. Тільки кільком щасливим удалося роздобути в негрів трохи картоплі і кілька корців індійського зерна. Інші вдерлися до садів і принесли кілька динь, цибулин, огірків і недостиглих яблук.

Одні тягали дрова, підтримували вогонь. Другі ж готували з борошна, солі й води тісто. Треті пекли на плескатих кусках дерева або на корі щось подібне до хліба, четверті ліпили з тіста кульки і пекли їх на жару. Від вогнища до вогнища передавалися підібрані по дорозі або подаровані неграми бляшані мисочки, сковорідки і келихи; в них солдати розтоплювали сало і таким способом готували соус для страшенно давлючих кукурудзяних перепічок. Незабаром солдати сиділи або лежали навколо вогнищ; здавалось, що вони про все навкруги забули і думають лише про те, як би зберегти свої зуби. Поблизу вогнищ були прив’язані коні; в опалки їм засипали кукурудзи, яку називали тут індійським зерном.

Коли було вгамовано перший голод, пройшла перша втома, скрізь зав’язалися розмови.

— Країна тут начебто гарна, чи не так? Багата і родюча, тільки ще мало оброблена. Повірте мені, тут можна для своїх нащадків нажити справжнє багатство, якщо придбати землю.

— Ви помітили: колоністам тут, певно, добре живеться. Адже ж селяни так гарно одягнені, як у нас удома знатні люди.

Але яка нам користь навіть з найкращої країни, коли ми солдати і повинні бути козлами відпущення! — Це був Анзельм.

— Так, яка нам користь? Для мене існує тільки Віндгаузен. — Фріц Кляйнпауль зітхнув.

Раптом з’явився фельдфебель Купш і відразу ж загорлав:

— Ей, ви, певно, думали, що віднині більше не буде муштри, га? Вам дуже б хотілося краще ледарювати, чи не так? Авжеж, це б вас дуже влаштовувало? Але щоб ви знали, у нас такого не буде. Тут мусить бути порядок, і все щоб було як слід! Нехай оті червоні мундири побачать, на що здатні ми, гессенці! Вперед, швидше! Рюбенкеніг, Кляйнпауль, ви будете у бригаді пічників. Негайно треба збудувати печі, щоб ми знову мали пристойний хліб. А наш філософчик, певно, думає, що може від цього відкрутитися. Люди з білими руками, як відомо, люблять здебільшого роботу інших. Вперед, марш свинячим галопом в бригаду, що будуватиме відхожі місця!

Каспар і кілька інших солдатів були відправлені на роботу в будинок Кука, в той час як другу групу Купш послав на «Мері Елізабет» за багажем.

— І щоб там нічого не забули і не загубили по дорозі! А решті почистити й помити будинок зверху донизу. Так, щоб усе блищало, коли пан майор перебереться. Гей, хлопці, добре розтуляйте вуха, щоб мені потім ніхто не приходив і не казав, що він нічого не знає!

По дорозі Каспарові здалося, що він на деякій відстані упізнав Себіша, який похитувався на своїх коротких ногах, тягнучи нього разу ліву ногу ще більше, ніж завжди. Каспар прискорив ходу, щоб наздогнати його. Незабаром старий повернув ліворуч і зупинився перед одним будинком. У дверях з’явилась дружина фермера.

Солдати, що наближалися, побачивши Себіша, який був, видно, добре напідпитку, вибухнули нестримним реготом.

— Чи є в тебе кури й гуси, жінко? — донеслося до них його питання. — Г а-га-га! Ку-ку-рі-ку! Кури, гуси, яйця. — Він зробив пальцями якийсь непевний рух у повітрі, ніби хотів описати контури яйця. — Жінко, чи є в тебе молоко, га? як? — Він підніс до рота руку у вигляді чашки і, закинувши голову назад, зробив такий рух, наче щось ковтає. Але від цього він так захитався, що втратив рівновагу і мало не впав. Коли Себіш нарешті знову став на рівні ноги, двері зачинилися. Він засміявся, але сміх його прозвучав зловісно. Через маленьке потайне віконце в дверях з жахом дивилося двоє очей на старого і на солдатів, що стояли навколо нього. Тільки тепер Себіш помітив товаришів. Він зареготав разом з ними, захлинаючись від задоволення. Потім несподівано крутнув головою і пошкандибав на город, що знаходився за хатою. Знову в повітрі пролунало «ку-ку-рі-ку», але цього разу вже не з горлянки Себіша. В своїх ревматичних руках він тримав, розпливаючись у широкій посмішці, щось біле, тріпотливе і кілька разів помахав ним у повітрі. — Хто довго питає, той багато блукає,— повчав він молодих хлопців. На його розпаленому обличчі промайнула лукава усмішка.

— Але завчасно не радійте, мої любі, бо здобич призначена для пана майора. Хоч я ще дуже кволий, але обов’язок кличе мене, і офіцерський кухар Себіш добровільно виявив бажання знову приступити до служби. З смаженою куркою вас. — І він віддав солдатам честь.

— Ну, ми теж пішли б добровільно, коли б нам вдалося потрапити у списки виснажених, як ви гадаєте, хлопці? — пожартував один з солдатів. — Старий, ти, мабуть, добряче хильнув, а то б не зробив цього.

Себіш примусив себе випростатися.

— Я дуже добре знаю, що роблю, мій любий. Ніхто ще ніколи не зміг мене споїти. І сам я ніколи не напивався до нестями, зрозуміло? А зараз усі — марш звідси! Ви вже знайшли цей будинок Кука?

— Краще ми спитаємо.

Саме в цей час на вулиці з’явився колоніст, обв’язаний робочим фартухом.

— Просимо до нас, земляки! — радісно привітав він солдатів: — That’s Mister Cook’s house. — Він показав на будинок, з якого саме вийшов. Це була низька, але велична кам’яна будова з галереєю колон, обсаджена старими кленами.

— Ти що, німець, — бовкнув один із солдатів.

— Yes, Folks tschantsch. How is the Bolliitiсk, земляче[25].

— Як, що? Так-так, а чого ви не розмовляєте німецькою мовою, щоб ми вас могли краще розуміти?

— Oh, еі bin so juhs tu Engiisch, ei no schpiek motsch Deutsch[26]. — Чоловік із зусиллям підшукував німецькі слова, і в його очах з’явився напружений вираз.

— Пробачте на слові, пане земляче. Чи не могли б ви нам дати чогось попоїсти? Ми страшенно голодні.

Солдати усміхнулись.

— Ти краще спитай хазяїна, — ухильно відповів чоловік, — я нічого не можу сказати.

Важко тупаючи, вони зайшли слідом за ним у будинок, пройшли через гарно обставлений великий вестибюль в одну з прилеглих кімнат, де їм звелено було зачекати.

Кілька хвилин вони, боязко озираючись, стояли в затишно мебльованій кімнаті; таку розкіш вони рідко, а то, може, й взагалі ніколи не бачили. Нарешті вони все ж наважились ближче розглянути речі в приміщенні. Тут були плетені килими, невеличкий спінет і камін з красивим латунним оздобленням. Три крісла-качалки з вишневого дерева, що стояли навколо каміна, були зараз же випробувані. Поки одні гойдалися, другі переходили від однієї речі до іншої, обмацували обклеєні гарними шпалерами стіни, картини і меблі. Потім один із солдатів зняв мушкет і олов’яну порохівничку, які висіли над каміном, щоб розглядіти їх ближче. Другий розважався срібною запальничкою для свічок, що стояла на тонконогому столі. Третій відправив у свою кишеню порцелянову табакерку, а один з його компаньйонів нібито для спроби встромив між зуби оздоблену сріблом люльку, що стояла па поличці поряд з багатьма гіпсовими люльками. Пожадливість прокинулась і в Себіша; щось сердито буркочучи, він зняв з каміна картину в різьбленій срібній рамі, бо ж йому, мовляв, була потрібна рама для портрета його дочки Берти. Деякі хоч ще й вагалися самі красти, проте підбадьорююче поглядали на інших. В усіх прокинулась жадоба до нежданої здобичі, до талярів, що несподівано посипалися в порожні кишені. Тепер вони вже дивились на себе як на завойовників у ворожій країні. Адже ж хіба їм не обіцяли особисте щастя, навіть багатство, якщо вони відправляться в Америку?

— Себіш, Себіш! — сказав нерішуче Каспар.

Старий стояв, притулившись до вікна, що виходило в сад; він нічого не відповів. На дворі, в старій розбитій колясці, сиділо кілька гомінливих солдатів і пили пиво. Троє-четверо видряпались на плодові дерева і з силою трусили обліплені фруктами важкі гілки, що звисали у вологому повітрі. Цілі гілки і зелені фрукти падали на землю. Мордатий єфрейтор намагався видресирувати італійську левретку; голосно вигукуючи, він бігав по саду, не звертаючи уваги на клумби, і шпурляв яблука, які собака повинен був йому приносити. Себіш зробив судорожний рух, подібний до ковтка. Йому хотілося пити. Що це за гессенські солдати, — роздумував він, — звідки у них пиво? Вони, певно, не належать до його корпусу; на жаль, його очі були занадто слабкими, щоб розібрати номери їхнього полку на погонах.

— Себіш, — сказав Каспар ще раз, — Себіш, адже ж ми не маємо права що-небудь тут брати. Про це ж і майор нам казав.

Старий не обертався.

— Інші роблять так само. Запам’ятай собі ось що, хлопче: недаремно кажуть, що стіни ходором ходять, коли гессенець приходить у чужий дім. Так було і в Семирічну війну, і в усі попередні війни, і так буде в усі майбутні.

Раптом Себіш змовк і, принюхуючись, втягнув в себе повітря:

— Тут щось вариться, ти чуєш?

— Сравді, пахне кухнею.

— Гм. Начебто ковбасами і смаженою свининою. Хлопче, хлопче, тут, напевно, зарізали свиню або мене не зовуть більше Себішем. Тут, може, і нам дешо перепаде, як тобі здається?

— Тс-с, тут є американець! — Каспар смикнув старого, що стояв спиною до дверей кімнати.

— Американець? — буркнув Себіш, — Нехай він зараз же несе сюди Всяку їжу! Бо у мене аж голова обертом іде, що я поставлю на стіл панові майору, крім курки?

Велетенський чоловік, якого Каспар бачив перед цим на березі, мабуть, уже довгий час прислухався до їхньої розмови. Солдати, присоромлені благородною поведінкою цього чоловіка, мовчки дивились на його червоне понуре обличчя.

— Але ж, панове! Панове! — почав він чисто по-німецьки. — Бога ради! Люди полковника Ралля навмисне псують мені фрукти в садку, а ви ше й в будинку поперекидали все догори ногами. Справжнісіньке варварство! Я поскаржусь в комендатуру! — Американець звернувся до Себіша, який уважно розглядав його зелений сурдут: — Зрештою, звідки ти взяв, що я можу дістати щось їстівне? Милостивий боже, нещодавно було покарано бунтівників, а тепер хочуть покарати і своїх людей!

Себіш промовив:

— Скажіть-но, земляче, хіба можливо, щоб ви були бунтівником? — він пророчмо підняв вказівний палець і звернувся до солдатів та незнайомого: — Якшо я не помиляюсь, цей пан відданий королю?.. Чи ви, бува, не пан Кук?

— Я дуже радий, що ти вважаєш мене за вірнопідданого, — почулася са-мовпсипена відповідь. — І я ціную те, що нарешті зі мною не обходяться, як з ворогом. Милостивий боже, ось уже скільки місяців ми живемо тут у вічній тривозі! Незнайомець розмовляв тільки з Себішем, який, як старшина, здавалось, мав найбільший авторитет. — Так, моє ім’я Кук чи вірніше Кох, як багато років тому я називався у Франкфурті.

— Невже це правда? — Себіш почервонів од задоволення. — Ану, вгадайте, яка різниця між вами і мною? У Франкфурті ви тільки називалися Кох, а я був ним насправді[27]. Молодим хлопцем, десь в році тридцять шостому. У «Червоному бику», біля ратуші. — Себіш гордо засміявся і додав: — Пізніше я був головним кухарем у його превосходительства генерал-майора фон Кальтенлебена. І штабним кухарем в сілезькій кампанії. А тепер я кухар майора Еммеріха. — Несподівано Себіш помітив, що у нього з кишені виглядає срібна рамка; він прикрив її правою ревматичною рукою і вів далі простодушним тоном — Якби ми відразу знали, з ким маємо справу! Хлопці, зараз же поверніть усі речі та забирайтеся геть, бо інакше матимете справу з паном фельдфебелем! Тут не свинюшник і не казарма! Пане Кук, це щастя називати власним такий чудовий будинок. Він з успіхом міг би стояти в Касселі, та що казати? Він набагато кращий! Справжній рай!

— Який там рай? — відмахнувся Кук. — Раєм можна називати будинки дворян, духовенства та офіцерів, до яких не ставлять на квартиру солдатів. Ох, нещастя завжди чатує біля дверей бідняка. І домівки — це пастки.

— Вашінгтон з величезною ненавистю ставиться до нас, вірнопідданих!

— Як? Хто це такий, про кого ви говорите?

— Вашінгтон. Джордж Вашінгтон. Ватажок бунтівників. Адже у нас тут громадянська війна! Для того, щоб ти знав, з ким маєш справу — ось, — Кук взяв папір, яким почав нервово розмахувати перед носом Себіша. — Не можна довіряти навіть сусідам. Це мені оці собачі сини прибили до дверей. І в Уайт Плейн, де я маю гарну ферму, вони також виступають проти мене. Приготуйся-но слухати! Тримаючи аркуш перед своїми короткозорими очима, він почав читати; — „It is desired"…[28] Кук, знаючи, що його не зрозуміють, пояснював далі по-німецьки: — Тут написано, то сини і дочки свободи — так справді називає себе ця наволоч нічого не повинні купувати у таких людей, як я, коли вони не хочуть навіки осоромити себе і своїх нащадків… Ти зрозумів? Вони хочуть зруйнувати мою крамницю, а мене поставити на коліна!

— Ах, ця заплутана зрадлива політика! — сказав Себіш співчутливо, — це тяжкі часи для такої благородної людини, як ви.

— І разом з тим ніщо не приносить мені більшого задоволення, ніж мати справу з бунтівниками, — пан Кук підкреслено замовк на мить, а тоді, посміхаючись, додав: — Я, власне, за професією столяр і… трунар.

Себіш і солдати розсміялися услід за паном Куком.

Американець задоволено поглядав то на одного, то на іншого. А тоді підійшов до вікна і відхилив завіску.

— Ідіть гляньте! Бачите там, коло червоного хліва наспіх зроблену шибеницю? Бунтівник, що висить на ній, хотів загітувати до дезертирства одного англійського гренадера, який жив у мене на горищі. Чи ж не зухвальство? Та англієць був дурний або просто відвертий і проговорився мені про свій намір. Я, звичайно, зараз же повідомив комендатуру, і гренадера й шпигуна схопили саме тоді, коли вони хотіли втекти. І уявіть собі: коли обшукали бунтівника, в його косі і за підкладкою капелюха знайшли відомості для генерала Вашінгтона! Шельмі, звичайно, влаштували короткий суд. Хочте вірте, хочте ні: перед повішенням собачий син мав нахабство назвати себе жертвою за свободу! — Пан Кук затягнув завіску і, зітхаючи, сказав: — Звичайно, я добра людина, але для мене було б радістю проїхатись у своїй колясці по самі осі в крові цієї бунтівної челяді. Ах, ви навіть не можете уявити, що тут діється. Ці бунтівники можуть лише все нищити і руйнувати, газети тільки й пишуть про це. Але всі їхні божевільні сподівання повинні, арешті, закінчитися цілковитою невдачею, запевняю вас у тому, панове. І це єдина сумна надія, яка лишається в мене. Бо коли переможуть бунтівники, то це буде не тільки відокремленням від Англії, але й постійним наростанням демократії, від якої хай нас бог боронить.

— Правда? Невже справи такі погані? — кисло запитав Себіш, потай думаючи про те, як би потягти дещо з льоху пана Кука. — Якщо я правильно розумію, ці хлопці хочуть мати те, що їм не належить. Звідки вони взялись? Хто б мав тоді що-небудь, якби всі мали все? Тоді навіть король був би бідною людиною, чорт забирай. — Коли Себіш нарешті замовк, з саду долинули сміх і крики. — Якщо ви мене послухаєте, пане Кук, — прошепотів він, — поговоріть з паном полковником про тих, що там внизу. Адже вони роблять вам шкоду! Хлопці обтрушують чудові яблука, наче вже осінь. Щоправда, мені завжди подобалось, як удома, в садку хазяїна «Золотого якоря», стиглі яблука падали прямо на столи. І при цьому бувало якесь яблуко помандрує до кишені гостя, хоч, може, це й не було вигідно Гемпелю…

Пан Кук почав втрачати терпіння.

— Але що ви хочете зараз робити? Я маю на увазі всіх цих солдатів.

— Наш пан фельдфебель вирядив їх сюди, щоб прибрати будинок. Але у вас все таке начищене, що можна з підлоги їсти, коли б щось було. — Себіш багатозначно посміхнувся. — Може, людей…

Він правильно розрахував. Згадка про їжу була явно неприємною для Кука.

— Відіслати! — закінчив він напіввладно, напівблагально.

Саме в цей час, на його жах, ще три солдати загуркотіли в дверях, тягнучи по дорогих килимах скриню майора Еммеріха; а за ними продибала заплакана стара дама. Незважаючи на нетерплячку господаря, вона, не кваплячись, почала розпаковувати міцно зав’язаний клуночок, вийняла звіяти два старі галстуки та поношену вечірню сукню, які передала йому для допомоги вірнопідданим біженцям. Коли Кук випровадив даму і повернувся до кімнати, то побачив, що солдати вже пішли геть.

Себіш заморгав очима:

— Я їх відправив, вони не повинні совати скрізь свого брудного носа, чи неправда? Тільки Каспара я залишив тут, тому що він повинен допомагати мені розпаковувати речі і готувати їжу Він був кухарчуком у «Золотому якорі» і чистив чоботи нашому найові майору, чорт забирай…

— Овва, якраз, — тихо закінчив фразу Каспар, спокійно витримавши глузливі погляди обох.

Враз пан Кук зустрівся з настороженим поглядом Себіша і занепокоївся. Офіцерський кухар, здається, щось замислив, розраховуючи, мабуть, на його послугу.

— Я вже подумав про яблука, — почав старий, — шкода, щоб вони пропали. Я можу зварити з них смачне желе.

— Не затрудняй себе, — намагався заперечити господар.

— Та не турбуйтесь! Я не хочу, щоб так марно пропадав мій куховарський хист, і готовий посвятити вас в його таємниці, — промовив Себіш. — Звичайно, для цього мені потрібні приправи.

Пан Кук здався.

— Йди швидше за мною! У мене небагато часу, я мушу їхати у важливих справах і давно вже мав вибратись з дому.

— Розпаковуй скриню! — біля дверей крикнув хлопцеві Себіш з виглядом переможця.

З важким серцем взявся Каспар за роботу. Чи багато тут таких, які зрадили справу свого народу, як цей пан Кук?

І вони ще пишаються тим, що відправляють американських патріотів на шибениці? Чи молода держава витримає таке випробування? Невже прихильники короля святкуватимуть кінець кінцем свій тріумф? Малодушність і смертельний жах охопили Каспара. Це був жах не тільки за себе І своїх товаришів, але й за перемогу правди в усьому світі, за перемогу свободи.

Він почув чиїсь кроки і боязко глянув на скриню.

Повернувся Себіш, сяючий, навантажений пляшками, ковбасами та всілякими ласощами. За ним ступав заклопотаний пан Кук, розповідаючи офіцерському кухареві історію про те, як тридцять років тому багатий, але легковажний дядько взяв його до себе, а сам згодом помер від апоплексії. Вся спадщина його, після сплати значних боргів, складалася Із старої негритянки Флори вартістю в тридцять три фунти, одного надтріснутого пуншового келиха, семи штучних кіс і трьох томів Таціта.

— Тоді я мусив працювати так, що в мене аж шкіра тріщала, і все це за мізерну платню. Так, земляче, даремно існує смерть, ти, як старий вояка, мусиш це розуміти. Я не можу заспокоювати себе тим, що ваш майор заплатить по рахунку, а мушу вимагати гроші готівкою саме зараз..

Себіш обережно поставив всі пляшки на крісло-качалку і поряд поклав продукти. Тепер у нього був зовсім стомлений вигляд, і він простогнав:

— Поговоримо про це пізніше. Я себе погано почуваю, мій пане. Цинга… — Він закотив очі і опустився на добірні закуски, як квочка на яйця. Ще одне зітхання вихопилося з його рота, і він повалився на всі чотири. Вірніше, тільки на три, бо права його рука лежала на срібній рамці, що виглядала з кишені сурдута.

Даремно намагався пан Кук вивести хитрого кухаря з його удаваної непритомності; даремно намагався він хоч трохи посунути старого вбік; щоб принаймні забрати пляшки з дорогим вином. Сутула постать Себіша, його роздуте від пива черево, здавалось, важили вдвічі чи втричі більше, ніж у мерця. Він не поворухнувся навіть тоді, коли пан Кук облив його подою, і, нарешті, голосно кленучи, вийшов з дому в супроводі свого слуги-німця.

Минуло чимало часу, поки Себіш вирішив, що вже доцільно прокинутись від скам’янілості. По-молодецькому він відкупорив одну з пляшок і з насолодою почав пити.

— Отакий скнара! — хрипів він між ковтками, жадібно облизуючи краплинки з вусів, — отакий клятий скнара! Війна, пане земляче, так, так! — Себіш підійшов, хитаючись, до Каспара і запропонував йому випити. Горілчаний подих Себіша ударив хлопцеві в обличчя, але він подолав огиду і взяв пляшку. У Каспара було важко на душі, і він хотів знайти у цьому полегкість, сподіваючись, що один ковток не пошкодить йому. Але міцний напій вплинув на хлопця, ноги його затремтіли. Як уві сні пішов він за Себішем до кухні, розпалив у печі вогонь, наповнив водою великий казан, який знайшов серед кухонного начиння. Тим часом Себіш заклопотано метушився по кухні. Обскуб курку, дві гладкі великі качки і нарешті приніс засмажене з солодкою картоплею порося, яке він роздобув по сусідству в одному з негритянських будинків. Потім чистив яблука, мив салат, підсмажував борошно, охолоджував вина.

Коли пройшло сп’яніння і Каспар міг знову ясно думати, він відчув у кухні такий запах, як на весіллі. Зайшов майор Еммеріх, з червоними щоками і ще червонішим носом, і задоволено нахилився над плитою.

— Браво, за це хвалю! Себіш, ти диявол! Як же це ти так скоро видужав?

— Пане майор, осмілюсь доповісти, якщо обов’язок кличе, навіть смертельно хворий солдат може підвестися на ноги! Їжа зараз буде готова! У нас є навіть вино.

— Себіш, ти геній! — Еммеріх весело засміявся. — Що ти скажеш на це? Наш батальйон за моїм бажанням перевели. Ми належимо тепер до полку полковника Ралля, відомого гессенського лева, мого давнього бойового товариша. Сто чортів, ну й харчі у цих англійців! Нічого, крім жалюгідної баранини та овочів, зварених у солоній воді. І все таке несмачне, як трава. — Сказавши це, він розстебнув жилет на своєму гладкому животі: — Ех, вдома — це вдома! Себіш, стара трактирна мухо, я такий радий, що можна буде добре попоїсти. Пан полковник ще в штаб-квартирі, але скоро, мабуть, прийде сюди. Він уміє оцінити добру страву. Поки він прийде, я хочу прийняти ванну Чи є в тебе гаряча вода? А спину ти мені помиєш?

— До ваших послуг, пане майор! Все це ми зараз улаштуємо. — Себіш притягнув дерев’яний цебер, поставив його посеред кухні і дав розпорядження Каспару, як повертати качок і поливати їх підливою. Обпікши собі пальці об гарячий казан, він скрикнув і кинувся готувати ванну.

Еммеріх стояв уже голий, робив часті присідання і задоволено посвистував, барабанячи по підлозі пальцями ніг, рогові зелені нігті на яких були схожі на дзьоби. Потім він скочив у цебер і, хлюпаючись, захурчав, коли Себіш вилив на нього кілька відер теплої води і почав намилювати спину та масувати за його бажанням між лопатками, де протягом останнього часу він часто відчував біль.

— О-ох, як добре, я почуваю себе, наче новонароджений!

Еммеріх незабаром одягнувся і поставив перед Себішем ногу; той, ставши перед майором на коліна, натягнув йому чоботи.

— Можеш мені робити це щодня, Себіш. Ти, здається, дійсно майстер на всі руки. Цей Шмельцле стільки хворіє, що аж набридло. Може, ти мене ще й поголиш?

Себіш був готовий зробити і цю послугу. І оскільки начальник був у такому хорошому настрої, то він запитав, чи не може одержати належну йому платню. Еммеріх великодушно подарував йому один таляр і запевнив, що й надалі платитиме так само.

— А якщо пан майор знову стане банкротом? Англійський солдат одержує більше, між я! Мені також треба іноді кілька крейцерів, — канючив старий і хотів було вже виголосити пишномовну тираду, але поява полковника Ралля примусила його замовчати.

Еммеріх виструнчився так, що, незважаючи на гладке тіло, яке розпирало формений сурдут, він здавався затягнутим з голови до ніг у цупкий корсет.

Каспар і Себіш також стали струнко, але ніхто не звертав на них уваги.

— Ось і ми, нарешті, насилу вирвались, — сказав "гессенський лев» Еммеріхові замість привітання. — Мій ад'ютант, капітан фон Барделебен, з хвилини на хвилину також має бути тут. Ви побачите, він дуже приємний хлопець. Він був із своїм гарнізоном у Гофгайзмарі, а тепер, звісно, безмежно щасливий, що вибрався з того смертельно нудного гнізда і може брати участь у нашому поході. Він досить пристойний, але йому бракує військового лоску. А ось і він!

Гарній молодий чоловік, який скидався у своїй капітанській формі на дитину, що грається в солдати, клацнув перед Еммеріхом підборами; у нього були великі сірі очі і ледь-ледь помітні вуса. За ним вскочила левретка, яка перед тім бігала у садку, і, гавкаючи, кинулась на Ралля. Полковник насилу відштовхнув од себе невгамовну тварину.

Три офіцери влаштувались у невеликому алькові і почали їсти суп, що його приніс їм Каспар.

— У «Троянді і вінку» всі були п’яні! — сказав Ралль. — І все-таки було неприємно, Еммеріх. Не знаю чому, але, незважаючи на бенкет, — і це вже триває вісім днів я не можу позбутися почуття того, що англійці вважають себе нашими хазяями і годувальниками. Яке наше враження?

— Я гадаю, то їм не до душі наша послужливість, — втрутився в розмову молодий капітан, скориставшись мовчанкою Еммеріха. Наші поклони їм, звісно, не подобаються. Вони не розуміють, що таке муштра.

Еммеріх, який похмуро дивився кудись у простір, промовив:

— Годі англійці не розуміють, що від нього належить успіх війни. Муштра і дисципліна на цьому побудована вся військова сила.

Ралль сумно глянув глибоко посадженими очима па ад’ютанта, а потім на Еммеріха.

— Мабуть, мало які загони будуть переведені на окремі позиції. Англійці ніколи не дадуть нам змогу виступити самостійно, а навпаки — нас завжди посилатимуть для підсилення окремих англійських корпусів. Сер Гоу дав сьогодні знову вказівку, щоб ми, гессенці, марширували у відкритих рядах на відстані вісімнадцяти дюймів, зовсім на англійський лад! Генерал-лейтенант фон Гайстер був у великому замішанні, бо не хотів одразу ж вступати в суперечку з ним. Сер Гоу запевняє, що тільки так треба муштрувати загони. Наш замкнений стрій начебто небезпечний при підступних військових діях бунтівників. Господи, і все це хвилювання через якусь там жменю непокірних крамарів і селян.

— Жах! Вони ще спокійно на все це дивляться, сподіваються на мирну угоду, — поскаржився молодий капітан. — Моя сусідка по столу розповідала мені, що бунтівники протягом довгого часу проводили свої військові вправи перед самим носом британських гарнізонів. Вона сама читала один примірник з маніфестом незалежності, в якому бунтівники говорять про невід'ємність своїх прав.

— Права? Для їх величності черні! Ще й прав захотіли! — процідив Еммеріх крізь зуби.

— Скільки ще триматимуть в одній руці маслинову гілку, а в другій меч? Війна ж неминуча. І якщо передчуття не обдурює мене, вона триватиме довго. Бо інакше чому ж пан фон Шліффен уклав з англійцями договір про подвійну субсидію? Як я вже вам розповідав, я був присутній під час переговорів і мав змогу добре придивитись до старого лиса. Якби це залежало від мене, ми почали б битву зараз же.

— Сер Гоу має, здається, інші наміри, — запально сказав молодий капітан. — Кажуть, що він нічого не робить, тільки розважається. Молода дама знає дещо про нього.

Еммеріх, який, збираючись взятись до печені, скинув сурдут і закачав рукава, перебив пана фон Барделебена.

— Пане капітан, саме через останнє сер здається мені навіть симпатичним.

Полковник вибачливо і розуміюче засміявся.

— Ви й досі дотримуєтесь звички витрачати місячну платню за перші десять днів? — він поляскав Еммеріха по спині. — Я ще досить добре пам’ятаю, як ми набридли скарбникові під Орлоффом своїми рахунками і листовними пануваннями, мій дорогий! Ах, і все-таки це були гарні часи! Ми тоді досить часто з'їдали наше теля що до його народження… Це порося мені подобається! Де ви його взяли в такій метушні, Еммеріх?

Майор з гордістю вдарив себе в груди.

— Якщо я запрошую на вечерю свого давнього бойового товариша, то страви мусять бути смачними.

Усі захопилися печенею.

— Яка гидота! Солодка картопля! — буркнув Еммеріх і з відразою поклав на тарілку шматок, який уже тримав у роті.

Ралль розуміюче засміявся.

— Солодка картопля — це ще нічого! От познайомились би ви з отруйним плющем, як полковник фон Хердеген. В перші ж дні, коли ми прибули сюди, він, нічого не підозріваючи, пішов гуляти в ліс і доторкнувся до лукавої виткої рослини, яка викликає огидну коросту… Трапляються в цій місцевості ще й гадюки. які нібито й не отруйні, але надзвичайно огидні на вигляд. Ах, немає нічого кращого за Німеччину! Тут, у цій країні, сонце ніколи не заглядає в ліс, в якому немає ні птахів, ні дичини, ні доріг. А люди тут думають лише про гроші та користь. Ого!.. Що подають! — він поклав з обох боків тарілки кулаки, затиснувши в них ніж і виделку.

Себіш, радісно схвильований, наблизився з важким блюдом, на якому лежали дві гарно засмажені качки. Поставивши блюдо на стіл, він ще якусь мить стояв біля офіцерів, захоплено стежачи за їх радісними обличчями.

— Чудова німецька печеня! — задоволено промовив полковник Ралль.

— Звідси могли б відрізати скибку і пани червоносурдутники. Чи краще ні. Тепер, пане майор, вже більше не може пути загадкою, чому ви такий квітучий. Щодня так набивати своє черево?!

— Це витвір мого слуги і кухаря, — сказав Еммеріх і показав на Себіша, що, наче блюзнір, улесливо посміхався. — Хороший кухар — це хороший лікар.

Полковпик задоволено кивнув.

Кажуть, що скарбник одержав настанову не видавати нам більше ніяких авансів на утримання. Якщо це правда, заженуть нас на слизьке! Але у мене є ідея! Оскільки тут все таке дороге, було б практично заощаджувати нам разом зайві кошти. Як ви гадаєте, Еммеріх, і ви, фон Барделебен?

На Себіша, який саме відкупорював вино, це справило таке враження, що він швиденько поставив пляшку на стіл. До чого це полковник веде? Замість одного ненажери йому доведеться годувати зразу трьох, і все це безкоштовно? Тремтячими руками провів він по вусах і роздратовано подивився то на одного, то па другого.

Еммеріх мовчав і в задумі жував свій вус.

— От якби з таким господарством та щось вийшло… — докинув слівце нарешті фон Барделебен, — я зовсім про це не подумав. Це було б чудесно.

Ралль відкинув всякі вагання.

— А чому б і не вийшло? — запитав він, шукаючи на блюді гарний шматок печені. — Ми повинні тільки захотіти… Гм, але це смачно, це мені подобається! Мій служник не зробить такого. 1 підлива ж смачна!

В цей час пролунало кілька пострілів.

— Що це? — Еммеріх збентежено поставив свою склянку на стіл. — Себіш, глянь-но…

Себіш тремтів від страху, але цікавість його була більша за інші почуття. Він уже прочинив вікно і визирнув надвір.

— Ой-ой, там тягнуть когось ногами наперед!

— Знову, — пробурмотів Ралль розлючено,

Каспару було доручено негайно ж довідатись, що сталося. За ним вискочив і Себіш.

Офіцери прислухалися до їх кроків. Потім мовчки поглянули один одному в злякані обличчя.

— Пане полковнику, — зрештою наважився промовити молодий Барделебен, — чи не краще було б нам зняти золоті відзнаки з нашої форми? Полковник фон Міннігероде також казав…

— Пане капітан, що ви собі думаєте?.. — накинувся па нього Ралль. — Де це бачено, щоб гессенський офіцер знімав золоті відзнаки зі страху перед бунтівною наволоччю? Hi-і, цього не буде!

— Я такої ж думки, — промовив Еммеріх, — за ваше здоров’я, пане полковник!

Але Еммеріху не довелося випити, в кімнату вскочив Каспар і сповістив надто вже радісним голосом:

— Вони підстрелили англійського майора!

Зразу ж за ним з’явився і Себіш; раптове задоволення і болісне співчуття відбивались на його вусатому обличчі.

— Не тільки майора, — доповнив він Каспара, — тяжко поранені один корнет і гессенський лейтенант. Снайпери впізнали їх по галунах і підстрелили на неймовірно далекій відстані. Вони стріляють з довгих, тонких, оббитих бляхою рушниць, якими користуються в цих лісах мисливці і трапери,

Ралль рвучко звівся на ноги і схвильовано заходив з кутка в куток.

— Ця підступна, полохлива зграя! Із засідки стріляєте, кляті собаки! Чекайте-но, наблизимось ми до вас з багнетами! Шкода куль! — Він враз зупинився перед Каспаром і наказав: — Вікна зачинити! Спустити штори! Затемнити світло! А ти, — полковник подав знак Себішу наблизитись, — ти негайно зніми з наших форм золоті відзнаки і галуни! Пане капітан, запам’ятайте до завтрашнього ранку треба дістати у начальника арсеналу вовняні відзнаки, які носять рядові солдати. Було б справді божевіллям, щоб тільки через це злочинці розпізнавали офіцерів і могли б легко цілитись у них.

Себіш. поклавши сурдути на коліна, із злорадною втіхою відпорював кухонним ножем галуни і бурчав собі під ніс:

— Хто знає, може не був і не бунтівник. Є багато непокірних солдатів і серед нас, гессенців. Матінко, чого тільки не можна почути від цих лобурів.

Я прошу пробачення, але панів офіцерів вони називають просто ненажерами!

Еммеріх був не менше збентежений.

— Так, — сказав він Раллю, — це правда, вони непокірні. В інтересах короля, пане полковник, я хочу пообіцяти солдатам свіже м’ясо і хліб, щоб ліквідувати всілякі неприємності і викликати в них хороший настрій під час виконання своїх обов’язків. Якщо не годують кота, то доводиться годувати мишей.

Полковник здригнувся, як від несподіваного пострілу.

— Ви знаєте, Еммеріх, так само добре, як і я, що розсудливі і рішучі офіцери можуть і без цих обіцянок закликати неслухняні загони до виконання своїх обов’язків. А в разі непокори — знести дюжині головних заколотників голови або проколоти їх багнетами! Господи! Я б краще згодився, щоб полк втратив триста чоловік, ніж дисципліну. — Не відходячи від Еммеріха, він з люттю додав: — Солдат повинен боятися офіцера більше, ніж ворога, пане майор. Хіба ви не знаєте цього?

Слухаючи Ралля і боячись нових вибухів гніву, Еммеріх зажурено мовчав.

Тим часом Себіш, зрізавши галуни, допоміг полковникові одягти сурдут.

— Так, так, пане майор, — співчутливо зауважив він Еммеріхові, оббираючи з його рукава нитки, — те саме я завжди кажу Купшу: фельдфебелі мусять діяти рішуче, а не потурати солдатам. Ці хлопці, як тараня: чим більше їх б’єш, тим більше вони м’якшають.

— Годі! Було б краще, якби ти лишився за кухлем пива у Касселі, — крикнув Еммеріх. — Замовкни ти нарешті з своїми дурницями і турбуйся краще про свою службу. Йди вже собі разом з Каспаром!

Коли Себіш і Каспар вийшли з будинку, надворі було вже зовсім темно. Холодний вітер з дощем був їм в обличчя. Вони не зустріли жодної живої душі. Рідкі, поодинокі будинки містечка з зачиненими вікнами, були схожі на чорні блоки.

Нічого, крім навальних ударів хвиль, хлюпання дощу, шуму листя, не можна було розібрати в темряві, хоч Себіш насторожував вуха і напружував очі. Загавкали сторожові собаки, коли Себіш і Каспар наблизились до табору. Через кілька ротних вуличок, що виникли тут, вони пройшли повз вартового до місця, на якому стояв їх намет. Навколо невеличкого вогнища розташувалась група солдатів. Загорнуті в промоклі ковдри, вони лежали, притиснувшись один до одного, на вогкій землі.

— Ге, Себіш, може ти нам приніс щось випити? — почувся сонний голос.

— Де там, хіба ж я можу це зробити, чорт забирай, — пробурмотів Себіш. — Адже нічого не належить мені!.. Але, хлопці, ми були в такому будинку, де є що взяти! Боже, меблі, посуд, полотно! І хазяїн його всього-на-всього столяр! У Гессені навіть помісний дворянин не живе так затишно у своєму замку. А чи знаєте ви, що американці платять зовсім малі податки? Я довідався про це із записів у господарській книзі, коли шукав запальничку і кремінь. І просто диву даєшся. Та й справді, треба себе запитати: чого ці люди бунтують?

Купш, на голові у якого був смугастий нічний ковпак, висунувся з намету.

— Зарозумілість і впертість є виною тому, Себіш, головне — зарозумілість! Казяться від жиру. Англієць ніколи не почав би війни. Винен американець! У нас селянин був би радий, якби йому хоч наполовину було так добре. Та що я кажу?! Хоч на четвертину, і то б він почував себе, як у раю. Правда, Дібольде?

Дібольд почухав потилицю і пробубонів:

— Дійсно, чому наші селяни такі нужденні, адже ж вони такі лагідні, як телята, і ніколи не бунтують? Хто знає, кінець кінцем у цьому, певно, і причина.

Купш, бурмочучи, втягнув голову в намет. Від дощу намет наскрізь промок і, обважнівши від води, не міг уже рівно стояти.

Каспар заліз під шматок полотнища для намету і ліг між Анзельмом та Дібольлом. Обидва вже добре виспались, І він також намагався заснути. Але це йому не вдавалось. Тиша навколо була дивною протилежністю до бурхливих подій минулого дня. Замість барабанного бою, горнів, команд, ударів весел, музики, співу І розмов було чути через кожні чверть години тільки вигуки англійського Вартового «All’s well!»[29] та квиління чайки чи якогось іншого нічного птаха, що літав над далекою гладінню води. Все меншими й меншими ставали вогнища і нарешті зовсім згасли під безперервним сильним дощем. Каспар напружено вдивлявся і вслухався в темряву ночі і ніяк не міг повірити, що він в Америці.

Розділ п’ятнадцятий

Неймовірно швидко, з німецькою діловитістю збудували гессенці свій табір. Життя стало спокійнішим і буденнішим. Навіть солдати розташувалися тепер в наметах.

Фельдфебель Купш, тільки-но зійшло сонце, почав ритися в землі біля своєї домівки. Він посадив помідори і розбив клумби, ніби збирався лишатися тут на довгий час.

Для рядових солдатів така війна могла спокійно тривати й далі. Дозвілля у них було надзвичайно багато; вони прали білизну, грали в карти, ськали в голові один одному, збирали плоди в лісі, співали, лежали, загоряли на пекучому сонці, поки тіло не ставало бронзовим. Так, вони були задоволені, незважаючи на голод, що поширювався, мов епідемія. Незважаючи на комарів, яких називали москітами і які кусали аж до крові. Незважаючи на похорони померлих від цинги — якщо тебе самого не поховали разом з ними. Незважаючи на отруйний плющ, іноземну назву якого вони вимовляли як пфуїзон айвей. Незважаючи на страшну задушну спеку, яка викликає кровотечу і від якої знепритомнів у день прибуття сюди один гренадер і незабаром помер. Незважаючи на ворожість колоністів, які вважали лихом для себе їхнє перебування тут і зневажали їх за незнання англійської мови. Незважаючи на щоденні сутички з бунтівниками. Все було краще, ніж смерть на полі бою.

Але вони знали, що вічно так не може і тривати. Все йшло до битви. Дехто, мов риба в сітці, шукав дірку, через яку можна було б утекти. Але навколо табору тісним кільцем стояла варта і виконувала найсуворіші накази; втеча дорівнювала самогубству.

— Майте терпіння, — часто казав, товарищам Дібольд, — сіно треба косити тоді, коли сонце сяє. Заждіть, хай справа дійде до битви. При першій же можливості перебіжимо до американців.

Усі чекали, палко чекали вирішальної хвилини. Всюди, де тільки збирались солдати, виникали завзяті суперечки. Поширювались всілякі чутки. У старої Катрін, яка вже почала продавати на своєму візку пиво, надвечір наморочилась голова від численних чуток. До того ж на другому кінці табору з’явився інший маркітантський візок і відбивав у неї клієнтів, хоча віскі там не було, а лише «звичайний отруйний напій, який вони тут продають дикунам гарячим та холодним, домішуючи американські напої, що називаються дотті, сенгрі та селабуб і можуть передчасно загнати на той світ», — так пояснювала Катрін юрбі солдатів, які розташувались навколо її візка, освітлені червонуватим полум’ям вогнища.

— Ти можеш дати мені склянку пива в борг? — спитав молодий вродливий солдат. — 3 наступної платні я обов’язково віддам, — він простягнув руку за склянкою.

— Забери лапи! Будеш мацати гусок — це не коштує грошей!

Катрін помішала в горщиках, потім заходилась старанно мити посуд, а її небога витирати.

Рот у Катрін не закривався:

— Мета, дві свинячі ковбаси з капустою! Що, Карл? Хочеш стрічку в косу, а сорочки не маєш?! Тарілка бульйону коштує один крейцер. Так, дві склянки пива! Єфрейторе, краще смердючий оселедець. ніж нічого!.. Ти що хочеш? — остання фраза стосувалась мовчазного Себіша.

— Рому без чаю, — сказав він, хихикаючи, і підсів ближче. — Правда ж, тут добре, пані Катрін? У цьому містечку можна жити.

— Скоро це добро скінчиться. Там, де проходять гессенці, трава більше не росте.

Стара грубо поставила перед ним ром.

Себіш випив склянку одним духом і попросив другу. Але й друга не вгамувала його спраги.

— Дай мені ще одну, та добре наміряй, — його очиці весело блищали. — Так. під час такої диявольської спеки треба багато пити, — запевняв він солдатів, які стояли навколо і потай заздрили йому. — Але не тільки тому я оце зараз випив три склянки. Люди, це скоро вже почнеться! Мені відомо від офіцерів. Ото буде переполох, коли ми змусимо американців, як зайців, тікати.

— Тоді, мабуть, пан офіцерський кухар буде стріляти із столової ложки? — спитала Мета.

Вона підвела свою кучеряву голову і хитро метнула очима на солдатів.

Себіш, розігрітий випитим, розпалився ще більше.

— Мамзельхен, — сказав він ображено, — я не перший день в солдатах. Я був учасником Семирічної війни і в битві під Льойтеном кухонним ножем — гех! — і відтяв голову одному угорському гусарові.

Він люто глянув на глузливі обличчя солдатів, заплатив і подибав звідти, горлаючи військову пісню.

— Бодай би чорт забрав таких хвальків, — пробурчала Катрін. — Я маю досвід. Почати війну легко, але закінчити, о боже!.. І у всіх цих клятих війнах кладуть бідолахи свої голови. Ось яку штуку викинув Брауншвейг із своїми солдатами! Без плащів і черевиків, зовсім обідрані прибули вони у Портсмут. Солдатам було так погано, що англійці позичили генералові Рідезелю п’ять тисяч фунтів, на які він міг би купити хоч найнеобхідніше для них… — Стара зітхнула, і. наповнивши склянку пивом, піднесла її тому хлопцеві, що просив у борг. — На, сину мій, пий, — сказала вона і витерла очі фартухом. — Погана та маркітантка, яка не може хоч раз почастувати.

В цю мить затріщали постріли. Пронизливо зазвучали тривожні свистки. Сигнали горнів, змішані з сильною стріляниною, прорізали темряву. Мабуть, почався наступ. Солдат швидко випив свою склянку і кинувся вслід за іншими. Якась солдатка, мов божевільна, бігла до маркітантського візка. Напівдорозі вона зупинилась, почала плакати і молитись. Потім і вона кинулась на табірну площу, де біля вогнищ метушились солдати. Незважаючи на те, що вже було пізно, ніхто не збирався спати. Можливо, доведеться скоро вирушати.

Саме тоді, коли почалася стрілянина, Купш перевіряв з патрулем пости і в збудженому настрої прибіг до табору. Його зараз же оточили солдати. Він розповів їм, що загін бунтівників на індійських каное беззвучно проплив протоку Нерроус, тихо продерся між чагарником до пікетів полку фон Дітфурта і раптово атакував його. Проте вдалося підтягнути резервний корпус і прогнати ворога. Американці вирвались, зайняли нові позиції, знову почали стріляти, але не витримали багнетної атаки і в дикій паніці відступили.

Себіш радів.

— Я ж казав, що вони тікатимуть, як зайці!

— Любий мій Себіш, я ще ніколи не бачив такої банди опудал, — запевнив його Купш.

Каспар, Анзельм та Фріц Кляйнпауль були виділені у розпорядження корнета, якого надіслали із штабу, щоб докладно довідатись про стрілянину. Обоє друзів крокували пригнічені. Дорога здавалась довгою у нічній темряві. Навкруги не було жодної живої душі. Чулося тільки пронизливе дзвеніння цикад, а з берега, що поріс очеретом і чагарником, біля якого зупинялись іноді ворожі розвідувальні човни, долинало хлюпання та квакання жаб. Тільки Фріца тішило доручення. Всіма правдами й неправдами треба було підкрастися до ворога, як до дичини в лісі Віндгаузен.

Нарешті вони дійшли до будинків варти сусіднього полку, на який щойно було вчинено напад. Сміючись, показали їм солдати кілька щербин в стінах від куль і свої трофеї: п’ять паперових патронів та один черевик без підошви. Анзельм і Каспар з важким серцем дивились на ці жалюгідні речі.

Вони сподівалися, що коли вже все минулося, то їм можна повернутись на свої позиції. Але корнет мав інші наміри. Він вирішив заночувати тут, а рано-вранці продовжувати розвідку. Фріц Кляйнпауль добровільно попросився вартувати, а Каспар і Анзельм простяглися на голій підлозі.

Каспару здалось, що він тільки-но заснув, як його вже розбудили. Анзельм з рушницею через плече нахилився над ним. Фріц Кляйнпауль і корнет чекали вже біля дверей.

Коли обоє друзів вийшли надвір, над містечком ще дрімали сутінки. Нічна прохолода ще не поступилась перед денною спекою. Мов розпечене гарматне ядро, стояло сонце там, де, здавалось, небо торкається моря. На деревах, травах і квітах лежала роса. Зігнувшись, вони швидко йшли вперед, поки не досягли пагорба, порослого чагарником. Тут вони лягли на землю і взяли рушниці на приціл. Корнет насмілився ступити ще два кроки в гущавину, щоб краще спостерігати у свій телескоп протилежний берег.

Каспар, якого взяли за зв’язківця для того, щоб передавати повідомлення в штаб-квартиру, не мав рушниці. Він саме думав про це, коли гучний постріл, що, здавалось, пролунав зовсім близько, припинив його міркування. Він відчув себе беззахисним проти куль.

«Хоч би сюди не дістало!». Судорожно припав він до землі, ніби вона його могла захистити, і тремтячими руками затулив вуха. Кілька секунд він лежав смертельно переляканий. Нарешті зважився трохи підвести голову і глянути через чагарник.

Зовсім близько був протилежний берег, який здавався восковою панорамою, забарвленою різноколірними фарбами. Було видно кількох американських вартових, що, як ляльки, в коричньових м’яких капелюхах швидко рухалися туди й сюди. Їх обстрілювали три англійських фрегати, які маневрували в протоці Коли дим розвіявся, здалося, що американців наче вітром здуло. Але насправді вони лише відступили, бо незабаром відгукнулась їхня батарея.

Каспар чітко бачив на фрегатах канонірів, які орудували шомполами, чув шум пострілів і спостерігав білі порохові хмарки по цей і по той бік берега, вибухи на воді і на землі. Він забув про всі страхи. Було так весело, ніби на війні олов’яних солдатиків, тільки набагато цікавіше. Хлопець мимоволі заплескав у долоні від захоплення.

Анзельм зашепотів:

— Чекай-но, буде ще й інше. Війна — це диявольськи огидна річ: більше голоду й страху, ніж слави.

Студент затамував подих. Кроків за двадцять від них шмигнув хтось до берега.

— Стій, хто там? — закричав корнет. — Стій, бо стрілятиму! — він приготував рушницю до пострілу. Невідомий не підкорився; його швидкі кроки віддалялись. — Паліть по ньому скільки влізе!

Один за одним пролунало кілька пострілів.

Анзельм, мов у лещатах, затис рушницю в руці; він не міг, не хотів стріляти.

Корнетові це видалося підозрілим, і він обернувся.

— Чому ти не стріляєш? Кляйнпауль, марш уперед!

Фріц скочив на ноги, пробіг кілька кроків, кинувся на землю і припав до неї вухом. Потім знову підхопився і помчав щодуху вперед, так швидко, як мисливський собака.

— Чому ти не стріляв? — спитав корнет розлючено.

Анзельм намагався виправдатись тим, що тоді, коли він хотів стріляти, з його рушниці випав кремінь.

На обличчі корнета відбилось недовір’я.

— Солдат, який не обеззброює ворога, тільки затягує бій і ставить під загрозу не лише своє життя, але й життя своїх товаришів. Про твою поведінку я буду змушений доповісти!

Він облишив Анзельма і прислухався.

Фріц Кляйнпауль повернувся з полоненим. Але це не був бунтівник, Це був юнак у гессенській формі, Він справив тяжке враження: сурдут його був розірваний, голова в крові, в очах застиг смертельний жах.

— Дезертир! гордо сказав Фріц. — Я піймав дезертира! Хотів, падлюка, у човен сісти і втекти!

Коли вони повернулись у табір, Фріца зустрічали, як героя.

— Я перевернув рушницю, — розповідав він знову й знову, — мені більш сподобалось бити прикладом. Так воно краще дошкуляє. Боже мій, що скажуть дома, у Віндгаузені?

Крім грошей за спіймання дезертира, Фріцу подарували все, що той мав при собі. У солдата було два з половиною таляри грошей — неймовірно велика сума для рядового; з цього зробили висновок, що він уже давно збирався тікати.

— Пощастило, — казали єгери Фріцу. — Але тепер тобі треба всіх почастувати!

— Шість пфенігів можете пропити, — великодушно відповів Фріц.

Недалеко стояв майор Еммеріх і розмовляв з полковником Раллем.

— Кляйнпауль, ох ти ж, бісовий хлопець! — крикнув він. — Нехай усім вам дадуть випити за рахунок полку.

— Аз дезертиром розправа буде короткою, — вирішив полковник. — Зараз його розстріляють.

У цей час до офіцерів підійшов корнет, клацнувши підборами, і друзі злякались, що він доповість полковникові про Анзельма.

— Ти збожеволів! — сказав Рюбенкеніг Анзельму. — Хто не підкоряється наказу, той іде під колеса.

Анзельм тільки знизав плечима.

— Я не міг у нього стріляти. — признався він тихо.

— З нами, бідними людьми, обходяться так безцеремонно, як з худобою, — бурчав Дібольд, — ніби у нас взагалі душі нема; доки ми будемо дозволяти так поводитися з нами?

— Що ми робимо і що з нами трапиться — це залежить не від нас, — відповів, ніби для свого заспокоєння, товстий Рюбенкеніг. — Усе залежить від того, як пощастить на війні: будемо вбивати ми або вбиватимуть нас. Іншого вибору нема.

Анзельм заперечив:

— Ми можемо перебігти!

— Ти знову починаєш? — Рюбенкеніг незадоволено махнув рукою. — 3 твоїми ідеями, мій хлопче, ти не постарієш.

Фельдшер перебив його:

— Від смерті ніхто не втече.

А Дібольд голосно сказав:

— Тому треба жити чесно!

Анзельм нетерпляче обірвав суперечку.

— Всі ці розмови не мають тепер ніякого сенсу. Адже щодня нам втовкмачують, до якої сторони ми належимо. І хто ще не вирішив, куди він належить, хто ще на боці гнобителів, а не пригноблених, той осел і падлюка.

Рюбенкеніг гарячився вже менше.

— Коли війна почнеться по-справжньому, треба стріляти, Анзельм, хочеш чи ні, — сказав він примирливо. — На жаль, ми не можемо самі змінити свою жорстоку долю.

— Я гадаю, що зможу зробити його своїм помічником, — сказав Шмельцле друзям. — Його і нашого наймолодшого. Обом страшно стріляти і вбивати. Гм, а кому не страшно? У мене хоч не стріляють. Останнього разу, коли Себіш голив пана майора, то порізав йому носа, — регочучи, продовжував він. — Еммеріх дуже радий, що я знову звівся на ноги, і йому нелегко буде відмовити мені. До того ж він і так в чималому боргу переді мною.

В наступні дні гренадери щоранку одержували наказ заряджати рушниці бойовими патронами. Це викликало розмови серед старих солдатів.

— Сьогодні щось трапиться! Сьогодні, звичайно, почнеться! — пророкували вони.

Але це було тільки стройове навчання, «що аж шкіра тріщала», як висловлювався Купш. Каспар теж брав участь у навчанні: то як носильник з носилками, коли Шмельцле інструктував виділених йому на допомогу музикантів і барабанщиків, то як барабанщик під час учбової атаки і парадного маршу.

Якщо після навчання Купш був у доброму настрої, він охоче розмовляв з солдатами, гострячи свою шаблю.

— Чи знаєте ви, хлопці, як бунтівники нападають? — питав він. — Та ба, звичайно, ви нічого не знаєте. Можна собі тільки уявити. Слухайте всі, я хочу вам щось розповісти! — І він починав таке, що навіть старим солдатам, які пройшли вогонь і воду, уже від самої розповіді ставало боязко і моторошно. Повертаючись до табору, хлопці мало не мліли від жаху, коли їм треба було пройти коло кущів або гаю. Кожний нишком наставляв вуха, чекаючи вогненного граду і смерті від руки бунтівника, а як тільки виходили на простір, роздивлялись ліворуч і праворуч, куди б найкраще сховатись.

Лише вечір належав солдатам. Година перед вечірньою зорею. Але майже всі зразу ж після їжі падали на свої нари і спали, зборені втомою, до підйому. Дехто ще залишався надворі, поки нічний холод не заганяв їх у намети. До таких належав Дібольд. Найбільш йому подобалось лежати на спині, підклавши руки під голову, і всього себе віддавати землі і небу.

— Які там жнива? — промовив він після довгої мовчанки.

Друзі знали, що він говорить про Гессен.

— Минулого року в нас було багато сіна, — сказав Дібольд, — вигін був чудовий.

Він почав мріяти: ось він дома, на жнивах. Утомився від праці, і йому так гаряче, що аж сорочка прилипла до спини. День ясний, повітря прозоре, як скло, навкруги розкинулись тихі долини, залиті сонцем і щедро обділені плодами. Він сидить у холодку горіхового дерева біля Терези, яка на весь Кірхшпіль мала найтовщі коси і найблискучіші зуби. Череп’яний глечик з молоком і великий круглий селянський хліб лежать перед ними у кошику на траві.

Інші солдати теж відчували тугу за рідним краєм.

Згадалася стара пісня, яку знали ще з дитинства. І вони співали; співали, доки у вологій сірій млі не згасло сонце, а вітер не приніс дим першого вогнища.

Дібольд підвівся.

— Буде дот, — сказав він, — ластівки низько літають.

Раптом пронизливо залунали тривожні сигнали. Невже їх справді ведуть у бій?

З усіх кінців було чути барабанний дроб, звуки труб і команду. Люди вискакували з наметів, запрягали коней, хапались за мушкети, натягували на себе ремні. Потім бігли і ставали в стрій з відчуттям якогось внутрішнього ознобу.

Обозні швидко навантажили намети і багаж в парокінні американські візки червоного кольору, якими правили негри. Солдатські жінки з дітьми мовчки стояли в кінці табору і чекали виступу, може назавжди розлучаючись із чоловіками.

Фельдфебелю Купшу, який сьогодні особливо ретельно нафарбував вуса, ряди солдат здалися нестрункими.

— Ця наволоч навіть не може стояти за наказом! — лементував він.

Дощ лив як з відра. Стовбури високих сосон блищали, мов чорний мармур. Солдати зовсім змокли. Але й поворухнутись не можна було, тому що кожної хвилини чекали наказу про виступ.

Поки що залишалось тільки чекати. Спочатку чекали майора, потім наказів для майора. На березі солдати Ралля чекали на човни, в яких мали переправлятися військові частини на Лонг-Айленд. Три дні тривало чекання, потім посадка на судно, короткий рейс через протоку і висадка. В цей час усі цікавились новинами. Щомиті хто-небудь повідомляв якісь незвичайні маловірогідні звістки щодо мети їхньої операції, про передбачувані пригоди, про те, що на Лонг-Айленді знаходяться озброєні британські авангардні частини, які підтримуються гессенськими гренадерами і єгерями.

Рюбенкеніг належав до тих небагатьох, які лишалися спокійними й тоді, як всі інші метушились. Він любовно приміряв міністерські чоботи, високо, ставлячи ноги, щоб не зіпсувати благородне взуття.

— Чекати, — повторював він друзям. — Все ж буде інакше, ніж думається. Або: Qui vivra verra[30]. Це по-французьки і означає, що коли ми не потрапимо під землю, то побачимо, що відбудеться на ній.

Нарешті, коли їх батальйон під охороною двох військових суден висадився на Лонг-Айленд поблизу села Утрехт, солдати довідались від хлопчика з авангарду, що великих боїв взагалі ще не було. Американці лише підпалили кілька амбарів із зерном і без жодного пострілу відступили. Авангард знаходився вже далеко всередині країни, десь праворуч за невеликою горою, де розкинулось містечко Флєтбуш, але й там американців уже не було. Вночі коли-не-коли виникали короткі перестрілки біля форпостів, а одного разу великий загін бунтівників прорвався навіть з гарматами, щоб обстріляти село кулями і картеччю, та гессенська артилерія швидко відкинула нападаючих назад.

Загін зараз же виступив у похід. Крім яблунь і груш, що рясніли плодами, вся місцевість здавалась руїною. Відступаючі американські патріоти, яких гессекці з ненавистю називали паліями, перетворили в попіл хліба на полях. На вулицях скрізь валялась дохла худоба. Серед руїн будинків безладно лежали комоди, стільці, люстра, картини в золотих рамах, битий посуд. Декому з солдатів, які проходили мимо цих знівечених скарбів, кортіло взяти з собою якусь річ. Але треба було продовжувати похід. Увечері прийшли вони нарешті до Флетбуша. Крім кількох будівель, тут усе згоріло.

Каспару стало відомо, що він мусить розлучитися з друзями. Його і Шмельцле відряджали до хірурга в польовий шпиталь, нашвидку влаштований в напівзгорілій шкільній будівлі, що стояла при вході в містечко.

Розлука з товаришами зараз була для Каспара важчою, ніж будь-коли.

— Бувайте здорові! — буркнув Шмельцле, що стояв у задніх рядах.

Анзельм, який ніс носилки в передовій лінії, і Дібольд обернулись до них і закивали головами. Обличчя Дібольда стало серйозним, майже суворим. Чи думав він про те, про що вони домовлялись? Як «хотіли косити сіно, коли сяє сонце», як збиралися перебігти в сум’ятті першого бою? Чи зможе він своєчасно сповістити їх, зв’язатися з ними?

Злидні і людські страждання у шпиталі прикро вразили Каспара, і він тимчасово забув про друзів. Хірург, товстий чоловік з одвислими важкими щоками, лежав у кріслі і хропів; біля його ніг стояла маленька діжечка з горілкою. Коли Шмельцле і Каспар відчинили двері, з тісного переповненого приміщення дихнуло на них гидким смородом. Серед солдатів авангарду, які до цього майже ночували без наметів, було багато хворих на дизентерію, вони мучились від кривавого проносу. Тут же лежало кілька чоловік, поранених під час незначних перестрілок і сутичок. Невистачало лікарів, санітарів, ліків і дієтних харчів, коротше кажучи, невистачало всього. Поранених не перев’язували по три-чотири дні, в їх смердючих, гнійних ранах позаводились черви, яких Шмельцле, що негайно взявся за лікування, виймав пригорщами. Каспар, сповнений жаху, спостерігав, як більшість із цих нещасних у неймовірних муках корчились на голій підлозі, інші зітхали вже востаннє. Серед живих лежали мертві, йому потемніло в очах.

Шмельцле з одного погляду розумів, як почуває себе Каспар.

— Розпалюй швидше вогонь, хлопче, — наказав він. — Перш за все нам потрібен окріп. Клади в нього зонди, пилки, ножі, голки і нитки; це все ти знайдеш у моєму саквояжі. Потім ми поховаємо мертвих; мертві підождуть. Ох, якби моє слово щось важило, то цей п’яниця хірург був би розстріляний.

Старечі очі Шмельцле співчутливо поглядали на змучені обличчя хворих.

«За одного померлого ландграфові відшкодовують стільки ж, скільки за трьох поранених, — спало йому на думку. — Чи не це є причиною того, що ці бідолахи змушені тут загибати? Чекайте-но, ясновельможні панове, батько Шмельцле насолить вам!»

Каспар втомився як собака. Він напружував усі сили, щоб не заплющити очей. Часто хлопець був близький до непритомності, коли бачив кров, що текла з ран хворих, які кричали від жаху та болю. Він щоразу відчував це, коли старий тремтячою рукою водив ножем по ранах. Наскільки краще було б Каспару лишитися в загоні і лежати під дощем куль в окопах, ніж переживати тут все це лихо!

Проте Шмельцле майстерно вмів тримати своїх пацієнтів і помічника в доброму настрої. Даючи ліки чи очищаючи рани, готуючи мазі чи складаючи перев’язочні пакети, він розповідав хворим про своє строкате життя, сповнене пригод, що він їх справді пережив або вигадав для їхньої розваги. Він розповідав про місто Семлін, яке називав раєм на землі тому, що там було три святкових дні на тиждень: християнський, єврейський і турецький; розповідав про чуму в Турції, від якої йому вдалося уникнути смерті, про свою подорож до містечка Банзова, де він мав одружитися з удовою, яка була йому до вподоби, ще й до того ж мала хорошу ділянку землі і власну аптеку. Зрештою, як це часто буває в житті, все спливло за водою.

Шмельцле підвів сухорляву голову. В приміщенні стало тихо. Тільки один солдат ще не спав, його опухле обличчя було зелене, як листя. Надірвані груди часто підіймались і опускались. Навколо рота пінились криваві бульбашки.

Старий загасив світло і вийшов з Каспаром надвір. Уже світало. Жадібно вдихав ривками Шмельцле свіже повітря. Він вивів хлопця на пустинну галявину за шпиталем.

— Тут буде кладовище, — вирішив Шмельцле.

Каспар приніс із льоху два заступи. Мовчки вони почали копати. їхні обличчя обливались потом, боліли спини і руки, але роботи вони не припиняли. Тільки один раз Шмельцле підвів голову і прислухався до канонади за горою.

— Краще було б поховати війну, — пробурчав він.

Гуркіт канонади лунав загрозливо, ніби наступаючий шквал грози.

Пізніше хлопець працював сам, бо Шмельцле був потрібний хворим.

До вечора Каспар зробив цілий ряд могил, на яких, оточені соснами, здіймалися грубі дерев’яні хрести, як останній знак любові товаришів.

Пізно вночі, коли Каспар приліг відпочити, у шпиталі з’явився Анзельм. Він дуже поспішав і мав стомлений вигляд.

— У американців хороша техніка бою, — тихо сказав він. — Вони ховаються за поодинокими деревами, кущами, стінами й скелями. Звідти раптово стріляють, упевнено влучаючи з своїх довгих рушниць на досить далекій відстані, і, навіть відступаючи, зникають так само швидко, як і з’являються. Сьогодні ми мали день відпочинку, але зараз готуємось до наступу. Корпус англійців уже пересувається на Бедфорд, батальйон легкої піхоти, який я тільки що бачив, йде слідом. Дай боже, щоб ми програли бій. Шмельцле, мені потрібна корпія.

Каспар прокинувся. Його тягнув за вуха хірург, налиті кров’ю очі якого Каспар бачив уперше.

— Ось де він! Сплюх! Наточи мені швиденько пилки для кісток і ножі.

Каспар протер очі. Стояв погожий день; світило сонце, але навколо гриміло. Це була канонада, вона чулася зовсім близько. Та Каспар не мав часу довго слухати цей гуркіт. Хірург у закривавленому фартусі, як різник, промчав мимо нього і крикнув:

— Поспіши ж ти, нарешті!

Несподівано почувся голос Шмельцле:

— Осмілюсь доповісти, хлопець усю ніч важко працював, не склепляючи очей! — і вже з сусідньої кімнати він додав: —…тоді, як інші, надудлившись горілки, спали!

Хірург знову закричав; він гримав на солдата, якому осколок ядра роздробив стегно, щоб той нарешті сидів тихо і мовчав.

Каспар був неуважний в роботі, за що одержав кілька ляпасів і тумаків. Усе, що відбувалося з ним і коло нього, хвилювало його менше, ніж гуркіт наростаючого бою. З будь-якого приводу він виходив надвір, щоб кинути погляд па височину, звідки лунали то часті постріли рушниць, то вибухи гармат. Гессенські частини мали вести там бій, але дерева й кущі, пагорки та будівлі заважали йому спостерігати. Якби можна було вилізти на дзвіницю!

Каспар глянув ще раз на височину і кинувся вбік від шпиталю, перед дверима якого скупчився цілій потік хворих і носилок. Він побіг у напрямку до церкви повз руїни й пожарища вздовж розпеченої сільської вулиці. Двері в церкву були прочинені. Всередині пахло, як у казармі. Рожеве проміння, що пробивалося крізь церковні вікна, освітлювало розкидану на підлозі солому. Забута кимсь гессенська гренадерська шапка стирчала на голові дерев’яного святого. Тут, певно, ночували їхні солдати. Кроки Каспара гучно лунали у великому холодному приміщенні. Двері до дзвіниці зловісно завищали. Сходи скрипіли. Каспар піднявся нагору; серце його шалено калатало.

Він штовхнув засноване павутинням вікно дзвіниці — з нього все було чудово видно на всі боки. Його очам відкрилась панорама бою. Здавалось, рукою дістанеш — так близько простяглися, залиті палючим сонцем, американські окопи, що навскіс прорізували вузький берег острова. До окопів тяглися три вулиці від пристані. Місцевість була гориста, вкрита густими лісами та чагарниками, перетята болотами і вузькими ярами.

Дедалі сильніше лунали звуки бою, що точився на флангах, але за пороховим димом майже нічого не можна було розглядіти. Виднілись тільки резерви, які повільно просувалися по двох вулицях. Середня вулиця кишіла частинами в гессенській формі. Сонячне проміння виблискувало на тисячах багнетів. Каспар міг точно розпізнати гренадерів, сформованих у три загони. Перед ними марширували частини єгерів. Гессенці підходили до окопів усе ближче й ближче.

В строгому порядку, з прапорами, що майоріли на вітрі, перші ряди майже досяглі підніжжя. Тепер залишалося зійти на гору. Солдати поволі витягали гармати по стрімких схилах, підпирали важкі вози. Як це могло статися, що американці так безперешкодно дали їм прорватись?

Раптом земля здригнулася від гулу гармат, задрижали вікна від пострілів, і Каспар почав тремтіти. Від стрілянини розляглась далека луна. Багато гессенських солдатів упало і лишилось лежати, мов колоди. Інші йшли, як у Карельському лісі, не звертаючи уваги на зливу куль, жодним пострілом не відповідаючи на ворожий обстріл. Досягнувши вершини, вони зімкнули свої ряди і кинулись в атаку, випустивши два залпи з мушкетів, заряджених під час маршу. Дим почав вкривати їхні ряди.

Коли пороховий дим розсіявся, Каспар побачив, що на правому фланзі наступають на американців британські драгуни і легка піхота. Ворог опинився між двох вогнів. Він не міг більше триматись, і Каспар помітив, як серед людей, затиснутих в укріпленнях, зчинилося велике замішання. Пролунав залп з рушниць.

Кілька секунд у повітрі непорушно стояли димові хмари, згодом їх розірвав вітер, той самий вітер, що розносив звуки барабанів і свистків, які кликали на штурм, і луну гессенського ура: «Шуррі! Шуррі!» хрипкий крик воїнів — ознака того, шо з багнетами наперевіс вони йдуть уперед.

— Шуррі! Шуррі! — кричав Каспар у самозабутті.

Але наступної ж миті він отямився від свого захоплення. На його щоці горів ляпас.

Анзельм стояв коло нього. Хлопець ще ніколи не бачив друга таким злим. Ляпас від його руки був набагато дошкульніший за ті побої, які він терпів від свого хазяїна Гемпеля. Каспар відчув, що його очі стали вологими від сорому. Він не був більше кухарчуком із «Золотого якоря», що міг, як зачарований, з розчервонілими вухами гнатися за солдатами, коли ті з барабанами і полковою музикою ішли по вулиці.

— Вибач, Анзельм, — попросив він тихо.

Друг відштовхнув його рукою.

— Рюбенкеніг тяжко поранений, — сказав він приглушено. Ходімо швидше, нам треба його забрати.

Жах пройняв Каспара. Разом з Анзельмом побіг він у напрямку битви, яка все ще тривала. По дорозі вони наздогнали багато лікарів І фельдшерів, які так само йшли до місця битви, на висоту Гвіани. Раптом Каспар пригадав, що друзі домовились разом утікати. Що ж вийде тепер з втечі? Що ж буде без Рюбенкеніга? Бідний Рюбенкеніг не зможе ж… Ні, ні, ні, це не мусить, не повинно статися!

Анзельм теж, здається, думав про Рюбенкеніга; він сказав, ніби закінчуючи Каспарову думку:

— Ні, ні, ми не можемо залишити його. Ми повинні чекати…

Їм треба було поспішати, а просуватися вперед дедалі ставало важче. Вулиця похило спускалась на північ і за кілька кроків унизу вклинилась в чорний мовчазний ялиновий ліс. Дороги були забиті возами з амуніцією, гарматами, санітарними повозками, з яких чувся стогін поранених, похідними кухнями, обозами, навантаженими наметами і табірним майном. Погоничі покидали упряжки, а тварини від гуркоту ядер сполошилися і, натикаючись одна на одну, розбіглися в різні боки.

— Гляньте-но, ось вони!

Фельдшер, що йшов попереду, звернув увагу друзів на групу людей, які мовчки йшли на гору під охороною гренадерів. Це були американські полонені в обшарпаній, подертій на шматки уніформі; більшість в одних тільки чорних, білих або фіолетових льняних куртках та сорочках на іспанський лад; деякі босоніж, в злиденній селянській одежі, з продовольчими торбинками і великими пороховими рогами за плечима.

Гренадери змусили переможених відчути ганьбу поразки. Вони запрягли американців у гармати і поганяли, як бідних в’ючних тварин. Полоненим було важко тягнути, бо дорога йшла вгору. Коли вони трошки відставали, залізні чудовиська котилися назад і загрожували розчавити задніх колесами і всією своєю вагою злетіти зі схилу.

— Я більше не можу, — поскаржився чийсь захеканий голос.

Один з гренадерів з тупими очима підскочив до полоненого і почав його бити прикладом по голові.

При цьому він, мабуть, мало думав.

Кілька фельдшерів зупинились і злорадно поглядали на американців.

— Боже, це ж опудала! — закричав один з них.

— Цих каналій, мабуть, обдурили, сказавши, що ми їх усіх перевішаемо, — пояснив гренадер, що проходив мимо. — Під час дикої втечі до Бруклін-Феррі чимало їх потрапило в болото і здохло там. У лісах їх повно, майте на увазі, вони лукаві! І більшість із них такі боягузи, що краще дадуть себе застрелити, ніж проситимуть помилування.

— Дуже дивний доказ полохливості,— пробурмотів Анзельм.

Друзі дістались до укріплень Гвіани і попрямували на останній пагорб. Зійшовши на вершину, вони побачили цілий натовп полонених, що, як зграя коників, ворушились на спустошеному полі. В загородженнях, вовчих ямах, окопах і біля земляних валів тривали ще сутички. З навколишніх лісів чулись поодинокі постріли. Все більше й більше можна було побачити поранених гессенців і американців, які, ойкаючи і стогнучи, лежали край дороги, як мертві птахи.

— Ради бога, друзі, — кричав один, — дайте мені хоч краплю води, мене палить від спраги!

— Де ж Рюбенкеніг? — занепокоєно спитав Каспар.

— Скоро ми будемо коло нього.

Вони минули польову кузню, в якій підковували коня. Недалеко з свистом пролетіла зграя качок; Каспар чув, як вони опустилися на ставок. Анзельм раптом відскочив убік. Сліпа куля пролетіла над його головою і вдарилась об землю; грудки розлетілися в різні боки. Обоє друзів з жахом простували далі. За мить по дорозі, що вела через густий лісок, їх до глибини душі вразила страхітлива картина. Каспар наштовхнувся на американця, який з відкритими очима нерухомо притулився до берізки. Оглянувши його, він з жахом виявив, що чоловік мертвий і прип’ятий до дерева таким багнетом, які носили єгері. По виразу обличчя чоловіка можна було судити, що він боровся до останньої хвилини. Брови його насуплені, кулаки войовничо стиснуті, рот напіввідкритий.

— От варвари! Підлі варвари! — студент, глибоко вражений, зупинився перед мертвим.

Він поклав руку Каспарові на плече і потягнув його далі. Глибше в лісочку, де, напевне, відбувався багнетний бій, Анзельм побачив чимало прип’ятих до дерева людей, що померли в муках, і йому захотілося позбавити Каспара від цього страшного враження.

Вони пройшли повз клен, в гіллі якого стояв на колінах мертвий вартовий з полку Ралля; його обличчя, як уві сні, було звернене до неба. Мертвих траплялося все більше й більше, застиглих і нерухомих, як залізо.

Хлопець насилу переставляв ноги. Він почував себе хворим, ніби під час першого морського шторму, який довелось йому пережити на «Мері Елізабет», тільки тепер було ще гірше.

Поле бою, яке простягалося навколо укріплень, було вкрите покинутою поламаною зброєю, кривавим ганчір’ям і шматками різної одежі. Навіть черевики, капелюхи і хлібні сумки лишили американці напризволяще, щоб полегшити собі втечу. Серед цього хаосу на пеньках, на камінні або просто на голій землі сиділа навпочіпки партія полонених. Вони здавалися зовсім знесиленими і, очевидно, чекали, що з ними зроблять переможці.

Прибіг фельдфебель Купш.

— Гренадери, як ви можете терпіти цих собак? Чому ви їх не повбивали?

— Еге, якби ми знали, пане фельдфебель… — непевно почулося з боку солдатів.

Розлючений Купш витяг шаблю і наніс одному полоненому кілька ударів тупим боком клинка по голові.

— Така падлюка не має, мабуть, ніякого разуму в черепі? Зрадник батьківщини! Багнетом його в кишки, кулі шкода! Ось, маєш! Так треба з ними обходитись, а то вони ще подумають, що перебувають на відпочинку.

Деякі полонені намагалися захистити себе від гренадерів, то налетіли на них; інші впали навколішки і благали помилування; решта зі стогоном розбіглася в різні боки, але гренадери і єгері, що проходили тут, знову зігнали їх докупи.

Фріц Кляйнпауль на чолі своїх друзів з захопленням наслідував приклад Купша. Фріц був поранений, і його ліва рука лежала на перев’язці, але права була здорова. Він вдерся в гущу полонених і бив їх кулаком в обличчя.

— Ти, собако, ще нічого не одержав від мене! — бурчав він, сповнений ненависті.

Його очі випнулися з орбіт, білки стали величезними і налились кров’ю: він підбіг до молодого полоненого, волосся якого, обличчя і комір сурдута були залиті кров’ю, і щосили вдарив його прикладом рушниці по свіжих ранах, Фріц злорадно закричав, коли той скорчився і новий потік крові залив йому обличчя.

Еммеріх і Ралль із своїми ад’ютантами, як і деякі офіцери з штабу фон Гайстера, що об’їжджали поле бою, були свідками цієї сцени. Гладке обличчя Еммеріха сяяло від задоволення.

— Солдати, король платитиме нам цілий рік за такий день, як цей, — по-військовому, в ніс прогаркавив він. — Чим швидше ми переможемо, тим швидше зможете ви повернутись додому.

Фельдфебель Купш виструнчився перед офіцерами для рапорту:

— Пане полковнику! Пане майор! Фельдфебель Купш покірливо доповідає, що в полон захоплено шістдесят американських бунтівників і здобуто ворожі знамена!

На його знак єфрейтор поклав перед начальством здобутий в бою прапор. Задоволено дивились усі на червоний одамашок, на якому були вишиті слова: «Свобода або смерть!»

Спільна перемога зблизила солдатів і офіцерів. З інтересом слухали вони, про що говорив балакучий фельдфебель.

Ми полонили чимало так званих полковників, старших лейтенантів, майорів та інших офіцерів. Але тільки дехто з них в обмундируванні, інші всі виглядають, як набрід, що позбігався з різних кінців. І вони, звісно, без звання, звичайні кравці, шевці, перукарі, трактирники і таке інше. Декого мої гренадери вже почастували палицями, бо вони не визнають таких людей за офіцерів.

— Вони, звичайно, хотіли б краще потрапити до рук англійців, — посміхаючись, сказав лейтенант артилерії.

Але Еммеріх був іншої думки:

— Червоносурдутники теж не дуже церемоняться з цими злодіями і постійно закликають нас робити те ж саме.

Він стояв у своїй улюбленій позі, розставивши гладкі короткі ноги, і поглядав на гренадерів. Всупереч усім наказам вони несли шаблі на грудях, а їх важкі суконні сурдути були розстебнуті, бо стояла страшенна спека. Він вирішив пробачити їм це завдяки здобутій перемозі.

— Добре. Чудово, Полонених офіцерів відправити в головну квартиру генерал-лейтенанта фон Гайстера; солдати будуть відправлені на кораблі. Купш, ти будеш представлений до нагороди великим бронзовим орденом. Розійдись!

Рюбенкеніг лежав, простягнувшись у заростях поблизу дороги, і, здавалося, спав. Ноги його, взуті в блискучі чоботи, лежали у великій калюжі крові.

— Гей, товстун! Рюбенкеніг! — зігнувшись, Анзельм тихенько торкнув його.

Рюбенкеніг розплющив очі і посміхнувся, впізнавши друзів. Потім глянув на свої поранені ноги і зітхнув.

— Зі мною тепер нічого не трапиться.

Він розумів, що доля його вирішена. Все, що станеться тепер, може бути тільки легшим, ніж те, що було.

— Ну, Каспар, Анзельм, як справи?

— Хочеш ковток рому? — запитав студент.

— Не скажу — ні. — Рюбенкеніг випив з помітною насолодою і витер рота.

— Я хочу також і черв’якам принести радість, — пожартував він.

Анзельм нашвидку перев’язав хворому рани і поставив біля нього носилки. Потім покликав Каспара допомогти йому підняти Рюбенкеніга.

— Ще молодим хлопцем, у Потсдамі, я прогуляв півночі, а решту проспав у вуличній канаві, — розповідав товстун, тим часом як обоє друзів докладали всіх зусиль, щоб якомога обережніше підняти його. — Коли я прокинувся, бачу стоїть переді мною генерал і питає: «Свиня, чого ти лежиш на вулиці?» А я йому відповідаю: «Ваша світлість, я не маю карети, яка б одвезла мене додому…» Гопля, взяли!

Рюбенкеніг уже лежав на носилках. Тільки тремтіння ніздрів видавало, як йому боляче.

— Коли я дивлюсь на тебе, Каспаре, — раптом сказав він, — мені здається, що ти мене жалієш. Але не треба мені співчувати. Може, ти глянеш, чи мої чоботи цілі?

Чоботи не були пошкоджені, але обидві ноги нижче колін були прострілені до самих кісток і здавались неживими.

— Коли я знову носитиму хороші чоботи… — пробурмотів Рюбенкеніг.

Раптом його почало морозити. Він натягнув на обличчя шапку до самого підборіддя і всю дорогу до Флетбуша не промовив ні слова.

— Тут нема місця! — крикнув лікар, коли друзі з’явились у шпиталі

Але Шмельцле, який саме пускав одному солдатові кров з обох рук, подав їм знак іти в сусіднє приміщення. Він злякався, коли зняв шапку з голови Рюбенкеніга і побачив його спотворене від болю обличчя. Та коли хворий розплющив очі, старий спробував пожартувати:

— Це добре. Мені якраз треба пошматованих солдатів, щоб лагодити їх.

Він обережно розстебнув Рюбенкенігу чоботи і з допомогою Каспара спритно стягнув їх з ніг. Потім промив рани, накрив прохолодним полотном ноги Рюбенкеніга і сказав йому:

— Погані справи, друже мій.

До шпиталю прийшли Зеекатц і Дібольд. обидва з чорними від порохового диму обличчями. Вони тихо розповіли Анзельму, як чимало солдатів, незважаючи на команду офіцерів, дезертирували в загальній метушні і як їм легко було зникнути. Зніяковіло вони подивились на Рюбенкеиіга.

— Тепер ти спокійний чоловік, — намагався втішити хворого Дібольд, — Ти хоч певний, що повернешся додому.

— Я не хочу, — буркотливо сказав Рюбенкеніг, думаючи про зауваження Шмельцле.

— Ти що, хочеш тут лишитись? Тобі тут подобається? — спитав здивований Зеекатц.

Подумавши трохи, Рюбенкеніг відповів:

— Мені там не подобається.

Шмельцле, який, добре вимивши руки, розкладав зонди, ножі й пилки, промовив:

— Так, можливо, краще лишитися тут. Що ми знайдемо дома, коли після довгих років повернемось туди? Ми вже не ті, що були, а наші домашні, до яких ми сьогодні прагнемо… — Раптом він замовк. Увійшла дружина гессенського майора в супроводі молодих офіцерів; вона обдаровувала поранених маленькими пакетами тютюну і кількома втішними словами.

Дама зупинилась і коло Рюбенкеніга.

— Що у тебе? — запитала вона.

Товстун глянув на неї очима, сповненими ненависті. Він ледь помітно посміхнувся.

— Гойдалка.

— Ти невірно мене зрозумів. Я питаю: чого ти тут лежиш?

— Бо мене зробили солдатом, ваша світлість.

— Е…. ні, ні, дорогий чоловіче, я я питаю: де ти був поранений?

— Не в Гессені. Там би зі мною такого не трапилось.

— Ради бога, що тобі сказав лікар?

— Мені потрібні здорові солдати, тут для тебе місця немає.

Дама кусала собі губи від люті. Вона хотіла ще щось заперечити Рюбенкенігу, але роздумала і вибігла раптом з кімнати в супроводі безпорадних офіцерів.

Анзельм засміявся.

— Якби Рюбенкеніга не було, його треба було б комусь винайти.

— Ну, тепер треба починати процедуру! — нагадав фельдшер.

Вони поклали Рюбенкеніга на операційний стіл.

— Гей, мої чоботи! Дайте сюди мої чоботи! Поставте їх тут коло мене на табуреті.

Шмельцле подивився на чоботи, потім на Рюбенкеиіга, не наважуючись сказати правду. Мовчки він перев’язав йому стегна і нарешті промовив:

— Рюбенкеніг, любий. Я мушу ампутувати тобі обидві ноги. Щоб запобігти гангрені…

— Ти що, збожеволів? Ампутувати? — Рюбенкеніг перелякався на смерть. — Що ж я буду… що я буду робити без ніг?

Каспар благально дивився на фельдшера, ніби той міг зробити чудо. А Шмельцле наполягав:

— Так повинно бути. М’якосердий лікар робить рани гнилими. Можеш віддати чоботи шпитальному служникові Мартлу. Одержиш дерев’яні ходулі і не знатимеш лиха. — Він дав Рюбєнкенігу випити порядну порцію горілки і підбадьорив його: — Ми не дозволимо зупинитись машині життя.

Навколо операційного столу зібрались товариші Рюбенкеніга, що прибігли сюди або із співчуття, або з цікавості, і багато хворих із шпиталю, які не хотіли лежати. Рюбінкеніг не дозволив себе ні тримати, ні прив’язувати. Від хвилювання, гарячки і горілки щоки його пашіли, і він виглядав досить жвавим. Коли Шмельцле почав уже водити ножем по тілу, він, здається, ще не збагнув того, що назавжди втрачає ноги. Замріяно розповідав Рюбенкеніг про той час, коли він успадкував добрячу суму грошей і до останнього пфеніга прогуляв їх із своїми товаришами по чарці. Жили вони в одному заїзді, мовляв, як пани, їли й пили, аж боки їм розпирало, ранком грали в кеглі, після обіду в пікет, а вночі відвідували театри.

— Ей, коли вже ти як слід почнеш? — перебив він раптом себе самого.

— Він нечутливий, як камінь, — сказав один гренадер, сповнений поваги до Рюбенкеніга. — І, здається, такий живучий, як дощовий черв’як. Не я буду, коли його Ноги не виростуть згодом самі.

Рюбенкеніг голосно зітхнув.

Шмельцле хотів навести його на інші думки.

— Гм, тобі подобалось ходити в театри? — запитав він. — Тобі треба було бути в Римі, коли я там практикував. Ми теж влаштовували комедії, щоб привернути пацієнтів. — Шмельцле зробив маленьку паузу і взяв пилку. — Ах, Італія — чудова країна для фельдшерів і цирульників! Це я зрозумів з першого ж дня, коли зустрів процесію біля собору Петра. Ой, ці мозолі дворянства! І ці затверділі як ріг ноги босих монахів, які лазили по сходах собору. Друже, на цьому можна було заробити!

— Які ж ви там комедії влаштовували? — поцікавився Рюбенкеніг, хоч обличчя його перекосилось від болю.

— Гм, одна особливо нам подобалась: в ній був розіграний судовий процес. Суддя, що сидів на судейському стільці із скіпетром у руці, дався на підкуп. Тут же він обмінявся з арлекіном одягом, дурень сів на його місце і присудив його до шибениці. Ай, люди, це був успіх! Потім виступала гарненька панночка, що звалася Діндонетта і була гладка, як туркеня. Дамочка танцювала на канаті…

— Танцювала? — повторив Рюбенкеніг тонким голосом. Підвівши голову, він раптом побачив, що його права нога трималась тільки на самій жилці.— Моя нога! — закричав він. — Дай мені спокій, Шмельцле! Пусти мене!

— Тихо! — благав його фельдшер. — Адже шибениця ще гірший інструмент. Зараз все буде готово!

Рюбенкеніг замовк, наче ягня перед стрижаєм. Він міцно зціпив зуби і почав сильно тремтіти.

Шмельцле все більше хвилювався; він також тремтів, а ножем водив так непевно, ніби дитина бритвою.

Рюбенкеніг плакав, Рюбенкеніг ридав. Раптом він так страшенно закричав, що навіть гренадерам, які звикли до горя і часто зустрічалися віч-на-віч зі смертю, зробилось моторошно.

Вони мовчки і безпорадно дивились на Рюбенкеніга, який, очевидно, втрачав присутність духу.

— Я б не хотів потрапити під його ніж, — почулося серед солдатів. — Краще ще раз під град куль, не обов’язково ж куля влучить.

Рюбенкеніг онімів. Обидві його ноги лежали в кадобі.

Шмельцле перев'язав кульші і зітхнув.

— Ну, гаразд, — сказав він. — Біль подолано. Як ти себе почуваєш, дорогий мій Рюбенкеніг? Тобі ще боляче?

— Так, Шмельцле! — скаржився оперований. — Так! Я навіть не знав, яким я був здоровим! Що я тепер, безногий каліка, робитиму?

— Не плач, тобі не треба буде чистити чоботи, — намагався втішити його Дібольд.

Натовп коло Рюбенкеніга розімкнувся. Майор Еммеріх прийшов відвідати своїх хворих гренадерів.

— А, Шмельцле, ну що тут? — спитав він ласкаво і підійшов ближче. — Ампутація, так? Як почуває себе пацієнт? — Еммеріх нахилився до Рюбенкеніга, жвава посмішка грала на його устах. На, чоловіче, ось тобі срібний таляр.

Рюбенкеніг гнівно відштовхнув руку Еммеріха.

— Ви, певно, гадаєте, що я згубив пару чобіт? Краще б я лишився вдома, то у мене були б цілі ноги. Ой, які ми дурні! Проливаємо кров заради чужих панів, як найманці без плати. А що завоюємо? Шість футів землі для безславної могили.

Рюбенкеніг обернувся до стіни, з прокляттям вимовивши ім’я графа.

Ще довгий час після того, як пішов Еммеріх, ніхто не наважувався голосно говорити. Рюбенкеніг дрижав у гарячці.

— Він помре, — прошепотів фельдшер, негайно оглянувши його. — Він дуже страждає. Помирати також треба вміти. В цьому ми всі учні й майстри.

Раптом двоє поранених, у яких були майже хлопчачі голоси, почали співати рекрутську пісню:

Королю служити мушу

Все життя. А як уб’ють…

— Люди, люди, киньте співати, — збентежено просив Анзельм.

Але нічого дивного не було в тому, що хтось мав померти; ті, що лишались живі, мирилися з цим. Два-три голоси перейшли на сумну мелодію:

Серед поля в землю кинуть.

Як собаку загребуть…

— Вони співають мені на смерть, — звернувся Рюбенкеніг напівзгаслим голосом до друзів, які навпочіпки сиділи навколо його постелі. — Повірте мені, я радий, що вмираю… Я для вас був би тягарем, як важкий ранець, що тре плечі. Не хитайте головами! — Насилу дотягнувся вій рукою до коричньовий шкіряних чобіт, що стояли у нього у головах. Він віддав їх Каспару: — Носи їх, — нехай тобі пощастить більше, ніж мені! Ти молодий. Може, ти повернешся в них з війни…

Погляд Рюбенкеніга був скерований кудись углиб. Він приєднався до пісні:

Там і друзі мої

Вже лежать у землі…

Голос його тремтів, як полум’я згасаючого вогнища:

Боже, зглянься наді мною.

Не дай впасти серед бою…

Раптом Рюбенкеніг перестав співати. Обличчя його стало свинцевого кольору. Голова враз упала назад. Очі закотилися під лоба.

— і ти так любив життя! — тихо сказав Шмельцле, закриваючи йому повіки. Фельдшер боровся з риданнями, кусаючи собі губи. — Хіба не краще було б, якби це трапилося зі мною? Я старий. Але смерть не робить вибору…

— Каспар тут? A-а, ось він.

Каспар, приголомшений горем, ридаючи і стогнучи, сидів у кутку, коли в шпиталі з’явився Себіш. Хлопцеві треба було зараз же йти з кухарем. Полковник Ралль і майор Еммеріх влаштували для полонених офіцерів-бунтівників обід, і там тепер було навалено цілу гору брудного посуду.

— Я б з ними не так обійшовся… — пробубонів Себіш.

Він не дав Каспарові попрощатися з мертвим; хлопець мало не забув чоботи Рюбенкеніга.

До головної квартири під’їжджали повозка з провізією та маркітантський візок, проходили солдати з завойованими гарматами і гаубицями. Перед будинком стояв цілий взвод полонених, на чолі якого було до двадцяти дуже здорових і великих людей, що відрізнялись від інших ще й бездоганною блакитно-червоною формою та хорошими рушницями. Каспар прислухався: люди говорили по-німецьки!

Себіш штовхнув Каспара:

— Так, так, слух тебе не ввів в оману. Це люди з полку генерала Стерлінга, про якого так багато говорили. Червоно-сурдутники зустріли їх у лісі, але не стріляли, гадаючи, що вони гессенці. Ця помилка коштувала їм полковника Гран-та і ще багатьох офіцерів та вісімдесят солдатів. Ото треба знати, кому довіряти! Американським німцям сьогодні не можна вірити, вони підтримують цю бунтівну наволоч!

Повз ординарців, фельдфебелів і профосів, що охороняли бунтівників-офіцерів, Себіш і Каспар пройшли до приміщення в колишній ратуші, що було схоже на залу. Там за довгими столами, здається, в повній згоді, один коло одного сиділи, їли й пили англійці, гессенці й американці. Королівські офіцери намагались випитати у своїх сусідів по столу: яка сила у бунтівників, де стоїть Вашінгтон, як влаштовано головні укріплення, як вони блоковані?

Каспар помітив полковника Ралля, який під час загального галасу нахилився до фельдфебеля Купша, що повідомив його про прибуття полонених з полку генерала Стерлінга.

— Зараз же приведи офіцерів сюди! — наказав Ралль.

Незабаром у дверях з’явився американський полковник, рука його була на перев’язці. З першого ж погляду він викликав цікавість і симпатію у Каспара. Спокійно і гідно пройшов цей полковник через зал у супроводі свого штабу.

Еммеріх підвівся і ступив кілька кроків йому назустріч.

— Майор Еммеріх! — гаркнув він.

— Полковник Штурц! — Широким жестом непошкодженої правої руки американець рекомендував інших офіцерів: — Капітан Бреден, лейтенант Бушбек, лейтенант Візенталер…

Еммеріх перебив його:

— У вас, бунтівників, кожен солдат може бути офіцером?

Гессенці підтримали зауваження Еммеріха глузливим хихиканням. Деякі англійські офіцери зашушукались. Мовляв, Еммеріх трохи далеко зайшов у своїх зауваженнях. Незабаром накрили стіл для американських німців. Після того як вони сіли, підвівся англійський полковник і проголосив коротку промову. Перший вирішальний бій виграно, і англо-гессенська армія втратила лише дев’ятнадцять офіцерів та біля чотирьохсот солдатів, тоді як втрати американців перевершують три з половиною тисячі солдатів, а про рушниці, вози і шанцьове обладнання нічого й говорити. Тому він закликає американців до згоди, інакше їх повстання задихнеться в ще більшій різанині.

Англійці й гессенці почали завзято плескати. Англійський полковник задоволено закивав головою Потім звелів принести вина і всім налити. Тільки тоді він закінчив свою промову, проголосивши здравицю на честь його високості короля Георга III.

Більшість американців пили мовчки. Полковник Штурц навіть відсунув свій келих.

— Що таке? Чому ви не п’єте? — запитав Ралль схвильовано. — Якщо ви й тут хочете бути бунтівником, ми вас розстріляємо!

Тепер і англійці стали уважними. За столом виникло шушукання і загрозлива метушня.

Полковник Штурц підвівся і коротко й спокійно відповів:

— Багато років я був шкільним учителем у цій країні і доклав немало зусиль до того, щоб навчити своїх учнів, що король не буде нашим володарем, коли не буде поважати наші права. Ми вільні люди, І краще я віддам своє життя, ніж зміню свою думку.

Гей, ти що там стоїш, вирячивши очі! Прибирай тарілки! — накинувся Себіш на Каспара, який наче зачарований дивився на американсько-німецького полковника.

«Цього хлопця завжди тягне до найгірших елементів, — думав Себіш, дивлячись на Каспара, коли той мив посуд. — На жаль, йому ніколи нічого не доведеш. Коли б можна було заглянути за його похмуре чоло!»

Лише після того, як американці пішли геть і столи були винесені, Себіш дозволив Каспару прибрати рештки посуду.

Зал був порожній. Останні червоно-сурдутники прощалися з Раллем і Еммеріхом. Обидва з лицемірною відданістю проводжали їх компліментами до самих дверей. Але тільки-но вони лишилися самі, як Ралль накинувся на офіцерів його англійської величності.

— Що за тюхтії! — кипів він од люті.— Замість того, щоб використати замішання американців і вчасно відправити військові кораблі в Іст-Рівер, щоб відрізати цим пройдисвітам відступ і ще сьогодні викурити їх з окопів, сер Гоу зупиняється! Це стратегічний злочин. Та коли щось скажеш, то лише опечеш язика. Ох, так і мусиш тримати язик за зубами і сидіти склавши руки, тоді як пальці так і сверблять розправитися з цими горе-вояками.

— Прокляття, — зітхнув Еммеріх. — Американці тікали, наче якийсь набрід. Вони ж не знають, що таке дисципліна. Чи ви бачили хоч одного бунтівника, який уміє правильно пристукнути підборами? Жоден з них не був на службі. Мін кравець по дрібному ремонту Цігенвальд або трактирник Гемпель з Касселя відігравали б тут, напевно, значнішу роль.

Уявивши собі не, Ралль і Еммеріх глузливо розсміялись і вийшли з головної квартири.

Гессенські частини стали табором просто неба навпроти укріплень бунтівників. Важко було підтримувати вогонь сирими дровами на страшному вітрі Сукняні мундири заскорузли від бруду й поту і не захищали від раптового холоду. День схилявся до вечора. Постаті солдатів ставали темнішими й різкішими, а далі й зовсім зливалися з спустошеною місцевістю.

Подекуди ще тривала перестрілка, спалахуючи, мов блукаючі вогники, в густих лісах околиці. В темряві і загальному замішанні все переплуталось. Майже всі роти були розпорошені. Солдати губили дорогу, спотикались об коріння і кущі, потрапляли у заглибини. Часто не знали, йдуть вони вперед чи назад, де друг, а де ворог. Для тих, хто хотів дезертирувати, було досить нагод здійснити свій намір; скоро вся місцевість була повна білявими «Jajа» — солдатами, які стукали у вікна селянських садиб і просилися стати за наймитів. Дезертирували і англійці; тікали цілі пости і кавалерійські патрулі.

Після гвіанської сутички, в якій була пролита перша гессенська кров, деякі з гессенців щиро зненавиділи ремесло найманця. Один солдат, зрозумівши свою ганебну роль, впав у такий розпач, що першої ж ночі відвів свою дружину й двох дітей у кущі і застрелив їх, а сам утопився в річці.

Однак більшість солдатів складалася з авантюристів, урвиголів і нещасних, які, не розуміючи справжніх обов’язків честі, залишались вірні своєму прапору. Вони, як і їхні пани, по-святковому відзначили цей день. Щодалі від поля битви, то більше зростала їх впевненість у собі. І після своєї легко здобутої перемоги вони вбачали справу американців загубленою і посилали прокляття генералу голодранців Вашінгтону та його армії, що сиділи в мишоловці. Вони вже зараз складали плани на майбутнє, коли війна буде виграна. Дехто хотів організувати експедицію в індійські райони, інші бажали лишитись там назавжди, тоді як ще в інших метою всіх мрій і бажань був близький Нью-Йорк.

Уперше за стільки часу солдатам знову дали м’ясо і портер. За особистим розпорядженням сера Гоу їм видали навіть ром на честь свята перемоги. Кілька п’яних жартівників — колишніх наймитів — зробили з соломи опудала, вбрали їх в капелюхи з м’якими крисами і в обідрані сурдути бунтівників. Потім почепили на них патронташі і прив’язали до рук бунтівницькі прапори. Ці опудала мали означати генерала бунтівників Джорджа Вашінгтона з його штабом. На них зразу ж посипались удари і каміння. Солдати забули за цією розвагою про холод і туман, який, мов дрібний дощик, проникав у всі пори. Вони не припинили гри навіть тоді, коли вітер збивав їх з міг, не вгамувались і тоді, коли пішов дощ. Одному єгерю спало на думку спалити ці солом’яні опудала ворогів. І тут же спалахнуло яскраве полум’я, затріщала солома. Хтось влаштував з пороху фейєрверк, навколо лунали вигуки радощів і помсти. Коли вже вогонь згасав, один із солдатів помітив, що опудало Вашінгтона тільки ледь обгоріло. Його підпалили ще раз, але, на досаду брутальним хлопцям, воно не хотіло займатись. Нарешті сильний дощ зірвав усі їх старання. Один забобонний солдат, охоплений страхом, утік геть. Інші зробили те саме. Радісний настрій наче вітром здуло.

Генерал Вашінгтон і його військова рада побачили, що позицію в Брукліні втримати неможливо, оскільки англійці почали підготовку до блокування своїм флотом Іст-Ріверу. І Вашінгтон вирішив відступити з своїми частинами до Нью-Йорка. Це був рискований захід, який вимагав мужності, маскування і поспішності. Під захистом туману і нічної темряви почалась висадка Не одну годину працювали човнярі з обмотаними веслами; різні човни невтомно перевозили каналом армію патріотів на північний берег.

Лише рано-вранці тридцятого серпня, коли останні човни покинули берег Брукліна, гессенські форпости викрили цей маневр ворога. Повітря було таке прозоре, що можна було бачити людей і навіть колір їх вбрання на вулицях Нью-Йорка, що лежав на протилежному березі. Там зібралися солдати й цивільні, які, витягши шиї, з цікавістю розглядали своїх ворогів.

Гессенці могли тільки обстріляти кілька човнів, які ще були в дорозі. Прямим попаданням вони потопили одне судно, на якому було приблизно двадцять солдатів. А решта досягла мети без жодних втрат.

Частини Гоу негайно вирушили на Бруклін. Солдати натикались на траншеї, окопи і частокіл, але нічого не знаходили там, крім важких гармат, забитих цвяхами і загрузлих в багні, розкиданої амуніції та продовольчих запасів. Усі американці до останнього солдата вибрались з пастки.

Поразка біля Лонг-Айленда була тяжким ударом для армії свободи. Американські патріоти збентежились, і багато з тих, у кого кінчався термін служби повертались додому. Збільшилось дезертирство. З великими труднощами генералові Вашінгтону вдалося втримати своє військо. Особливо зросла небезпека тоді, коли королівські частини захопили весь берег Брукліна і збудували на ньому свої укріплення, а сильний англійський флот, що крейсував біля Лонг-Айленда, на повних парусах обійшов американські батареї і став на якорі на відстані гарматного пострілу од Нью-Йорка.

Розділ шістнадцятий

«Тепер ми вже напевно візьмемо бунтівників у лещата, вдруге вони від нас не втечуть», приблизно так говорили гессенці, із завзяттям копаючи окопи. Незважаючи На палюче сонце, вони старанно виконували свою роботу; солдатам уже ввижався кінець війни.

Вони бачили, як ворог на протилежному березі гарячково вживав заходів, щоб утруднити висадку королівських частин. Уже кілька днів тривала безлад на перестрілка. Неодноразово американці намагались дістатися на баркасах до Брукліна; ці вилазки завжди закінчувались швидким відступом під вогнем гессенських рушниць, але американці тримали англійців і їх найманців у безперервній тривозі. Було багато й інших хвилювань. Одного разу поширилась чутка, ніби в таборі вибухнуло гарматне ядро. Офіцери й унтер-офіцери всюди шукали листівки німецькою мовою, які несподівано з’явились у солдатів. У цих листівках американці обіцяли кожному гессенському перебіжчикові п’ятдесят акрів землі, чотири осли, одного вола, дві корови, чотири свині і ще багато дечого. Ніхто, писалось там, не буде примушений воювати на боці американців; та якщо хтось добровільно стане в ряди патріотів, той завжди буде бажаним бійцем, і його підвищать у чині на один ранг.

Себіш скоро виявив, що ці листівки правили за обгортку на пакетиках тютюну для люльок, які маркітантка Катрін тримала для продажу у своєму візку. Стару зараз же взяли на допит. Вона пояснила, що читати не вміє, а товари купувала у незнайомого крамаря з штату Айленд; проти всяких інших підозр вона протестувала.

Чи можна було їй вірити? В усякому разі тютюн конфіскували на користь полкової казни, а стару застерегли, що вдруге в неї відберуть посвідку маркітантки і покарають двадцятьма ударами палиці.

— Осли, корови, свині — це все тільки обіцянки! — каркав Себіш, ляскаючи долонею по листівці. — А гляньте на них, чи схожий хоч один із цих бунтівників на такого, який хоч колись їв щось путнє або пив ром?

Фельдфебель Купш схвально закивав головою.

— Цими принадами, які вони пропонують, не спокусити справжнього гессенця, тільки негідник і зрадник піймається на такий гачок.

Якось уранці, на здивування всіх гессенців, у найкращому настрої повернулись у свою частину шість їхніх товаришів, які були взяті в полон під Гвіаною. Полонених швидко закидали питаннями і дізнались, що американці відправили їх у Філадельфію, але там їх незабаром відпустили.

— Німецькі ремісники у Філадельфії (а там їх кілька тисяч) щодня їдять яловичину, запиваючи вином із срібних кухлів, — повідомив один.

— А по закінченні роботи вони їздять на прогулянку з своїми доньками у гарних колясках, — схвильовано додав інший.

Слухачі широко порозкривали роти й очі. Певно, правда те, про що їм розповідали в листівках? Вони хотіли переконатись, як жилось їхнім товаришам.

— Вест-індійський ром я пив чайними склянками, — сказав один вусатий єфрейтор, широко посміхаючись, — а поряд стояв пунш, сидр і пиво — сила-силенна. Америка — чудовий край для гуляк!

Потім у розмову втрутився сурмач:

— Я жер так, що все на мені тріщало! Варена картопля була до всякої страви. Чим нас тільки не годували! Там їдять і п’ють, скільки душа бажає.

— Зовсім інше життя, — зітхнув хтось.

— Гей ви, шельми, ану розійдіться! — закричав Купш, якого поспішно прикликав сюди Себіш. На грудях фельдфебеля блищала нова медаль. — Краще б ви, голодранці, лишились у Філадельфії! Вас для того тільки й відпустили, щоб ви своїми промовами підбурювали наших хлопців, собаки!

Один із солдатів глузливо засміявся. Купш обернувся. У колі солдатів стояли разом, як завжди, непокірливі: Анзельм, Шмельцле, Каспар, Дібольд і Зеекатц; ця ватага завжди була присутня, коли десь ремствували або бурчали. Студент тримав лопату над вогнем, на якій смажився великий шматок м’яса. Купш роздув ніздрі: м’ясо пахло непогано.

— Гм, ці живуть! — пробурмотів він заздрісно.

— Може, пан фельдфебель хочуть покуштувати? — запобігливо запитав Зеекатц.

Фельдфебель, здивований і задоволений, пропустив між пальцями свої довгі вуса.

— Оце-то я розумію, що хлопці.

Посміхаючись, стежив він за тим, як Анзельм розрізав кишеньковим ножиком м’ясо на шматки, як виділив Йому найбільший, а решту роздав товаришам.

Каспар відмовився від своєї порції: в нього ще зранку страшенно боліла голова, і йому не хотілося їсти.

Інші з апетитом кусали шматки м’яса; по їхніх обличчях було видно, скільки втіхи їм завдає те, що фельдфебель їсть разом з ними. Навіть Каспар сміявся в душі. Тільки Себіш, який лишився ні з чим, з сумом дивився на тих, що їли, і на прикрашеного орденом Купша; той мав усе, він же нічого.

— А де ж ви дістали м’ясо, хитруни? — запитав Купш.

Друзі, очевидно, чекали цього питання. Замість відповіді, Шмельцле почав завзято гавкати. Інші весело підтримали його.

— Найніжніше філе з такси, пане фельдфебель! — кричали вони, перебиваючи один одного, — на здоров’я, пане фельдфебель!

Купш зблід як крейда. Роздратований, відправив він Шмельцле і Анзельма назад до шпиталю; інших попередив гнівним голосом, що завтра вони будуть покарані стройовим навчанням. Потім він почав блювати.

Історія з собачою печенею облетіла табір із швидкістю вітру. Рідко коли траплялась нагода так добре посміятись. Звідусіль поприбігали солдати, просили докладно розповісти про цю подію і шумно тішились, що підмовнику хоч раз відплатили. Уже й річка заблищала в місячному сяйві, і світляки, наче розпечені кульки, почали літати в повітрі, а вони все ще сиділи купкою і раділи з вдалого жарту. Заради цього можна було примиритися і з штрафним стройовим навчанням. Зеекатц був у такому хорошому настрої, що після довгої перерви знову заспівав; потай від інших він склав пісню, яка була добре заримована. Це справило велике враження на товаришів.

Кассель — гарне місто, гарно та багато,

Не для нас те місто, ой, не для солдаті».

І жінки ридали, голосили діти,

І дівчата в’яли, як під осінь квіти.

Усі дивились на молодого хлопця, сірі легковажні очі якого сповнилися глибоким почуттям під час співу.

По шляхах крутих, гарячих

Ми ішли, ішли терплче

Край далекий вихваляли —

Буде добре нам — гадали.

Їли дуже мало.

Сухарі тверді, як камінь,

М'яса, масла, сиру небагато…

Дібольд зітхнув, поклав голову на руку і завмер у розпачливій мовчанці. Він думав про американську листівку, яку обережно зняв із своєї пачки тютюну і сховав у книжечці церковних пісень. Він разом з друзями хотів перебігти до американців. Погано, що вони не використали минулої ночі. Побоялись так рано почати цю рисковану справу. Але ж на що сподіватися? Тепер Анзельм і Шмельцле повернулись до шпиталю у Флетбуш. І знову пізно. Шелепи Дібольда нервово рухались.

— Може, нам спробувати поодинці? — пробурчав він.

— Але треба б заздалегідь домовитись про це з Анзельмом і Шмельцле, — тихо відповів Зеекатц. — Давай почекаємо до завтра.

— Ми не можемо втекти без них! — сказав і Каспар. Було туманно і тепло, але він змерз, аж чуби його цокотіли. Хлопець загорнувся в полотнище намету, притулився до Дібольду і намагався заснути.

Штрафне стройове навчання так і не відбулося.

Наступного ранку — це було п’ятнадцятого вересня о третій годині — їх підняли по тривозі. Миттю всі були на ногах.

Сонні гренадери і єгері, що належали до гессенського авангарду, спаковували свої речі, бігли до англійців і шотландців, шикуючись в ряди і шеренги. В бойовому порядку просувались вони вздовж Іст-Рівер перед очіма америкаців, які зібрались на протилежному березі, аж поки о дев'ятій годині не досягли місця посадки. На них чекало понад вісімдесят човнів і чотири військових кораблі, озброєні численими гарматами. Навантаження йшло як по маслу.

Англійські берегові батареї і військові кораблі почали сильну канонаду по ворожому форту. Укріплення вкрились вогнем і димом. Але і в кораблі влучило багато ворожих ядер, кілька щогол зламалось. Проте командуючі кораблями не ввертали на це уваги, а наказували посилити вогонь; вони вирішили примусити замовчати американські батареї і захопити місто навіть ціною власного життя.

Тим часом човни з екіпажем використали хороший попутний вітер і цілу годину пливли проти течії. За ними на короткій відстані йшли військові кораблі, на яких працювали, як пекарі перед печами, спітнілі, оголені до пояса каноніри; вони запалювали одну за одною американські позиції, щоб очистити берег від ворожих частин.

По сигналу всі зупинились. Потім кораблі рушили рівною лінією в напрямку острова Манхаттан, який лежав за три милі од міста.

В бойовому порядку частини висадились на берег. Спочатку вони майже не натрапляли на опір, тому що американці не встигли так швидко, як флот, дістатися пішки з Нью-Йорка до пристані. Англійська легка піхота зайняла «ручну висоту, а решта частин з гессенським авангардом розпочала наступ на Нью-Йорк. За кілька сот кроків авангард наскочив на велику кількість американських стрільців, які ховались за деревами. Гессенці врізались в них, мов наточені серпи, і з дикими вигуками погнали їх перед собою через зелені пагорби, маїсові поля, фруктові сади, луки і ліси. Цілу юрбу нещасних, обідраних і розпатланих ополченців було відрізано і взято в полон. Інші почали тікати. Зади-каючись, спотикаючись, осліплені страхом за життя, вони перелазили через мури, ховались у гущавині лісів, шукали порятунку в хлівах, тонули в річці. Раптом мова рушниць заглушила людські голоси; на велике здивування впевнених у перемозі гессенців, відступаючі американці відкрили по них вогонь з рушниць. Захоплені зненацька, гессенці з убивць самі стали жертвами. Їхні коні лякались пострілів і ставали на диби. Шлях переслідувачів ставав дедалі небезпечнішим, на кожному кроці їх чекала смерть.

Під час нього замішання американцям вдалося відступити, вони зникли в різних напрямках.

Знову ворога примусили тікати. Але відпочивати ще рано. Тільки після кількамильного маршу гессенці зробили зупинку.

Можна розстебнути ранці І перекусити, коли в кого щось є. На цьому привалі вони довідались від двох вістових з англійського авангарду, що нью-йоркський гарнізон відступив угору по Норс-Рівер до форту, розташованого на цій річці. Вістові розповіли, що багато жителів міста, навантаживши свої речі на вози і тачки, рушили слідом за відступаючими частинами.

Ця звістка була сприйнята з надзвичайною радістю. Англо-гессенська армія сера Гоу святкувала ще одну перемогу. Хоча блокада і знищення ворога не вдалися, американці втекли.

Частина загонів негайно рушила до міста. Інші залишились ночувати просто неба. Солдати розпалили після заходу сонця великі вогнища, оскільки тонке обмундирування не захищало їх від холоду скелястого грунту, на якому вони стали бівуаком. Яструбами налетіли солдати на захоплену місцевість. Жодна з багатьох навколишніх хат не уникла грабунку. В цій місцевості, мабуть, ще ніколи не різали так багато гусей, курей, качок, овець, баранів і свиней, як цього вечора.

Офіцери перші показували поганий приклад. Вони насильно вривалися в будинки і знищували в них все. Вікна і двері летіли на вулицю; за ними викидались цінні меблі, люстра, скрині, інструменти, ліжка і всяке інше домашнє начиння. Варварськими вигуками радості супроводилось падіння кожної речі. Все. що впало на вулицю цілим, було тут же розідране, розтоптане на тисячі шматків Солдати ховали під сурдути, просто на тіло те, що можна було захопити з собою. В одного тільки Фріца Кляйнпауля здобич складалася з двох срібних кишенькових годинників, трьох гарнітурів срібних пряжок, пари бавовняних білих жіночих панчох, срібного світильника, двох чоловічих і чотирьох жіночих сорочок з тонкого англійського полотна, двох вишитих скатерок, шести срібних столових і двох чанних ложок. Крім того, він захопив п’ять Іспанських талярів і шість йоркських шилінгів.

Королівські солдати гнали далі сіру масу американської армії, як сполохане стадо; ланцюг їхніх форпостів простягався через цілий острів, аж до Гудзону — «Рейну Нового Світу» — і вони повністю заволоділи розкішним надморським і торговим містом. А того ж вечора на півночі окупованого Нью-Йорка відбувся бій, в якому багато сп’янілих перемогою солдатів з британської легкої піхоти і гессенського авангарду поклали свої голови, і два наступні дні американці хоч марко, але сильно атакували захоплені ворогом позиції; проте потім довгий час не було великих сутичок. Правда, на форпостах щодня по кілька разів били тривогу. Часом місто здавалось обложеною фортецею; окупаційний загін і вірні королю жителі не могли тішитися з свого життя.

Здивовані, йшли гессенці великим багатим містом Нью-Йорк. Розташоване поміж вкритими лісом горбами, воно налічувало п’ять тисяч будівель; дерев’яні будівлі з балконами і громовідводами були гарно побілені; серед них часто траплялись кам’яні будинки, що нерідко мали по шість поверхів. Перед ними росли прекрасні дерева. Але на кожному кроці гессенці натрапляли на сліди жахливого обстрілу: обвалені стіни, мертві люди на тротуарах, поранені на носилках. Пожежні команди на кінних возах зі свистом поспішали до місця пожеж.

Як вівці, брели гессенці один за одним по кривих вулицях, зупиняючись лише перед будинком академії або перед церквою, яких тут, як казали, налічувалось вісімнадцять. Почуття сили і гордості опанувало переможців, коли вони побачили біля гавані сильно пошкоджений форт Санкт-Георг, чотирикутну величезну споруду з чотирма бастіонами, добре озброєними гарматами, і суміжні, зруйновані дощенту будівлі. Від нових назв: Квін-стріт і Уотер-стріт, де мешкали найзнатніші купці, Паулус Гук і Мьорі Гілл, Уорл-стріт і Бовлінг-грін. Бродвей, церкви святого Павла і Тройці — запаморочилась у них голова.

Находились вони до втоми, були голодні і найбільше хотіли пити. Але їм можна було тільки дивитись, як випивають по трактирах англійські солдати й матроси. Самі ж гессенці повинні були задовольнятися водою та ще й платити за неї. Єдиний колодязь в місті, в якому була добра прісна вода, був зданий в оренду; на тачках, що роз'їжджали розпеченими вулицями міста, одне відро води коштувало три чверті гелера.

Увечері гессенці були зовсім приголомшені, що їх не розквартирували, як вони сподівались, у гарних нью-йоркських квартирах. В місті розташувались англійці, а гессенцям було виділено квартири за містом. Більшість мусила задовольнитися землянками, пообкладавши їх шматками дерну, — цього гессенці навчилися в штаті Айленд; ті, яким дістався хлів і трохи соломи, вважали себе щасливими. Навіть офіцерам такого рангу, як Ралль і Еммеріх, жити в місті Нью-Йорк було заборонено. Вони розмістились в залишених будинках бунтівників за межами міста і віддалися там з люттю і розчаруванням давній звичці — пияцтву.

Купшеві вдалося знайти притулок для себе і своїх людей у клуні залишеної ферми, яка самотньо стояла біля підніжжя маленької гори і була оточена засіяними полями та великими просторами зораної землі. Звідси, піднявшись увечері на гору, можна було принаймні побачити, як міраж, місто у тьмяних вогнях.

Купш запровадив суровий режим, як у Цігенгайні. Це означало нести варту з ранку до вечора, ходити в дозор, вправлятися в строю та ще й до того ж працювати в саду і на полі.

Незадовго перед цим гарнізон Нью-Йорка забрав багатьох його солдатів для будування укріплень. Там безперервно рили окопи; якщо погода не сприяла земельним роботам, готували фашини та інші спорудження для оборони міста.

Королівські солдати конфіскували за останні тижні багато верхових коней, і тому деякі гессенські штабні офіцери, які досі ходили пішки, тепер мали змогу їздити верхи. Дібольда відкликали з окопів і призначили охороняти коней. Каспар, на велику досаду Купша, також лишився на постої, вночі його почала трусити лихоманка, і на ранковому зборі він знепритомнів.

Блідий і кволий, лежав хлопець у тихій клуні і почував себе пригніченим. Йому здавалося чудом, що він зміг приволоктися аж сюди, на цей постій. Враження минулих днів, з усіма їх боями і переживаннями, заступив жах самотності і безсилля. Хлопець відчував тупий біль у животі і страшенно боявся, що в нього дизентерія, від якої померло вже багато солдатів. Він потребував медичного догляду, але кому було піклуватись про якогось там барабанщика! Єдиний, хто б міг йому допомогти, був Шмельцле. Але фельдшер і Анзельм, мабуть, ще надовго залишаться, у шпиталі в Флетбуші. Ходили чутки, що частина гессенського корпусу під командою генерал-лейтенанта фон Гайстера, як резерв, буде залишена на Лонг-Айленді.

Почуття самотності і малодушності охопило Каспара. Він не міг дочекатися, коли вже, нарешті, настане вечір і товариші повернуться з Нью-Йорка. Та коли вони повертались, хлопець в думках волів краще не бачити їх; галас, сміх, відрижка, тремтливе світло лойової свічки, запах горохового супу, людські випари викликали в нього нудоту. Він з огидою відвернувся, коли Дібольд простягнув йому кухоль з кобилячим молоком, і вдав, що спить.

Несподівано прибув Анзельм. Він випросив на кілька годин відпустку. Маркітантка Катрін, яка їхала в Нью-Йорк по м'ясо, взяла його з собою і привезла навіть на ферму. Каспар відчув, як він раптом злякався. Чи Мета також приїхала? Від неприязні і грубості хлопець навчився захищатись. Але до співчуття і теплоти він був звичний, і вони сповнювали його немічною безпорадністю. Безпорадністю і якимось дивовижним відчуттям у серці. Він намагався — і котрий вже раз? — пригадати невтішне ридання Мети тоді, коли він мало не втопився під час подорожі. її голос і її обличчя. Проте нічого tie міг пригадати. Хлопець не знав, як вина виглядає. Він пам’ятав, що у неї каштанові кучері і лукаві сірі очі. Але не уявляв її обличчя. ї хоч як він силкувався, та не міг пригадати собі її обличчя.

Каспар збентежився, коли Катрін, узявшись дужими руками в боки, з розтріпаним від їзди темним волоссям підійшла до нього; він чув, як запитав, де панночка Мета, і зараз же пошкодував: краще б відкусити собі язик! Небога допомагала Шмельцле в шпиталі, розповідала стара, і її смагляве здорове обличчя всміхалося юному барабанщикові, коли вона хитро заглядала йому в очі. Каспар збентежився, кров ударила йому в щоки і стукала у скронях.

На щастя, ніхто з товаришів не помітив цього, бо всі засипали Анзельма питаннями. Прийшов навіть Дібольд. Лише на хвилину, тому що скоро треба було йти годувати коней. Він дав волю своїм почуттям: турботі про нову поразку американських патріотів і розчаруванню в американському народі, серед якого є немало відданих королю.

— Тут так само, як і в цілому світі,— сказав він злісно, — одна половина людей з’їдає другу, менша — більшу!

Анзельм залишився вірним собі. Він запевняв, що англійці всупереч всім своїм досягненням не можуть знову підкорити колонію. Що принесли їм здобуті кров’ю перемоги? Нічого, крім кількох миль велетенської частини світу.

— Вірте мені, Англія може виграти бої — війну ж виграти вона не зможе. Перемоги приведуть тільки до того, що кампанія затягнеться і зжере людей та грошей більше, ніж може дати англійський король.

Дібольд намагався кілька разів перебити Анзельма. Перед тим, як піти до коней, він хотів поговорити з Анзельмом про те, що найбільше хвилювало його, про рішення воювати на боці американців, про спільну втечу, яку не можна більше відкладати.

В цей час до клуні з войовничим виглядом ввалився Купш, наче обстріляне військове судно. Себіш був з ним.

— Вони підпалили Нью-Йорк! Голодранці підпалили Нью-Йорк! — обурено кричали обоє.

— Що? Підпалили Нью-Йорк? Хто? — допитувався Фріц Кляйнпауль.

— Бунтівники, звичайно, ти, недоносок! Хто ж більше. Швидше, всі марш за мною.

Вони вибігли надвір і в непроглядній темряві ночі видерлись трохи на гору. Купш, який старався більше за інших, захекався.

— Наволоч, палії! — мимрив він люто. — Клята наволоч, палії!

Хтось пронизливо закричав:

— Уайт-холл горить!

— Не тільки Уайт-холл, мій любий! — сказала стара Катрін, яка теж пішла з усіма. — Скоро все місто буде в полум’ї. Я бачу вогонь в п’яти, ні, в шести інших місцях. Ой, воно горить, як трут!

— Палаючий корабель несеться вниз по річці! — закричав Каспар, зуби його дрібно цокотіли. Хлопця винесли в ковдрі, з-під якої виглядали бліді босі ноги.

— О боже, бунтівники забрали всі міські дзвони, — репетував Себіш. — Як же тепер підняти людей, щоб гасити вогонь? Так все загине. Нечувана підлість! Звісно, таке може зробити тільки ця наволоч!

Мов скам’янілі, дивились вони на місто, не маючи, здавалось, сили відірвати погляд від розбурханої стихії вогню. Південний вітер був союзником патріотів; вогонь заволодів містом, наче могутня ворожа армія. Земля і море були яскраво освітлені. І навіть небо над Нью-Йорком затягло вогняним димом і туманом.

Купш одержав повідомлення через зв’язківця, що генерал-майор Робертсон, який був комендантом міста, наказав усім прилеглим до Нью-Йорка полкам взяти участь у гасінні пожежі.

Швидко вони почали спускатися з гори. Між Купшем і Дібольдом сталася невелика сутичка. Дібольд уперто відмовлявся дати офіцерських коней солдатам; він запевняв, що згідно з наказом має право зробити це тільки за особистим розпорядженням панів офіцерів, а до офіцерів не можна дістатися. Після марної сварки, лаючи затятого Дібольда, Купш скочив на білого коня, який недалеко пасся; Себіш і Фріц Кляйнпауль так само сіли на коней; всі інші рушили до міста пішки. Анзельм, Каспар і Зеекатц їхали у візку Катрін. Стара спершу не хотіла брати Каспара, але він запевнив її, що вже зовсім здоровий, і загрожував піти в Нью-Йорк пішки, якщо вона його залишить. Не було часу міркувати і сперечатись, і друзі взяли його з собою. Ще перед цим Зеекатц збігав по одежу і черевики Каспара, які хлопець натягав уже тоді, як миршава чала тягла гуркочучий візок із схвильованими пасажирами в напрямку до міста. Дібольд, що помітив від’їзд товаришів занадто пізно, пробіг деяку відстань за ними, марно гукаючи Анзельма. Потім зупинився і, засмучений, пішов назад.

Каспар притулився до Анзельма і трохи задрімав, але страшенний гуркіт, від якого затремтіла земля і небо, примусили його схопитися. Вони вже були в місті. На вузькій вулиці, якою довелось їм їхати, було темно, але зліва над дахами будинків гуготіло величезне полум’я, палаючі балки злітали високо вгору.

Все більше солдатів і матросів пробігали повз них у сяйві вогнища. Деякі несли шкіряні відра, інші кирки, а деякі розмахували просто руками. Подекуди чулися дикі крики, тупотіння багатьох людей. Кілька городян, як божевільні, скрегочучи зубами, захекавшись, бігли просто на їхній візок; тільки якимсь чудом вони не потрапили під колеса.

Катрін направила візок повз купу облитого смолою і сіркою дерева, що охоронялася озброєними матросами. Вартовий з рушницею через плече наказав їй зупинитися. І лише після того, як маркітантка засвідчила свою особу, а варта переконалася, що пасажири є справді гессенськими солдатами, їм дозволили їхати далі.

Що більше вони наближались до центра міста, то гарячішим ставало повітря. Цілі ряди будинків були охоплені полум’ям. Десь за мурами мали ще бути люди. їх крики про допомогу, тріск вогню, дзенькіт шибок, гуркіт падаючих стін змушували Каспара тремтіти.

Катрін правила на церкву Тройці, стрімка дзвіниця її здавалась височезною вогненною пірамідою. Велика стара церква, якою ще кілька днів тому милувався Каспар, була вся в полум’ї. Поблизу горіли будинок священика, школа, багато жилих будинків, критих гонтою. Недалеко англійські матроси і гессенські солдати ламали дерев’яні каретники і стайні, щоб спинити вогонь. Невистачало води, невистачало пожежних рукавів, а головне — невистачало людей, які б хотіли припинити руйнування міста. На пагорбі, де стояла церква Павла, на багатьох вулицях, на краях дахів стояли нью-йоркці, що бажали краще перетворити своє місто на попіл, ніж бачити його в руках ненависних англійців; вони були враженими, але жорстоко задоволеними свідками знищення їх рідного кутка могутнім вогнем. Патріоти, рискуючи своїм життям, бігали з факелами в руках, кидали у відчинені вікна палаючі головешки, жбурляли їх на дахи.

— Шкода, що Дібольд не поїхав з нами! — крикнув Зеекатц.

А Анзельм додав:

— І погано, що Рюбенкеніг не може побачити цього.

Коли візок перетинав Бродвей, Каспар помітив групу маленьких дітей, які, незважаючи на пізній час, зібрались на розі вулиці; сповнені завзяття, вони тягли солому, папір і дерево, кидаючи все це в яскраво палаючу дитячу колиску.

Перед великим торговим будинком, з вікон якого виривались язики полум’я, вони стали свідками сцени, яка так захопила Катрін, що вона стримала коня. Чоловік похилого віку у вбранні тесляра розпорював ножем шкіряні міхи для води, що стояли на тротуарі, але якась дама, — може, це була власниця будинку, — вибігла на вулицю, стала йому на дорозі і хотіла вирвати в нього ножа. Вона так пронизливо кричала, що привернула увагу великої кількості людей, частина яких стала на її бік, а частина на бік тесляра. Сутичка була вже не тільки між ними двома. Ворожі групи вихором кинулися одна на одну на залитому водою бруку; зчинилася кривава бійка. Група вірнопідданих нарешті перемогла. Вони тут же налетіли на юнака, що вперто перерізував шланг, побороли його і кинули у вогонь. Одного безногого каліку, який хотів заступитися за людину, що страшенно кричала, вони, не довго думаючи, повісили на одному з дерев, що росло перед будинком.

Почувся тупіт копит і пронизливий свист; натовп розступився. Деякі городяни побігли назустріч вершникам з скаргою на повстанців, — це були червоносурдутники і кілька гессенців. Один чоловік з натовпу вказав пальцем на тесляра, якого загрозливо обступили вірнопіддані.

— І Купш з ними! Там і Кляйнпауль, падлюка! — вихопилось у Зеекатца.

Катрін смикнула за віжки, і візок покотився вздовж провулка. Раптом серед стуку почувся тупіт чобіт і хрипкий крик. Каспар обернувся. Тесляр вирвався, його наздоганяли розлючені городяни.

Анзельм висунувся з візка. Він подав руку патріотові, який був у небезпеці, і втягнув його у візок. Катрін стьобнула батогом поміж вухами зляканого гнідого. Здавалось, кінь не рушить з місця. Але нарешті візок все-таки покотився вперед.

Тесляр боязко оглядався на переслідувачів. Коли минула тривожна хвилина і візок завернув за ріг, тесляр втратив з поля зору своїх ворогів. Він сильно задихався. І все ще мовчав. Підозріло дивився він на військові форми і обличчя своїх рятівників; але нарешті, коли його погляд зустрівся з дитячими, повними співчуття очима юною барабанщика, здалося, що втікач починає трохи довіряти цим людям. Ледве переводячи дух, глухим голосом, наче він цілими днями не мовив жодного слова, тесляр гірко сказав:

— Багачі знають тільки прибуток і гроші. Мішок грошей — не їхня батьківщина…

Раптом голос його обірвався, а погляд, спрямований вперед, застиг від жаху. Знову з’явились королівські вершники, і вже не можна було ні повернути, ні відступити. Тесляр скочив з візка і спробував сховатися в будинку. Почулося кілька пострілів. Хтось наче шарпнув утікача назад, він закинув руки догори, похитнувся і важко впав на брук. У ту ж мить Каспар був уже біля нього; він нахилився над ним, наче так він міг захистити його своїм тілом. Вся істота хлопця була сповнена бажання перешкодити переслідувачам. Він не думав про себе, не відчував і найменшого страху. Але раптом світ перевернувся в його очах. Боляче вдарила в голову кров, його наче охопило полум’я. Він ще встиг побачити над собою в якомусь тумані чорне від пороху обличчя Купша, чув, як кричав Анзельм, що застрелений американець — це полонений, який втік від них; бачив, як заблищали чорні вологі очі Катрін, побачив відкритий від жаху її рот і знепритомнів…

…Що могло трапитися з Дібольдом?.. Коні понесли… Може, збився з дороги… Потрапив у болото… Американські патрулі… О боже, чи сниться це мені? Я б хотів прокинутись!.. Що зі мною?.. Анзельм, Анзельм… Що сталося з Дібольдом?.. Мені не сниться, ні, мені не сниться… Це Себіш, Себіша голос.

— А що, коли Дібольд утік?

Дивні, обурливі, повні недовіри, гнівні уривки фраз долинали до вуха Каспара. Його серце почало сильно битись, він відчував на шиї пульсування крові.

Чийсь голос питав:

— Як? Що ти думаєш? Себіш, ти ж не хочеш…

— Ні, я лише запитую… адже питати ще можна… де був Дібольд, ця тиха вода, про якого ніхто нічого не знав… але я нічого не казав.

Ні, Каспару не снилося. Ніяких сумнівів, тут був Себіш. Старий стояв перед ним, лукаво моргаючи очима і пригладжуючи ревматичною рукою густі вуса.

Перед очима в Каспара стояла туманна завіса. Здавалось, що у вуха набилось клоччя. Нібито хтось смикав його за одежу, за ногу, яка страшенно боліла, йому хотілось кричати…

Раптом завіса впала. Клоччя зникло. Каспар побачив, що знову лежить у клуні. Нога його була в грубій перев’язці. У приміщення набилось повно людей. Тут були не тільки гессенці, а й кілька драгунів і Дібольд. Мундир Дібольда був подертий і брудний. Голова перев’язана закривавленою хусткою; права рука поранена. Каспар насилу зрозумів, що чув і бачив навколо. Нарешті з’ясувалося; драгуни помітили Дібольда по той бік форпостів і підстрелили. Зараз його допитували.

— Осмілюсь доповісти, що мерин майора Еммеріха злякався, пане фельдфебель, — захищався Дібольд. Він говорив цілком спокійно. — Кінь утік, і я мусив довгий час ганятися за ним. Саме тоді, як я впіймав коня, драгуни, не довго думаючи, підстрелили мене.

Пояснення звучало неправдоподібно. Драгуни багатозначно посміхалися.

Себіш стежив за Дібольдом, задумливо жуючи свого вуса. Хитра посмішка світилась в його очах. Тримаючи руку біля рота, він шепотів щось на вухо Купшу, який нахилився до нього.

Тут знову пролунав таємничий голос:

— Себіш, Себіш, за все ти будеш колись відповідати.

Фельдфебель підвів брови. Потім заревів на Дібольда:

— А як це вийшо, що з тобою був твій ранець, свиня?

— Осмілюсь доповісти, що я хотів упорядкувати свої речі,— без вагання відповів Дібольд.

Фріи Кляйнпауль засміявся.

— І ти хочеш, щоб тобі повірили, — засичав Купш, червоний від люті.

Дібольд тільки знизав плечима. Каспар побачив, як фельдфебель, розмахуючи шаблею, з люттю кинувся на Дібольда, і почув свій власний голос:

— Пане фельдфебель! Осмілюсь доповісти, я бачив учора, як Дібольд прав свою подерту білизну, бо сьогодні під час догляду за кіньми він хотів її полагодити.

Каспар насилу вимовив ці слова. І знову втомлено опустився на солому. Він побачив лисий, наче обтягнутий жовтою, як віск, шкірою, череп Шмельцле і почув вигук фельдшера:

— Ну, хлопче, що ж це з тобою? Прокляття! Каспар, ти не тільки поранений, але у тебе ще й дизентерія чи гарячка… Або те й те…

Каспар помітив, як Дібольд глянув на нього; друг, здавалось, був стурбований, вражений і зворушений; він, очевидно, страждав від того, що не може з ним говорити, не може йому допомогти, і Каспар знову знепритомнів.

Розділ сімнадцятий

Каспар розплющив очі й уперше з ясним розумом глянув на стелю, вкриту тріщинами. Де він? Що трапилось? Йому було холодно, і він натягнув аж до підборіддя ковдру, що зсунулася з нього. Тут він помітив, що на ньому нічна полотняна сорочка, а не та клята форма. Тепер він трохи підвів голову і розглядав порожню, чисто вибілену, зовсім незнайому кімнату. Біля його ліжка стояло ще одне, яким, очевидно, користувались, але зараз воно було порожнє. Як це так, серед білого дня він лежить у ліжку? Як він взагалі потрапив сюди? Він ламав голову над цими питаннями, але все здавалося таким темним і незрозумілим, що хлопець не мав і найменшої надії знайти на них відповідь. Його погляд зупинився на пляшці, яка стояла біля нього на ослінчику. На пляшці був довгий, списаний якимись кривулями, клапоть пергаменту. Що це, він хворий?

Каспар глянув на вікно. Нижній куток його помережили морозні квіти. Морозні квіти в розпал літа! Він став на коліна, нахилився вперед, сперся ліктем на підвіконня І визирнув з вікна. Напроти стояло кілька будинків, укритих снігом; два гессенські вартові з червоними від морозу обличчями забирали рушниці, що стояли пірамідою на білому тротуарі. Неподалеку кілька вартових патрулювали перед кам’яним мостом, який вів через річечку, вкриту кригою. Під деревом, обліпленим важким шаром снігу, кілька гренадерів з варти намагалися розпалити вогнище.

Повернувши голову, Каспар побачив довге поселення, більш ніж на сто будинків. Над цією місцевістю здіймалась лісиста височина, за якою в густому сніговому тумані вимальовувались ще й інші гори та ліси.

Каспар наблизив обличчя до шибки. Чи це він? Змарніле витягнуте обличчя, гострий ніс, а очі, які сиділи десь глибоко, запитливо дивились на нього з віконного скла. Вагаючись, він недовірливо підняв вказівний палець і провів ним. над верхньою губою та по підборіддю. Ще раз повторив цей спокійний рух, тільки вже із зростаючим хвилюванням; не могло бути помилки: біляві блискітки вкривали його обличчя, — це починала рости борода. Втомлений і гордий, Каспар опустився на подушку.

По той бік зачинених дверей почувся якийсь шум. Човгання ніг, чиїсь голоси, приглушений стогін, брязкання казанів. Шпитальні звуки, вони знайомі Каспару ще з Флетбуша.

Тільки тепер у голові Каспара почали виринати спогади: палаючий Нью-Йорк… вечір на фермі… озноб… поранене стегно…

Каспар заціпенів. Кров відлила з його обличчя, і на одну секунду перестало битись серце. Чи нога його ціла? Швидко відкинув він ковдру. Дякувати богові, в нього були обидві ноги, хоч і здалися вони йому дивно худими. Від правого коліна через усе стегно тяглася глибока, вже зарубцьована рана.

Він зрадів, коли тривога минула. Нью-Йорк… Так, в Нью-Йорку він був поранений. Потім його привезли на ферму. А потім Дібольд… Дібольд… Ніби чорна блискавка майнула думка.

— Дібольд! Дібольд! — закричав Каспар, пригадавши раптом, в якому становищі він бачив друга востаннє.

Двері відчинились, і ввійшов Дібольд, наче він тільки й чекав на те, що Каспар його покличе.

Він був у блакитній шпитальній куртці, обличчя його трохи зблідло, але мало змінилося. Він обережно ніс горщик, з якого йшла пара.

— Це ти! Це дійсно ти! — сказав Каспар радісно і тихо засміявся.

Дібольд, задоволений бадьорістю Каспара, сів на край ліжка, тримаючи перед ним запашний суп, який Каспар мусив з’їсти перед тим, як одержати відповіді на деякі запитання.

— Але ж май терпіння, — бурчав Дібольд. — Я знову поновлений у правах, од відставки я до цього часу викручувався. І взагалі все обійшлось добре. Твоє зауваження дуже допомогло мені. Довести вони нічого не могли, а я відмовлявся від наміру втекти. Тепер ми стоїмо з бригадою Ралля в Трентоні, мій хлопче. Містечко стоїть на шляху від Нью-Йорка до Філадельфії, всього в тридцяти милях від Філадельфії… Літо? Ах ти, дурнику! Ти багато тижнів пролежав у сильній гарячці, і тобі було так погано, що ми вже не сподівались урятувати тебе. Але потім старий Шмельцле влаштував усе так, що мені дозволили доглядати за тобою… Як? Не кажи дурниць, ми й так навряд чи розквитались. Анзельм, Шмельцле і Зеекатц також у Трентоні, і всі здорові. Катрін і Мета так само тут. Яке сьогодні число? Чекай-но! — Дібольд дав Каспару повну ложку гіркої мікстури, підвівся і звернувся по допомогу до надряпаних у головах його ліжка кількох рядків цифр. Вони складалися з семи смуг. — Сьогодні вісімнадцяте грудня, — сказав він нарешті,— різдво на порозі. А зараз відпочивай, хлопче!

Коли Дібольд обернувся, Каспар уже спав. Дібольд зупинився, вдивляючись в обличчя хлопця. Як недавно він сам був ще таким юнаком! Тоді всі хороше ставились до нього, навіть собаки і птахи… Добре, шо Каспару нарешті вже краще. Тепер ніщо не заважатиме їх спільній втечі.

Каспар прокинувся з криком. Уві сні він бачив себе під зливою куль і захищався від них лише великим зонтиком трактирника Гемпеля; кулі так продірявили його, що він скидався на решето.

Добре, що він прокинувся! Каспар протер очі і голосно позіхнув. А коли глянув навколо себе, впізнав Анзельма, Зеекатца, Шмельцле і Дібольда. Однак, де ж Рюбенкеніг? Але в ту ж мить хлопець пригадав, що друг уже неживий, і пильно подивився на чоботи покійного, які стояли під ослінчиком. Все ще вражений, він тихо сказав:

— Добре, що ви тут.

— Мій любий, це справжнє чудо, — жартівливо вигукнув Зеекатц.

— Зеекатц завжди був у найтяжчих боях, — пояснив Каспару Анзельм. — У всіх нас за плечима гарячі дні.

— Розповідайте ж, розповідайте! — просив Каспар друзів. — Перш за все скажіть: як це так, що ми опинилися раптом у Трентоні?

— Зовсім не раптом, — крикнув Шмельцле і підняв тонкий вказівний палець. — Перед цим було завойовано Уайт Плейнс і штурмовано форт Вашінгтон та форт Лі. Так, гессенці, наче воші, сильно кусаються і важко знищуються.

Зеекатц зауважив:

— Нас завжди кидали туди, де битва була найгарячішою. Часто справді не можна було зрозуміти, що небезпечніше — йти вперед чи тікати.

— Ми переслідували американців аж до Прінстона, — вів далі Шмельцле, — і до річки Делавер, біля якої стояв з ар’єргардом свого війська генерал Вашінгтон. Весь час вони були перед нами на віддалі кількох кроків. Тепер тут на кілька миль навколо не знайдеш жодного човна. Вони всі їх забрали на той берег. Туди ж вони відвезли і свої гармати, які вітали нас картеччю. Зрештою, незважаючи на це все, ще не можна сказати, що ми тут маємо право відпочити. — Шмельцле притягнув друзів ближче до себе і прошепотів: — Майор Еммеріх казав учора, що як тільки Делавер добре замерзне, ми рушимо навпростець до Філадельфії.

— Без мене! — сказав Анзельм незвично різко. — Ще й досі так звана наша перемога біля форту Вашінгтон ввижається мені страшним кошмаром. Це були жахливі півгодини, коли наші люди під зливою куль чинили опір ворогові на тих скелях, з яких зривалися цілими натовпами. І ті жахливі крики «ура!» та гаркавий голос Ралля: «Вперед, хлопці, тільки негідник може втекти!» і взагалі цей варварський запал, цей одурманюючий чад війни. А потім ця страшна капітуляція американців: більше двох тисяч чоловік складали зброю і не чекали від нас, гессенців, нічого іншого, крім страшної смерті. І нарешті відправка цього розбитого війська до Нью-Йорка! Я був при цьому, Каспар! Ах, Нью-Йорк, ви б ніколи не впізнали його! Я вам кажу, що ми знищуємо також і природу. Увесь цеп чудовий острів схожий сьогодні на руїну. Всюди окопи, окопи, окопи! Ліси й алеї зникають, навіть фруктові дерева не шануються. — Анзельм замовк на одну мить, щоб відразу ж продовжувати з ще більшим запалом — Я буду щасливий, коли воюватиму на боці американців, щоб помститися за ті злочини, які заподіяли їм наші земляки.

— Я теж! І ми теж! — вигукнули друзі разом.

Дібольд був такий схвильований, що не міг спокійно стояти; він усе ходив туди и сюди. Раптом зупинився і запитав:

— Коли ж ми нарешті вирушимо?

— Найкраще зараз, — висловив свою думку Зеекатц.

— Так, звичайно, — перебив його Шмельцле. — Але що буде з Каспаром? Ні, ні, не раніше, як через три-чотири дні, і то це ще рисковано.

— Я ж уже здоровий, — голос Каспара урвався.

— Вже здоровий, — перекривив його Шмельцле. — Тебе тільки послухати. Можна подумати, ніби в тебе просто болів живіт. — Фельдшер засміявся. — Ні, ні, не кажи дурниць, хлопче. Така втеча— це не прогулянка на гору Вільгельма. Та ще в такий холод! Он учора один п’яний солдат замерз на своєму посту.

Каспар пригнічено мовчав.

— Значить, через чотири дні, якщо нічого не трапиться, — вирішив Анзельм. — Отже, двадцять другого тікаємо.

— Але як? — поцікавився Дібольд. — Ми ж не можемо переправитись через річку.

— Головне, щоб нас не піймали, — сказав Анзельм, жартуючи. — Все інше — мій клопіт. Навколо Трентона багато американських патрулів. Ралль та його офіцери надзвичайно безтурботні. Вони думають, що американці дуже радіють, що ми їх лишили в спокої. Ні фланги, ні тил наших частин не прикриті. Тільки дванадцять чоловік розташовано коло мосту на річці Асанпік, — Анзельм кивком голови показав через вікно, — і ще на західному березі річки є кілька пікетників. Будинки, в яких розквартировані полки, обійти зовсім просто. Крім того, нам треба остерігатися ще двох-трьох вартових біля сигнальних будинків. Оце й усе.

— Ну, для мене й цього досить! пробурмотів Шмельцле.

— А Купш? А Себіш? — крикнув Каспар. — Хіба це не найгірша небезпека?

— Купша треба дійсно остерігатися;— підтвердив Анзельм. — Це ти повинен найкраще знати, Каспаре, бо він же стріляв у тебе.

— Що? В мене? Це був Купш?

— Не турбуйся. Ми це вже взяли до уваги на пізніше, коли прийде розплата.

— А Себіш?

Анзельм засміявся.

— Себіш тепер повністю заклопотаний кухнею, хоч і не одержав від офіцерів ще жодного червоного таляра. — Анзельм замовк і глянув надвір. Спадали сутінки, скоро стане зовсім темно. — Нам треба йти, — сказав він.

Коли друзі вже були біля дверей, Дібольд покликав їх:

— Хвилинку! Можете ви мені зробити послугу? Зайти тут недалеко? Так? У будинку лікаря, де я перебув першу ніч, я забув свою біблію. Вона лежить під дошкою, яка піднімається, проти лівого вікна біля входу. Між сторінками схована та сама листівка, яку я приберіг на випадок втечі.

— В тебе дійсно більше щастя, ніж розуму, — сказав докірливо Шмельцле. — Уяви собі, якби це все з’ясувалось! Чому ти нам нічого про це не сказав?

Дібольд засміявся.

— Мовчанка — це покришка на горщику. А якби я зберігав листівку тут? Це було б ще більш рисковано. Хто ж може щось виявити, коли нічого про це не знає?

— Ти повинен був нас повідомити, — схвильовано твердив своє фельдшер. — Хоча б тому, що вони тобі не довіряють. Тому що вони все ще винюхують. А ти тікаєш, не кажучи нам ні слова…

— Ну добре, — висловив свою думку Анзельм. — Я гадаю, що нам треба негайно ж іти до будинку лікаря, поки ще не зовсім стемніло. А ви як думаєте?

Шмельцле і Зеекатц погодились.

Вони швидко застебнули свої сурдути, попрощались, пообіцявши на другий день знову прийти.

Тільки тепер Каспар помітив, що друзі залишили йому цілу торбу яблук. Хлопець і Дібольд зручно вмостилися у своїх ліжках, їли червонобокі яблука і з приємністю мріяли про майбутнє. Вітер бив у заліплені снігом вікна, І думка про те, що надворі крутить хурделиця, ще більше зміцнювала в них почуття безпечності і приємної теплоти. Скоро в кімнаті запанувала сонлива темрява.

Раптом у двері постукали.

— Дібольд тут? — запитав жіночий голос.

Це була стара Катрін.

— Ей, Дібольд, прокинься, до тебе прийшли! — Каспар схвильовано торгав свого товариша.

Дібольд, який перед цим голосно хропів, підвівся і закричав:

— Ну, що там знову? Не можна навіть…

— Тихо. Це я. — Маркітантка квапилась і швидко дихала. — Тобі треба тікати. Сьогодні ж. Зараз. Крива нога, ваш фельдфебель, був щойно у мене. І офіцерський кухар. Шахраї напилися так, ніби настав мир. Коли ж довелося розплачуватись, вони хотіли накинути мені замість грошей дві погнуті каструлі, які десь потягли під час грабування. Але я наполягала на грошах, учинила скандал. Тоді Купш сказав, що вони заплатять пізніше, коли одержать винагороду за тебе, Дібольд. Тепер у них є доказ, що ти хотів дезертирувати. Очевидний доказ, так. він говорив… Ох, ці хлопці, вони мають по два черева, але жодного серця! — Голос її став зовсім тихим, і вона раптом замовкла, наче задихнулась.

Дібольд страшенно збентежився. Одним стрибком скочив він з ліжка, забігав по кімнаті, наткнувся на ослінчик, почав складати свої речі. Тим часом Катрін зникла так само швидко, як і прийшла.

Не минуло й хвилини, як почулися кроки, що наближались до кімнати для хворих.

Дібольд зупинився як укопаний. Безпорадно глянув він на вікно. Вискочити на вулицю? Кроки вже чулися біля дверей. У ту ж мить Дібольд, одягнений, в одному чоботі, заліз під ковдру і заплющив очі. Від сильного поштовху відчинились двері.

Профос у супроводі фельдфебеля Купша і двох гренадерів зайшов до кімнати. Світло ліхтаря майнуло по Каспару, якого душила безсильна ненависть, потім по Дібольду, що тремтів від жаху.

— Хто тут мушкетер Дібольд Шульман? — запитав профос.

— Він тут, голодранець! — Уставай. — Купш зірвав з Дібольда ковдру і від несподіванки свиснув. — Виходить, ми прийшли вчасно, хвилина в хвилину, щоб піймати пташку, яка збиралася вилетіти. Що, ще відмовлятимешся, негіднику? Це тобі більш не допоможе. — Купш розмахував біблією перед носом Дібольда. — Впізнаєш? Ні? В ній написане твоє ім’я. І листівку ти бачиш уперше? — Він з усієї сили вдарив Дібольда книжкою по обличчю. — І не подумай заперечувати, все одно тобі не допоможе! Ми піймаємо вас усіх! Усіх! Мовчи ти, негіднику! Вперед!

Гренадери не дали Дібольду змоги взути другий чобіт. Нетерпляче виштовхали вони його з кімнати.

З чолом, укритим потом, Каспар сидів, зіщулившись на ліжку, прибитий безнадійністю і страхом, і тремтів усім тілом. Його власний стогін здавався йому чужим і ніби долинав здалеку-здалеку. Знесилений, він знову впав на подушки. Може, повертається хвороба? Йому треба до друзів! Негайно! Він мусить покликати їх на допомогу Дібольду…

Пролунав постріл. Невдовзі за ним — другий. Каспар зібрався з силою, дотягнувся до вікна і з жахом відчинив його.

В темряві прошмигнуло кілька тіней. Недалеко від передмостового укріплення, ледь освітленого згасаючим вогнищем, солдати з’юрмилися навколо чоловіка, що, голосно стогнучи, лежав на землі. З страшною впевненістю Каспар впізнав у цьому чоловікові Дібольда. Від холоду, що ввірвався в кімнату, і зростаючого хвилювання хлопець тремтів. Він був сам, сам із своїм страхом.

Руки не слухалися його, коли він взував успадковані від Рюбенкеніга чоботи і одягав форму. Голова йому памо-рочилась, він ледве стояв на ногах. Навпомацки вийшов хлопець з кімнати так швидко, як тільки йому дозволяли його сили, але йому здавалось, що він іде надзвичайно довго — зі сходів вниз і до воріт.

На виході йому загородив дорогу гренадер.

— Стій, нікому не дозволено проходити, такий наказ пана профоса.

Тремтячи, Каспар стояв і наполегливо благав пропустити його. Але ніякі благання не допомогли, гренадер був ніби кам’яний. На питання, що трапилось з Дібольдом, він нічого не відповів; тільки, натякаючи, провів пальцем по шиї. Каспар кинувся був бігти, але спритний гренадер схопив його за комір і почав трясти.

З’явились Анзельм і Зеекатц.

— Барабанщик повинен негайно прибути до батальйону, особистий наказ майора Еммеріха, — відрапортував Анзельм владним тоном.

Наляканий гренадер, хоч і неохоче, все-таки відпустив Каспара. Анзельм і Зеекатц ухопили напівмертвого юнака і поволокли за собою. Але не зробили вони і чотирьох кроків, як хлопець знепритомнів.

Анзельм ніс Каспара на спині. Через кілька хвилин хлопець отямився; він відчував, як мороз проймав його тіло, щипав за обличчя; чув, як пролунав сигнал рогу на перевірку; усвідомлював, з якими труднощами Анзельм робив кожний крок; бачив Зеекатца, що важко ступав у снігу поруч з ними.

— Анзельм, Анзельм, я вже сам можу йти, — сказав Каспар так голосно й рішуче, як тільки міг, і спробував злізти зі спини друга,

— Тихо, Каспар, будь спокійним, — захекавшись, сказав Анзельм. — Ти тільки зіпсуєш усе. Ми несемо тебе, Зеекатц і я, по черзі.

Але Каспар переконав друзів, що вони не зможуть відійти далеко, якщо нестимуть його, і це знову приведе їх до небезпеки. Вони вже самі подумали про це і, взявши Каспара під руки, втрьох пішли вперед.

Каспар іноді провалювався у глибокі снігові замети, йому було надто важко йти, і холод проймав його з ніг до голови, але хлопець вирішив, що друзі не повинні помічати цього.

— Ми вже далеко? — раптом запитав він.

— За межами табору, — заспокоїв його Анзельм, почувши в голосі Каспара тривогу. — Ми вже пройшли добру частину шляху. Коли б тільки наші сліди не викрили нас. І сніг не був би таким глибоким.

— Де залишився Шмельцле? — за хвилину спитав Каспар, пригадавши все, що трапилось за останні години.

— Ми не встигли його сповістити, все сталося дуже несподівано, — розповідав Зеекатц. — Якраз перед будинком лікаря ми побачили, що там діється. І одразу ж побігли назад до шпиталю, щоб застерегти від небезпеки Дібольда. Старий фельдшер не встигав за нами. Коли ми добігли до мосту, з Дібольдом вже встигли розправитись. І тобі це теж загрожувало загибеллю. І нам. У нещастя широкі кроки!

— Дібольд загинув, — сказав Анзельм так тихо, ніби промовляв цю звістку для себе, щоб повірити в неї: при спогаді про Дібольда піт виступав йому на чолі. — Я бачив, як вони стріляли в нього.

Каспар був глибоко схвильований. Він не міг стримати сліз.

У тиші зимової ночі залунали голоси, то тут, то там раптом замиготіли вогні, почувся тупіт копит і гавкання собак. Зійшов місяць і освітив якісь постаті верхи на конях, що скакали по білій блискучій місцевості. Невже їх викрили? Втікачі кинулись на сніг, припали до нього, як жайворонки до борозни, поповзли рачки. Але їх зраджував слід, незграбний, як слід від плуга на кам’янистому ґрунті. Скоро вони почули близько за собою переслідувачів. Невеличкий лісок прийняв їх під свій захист. Сніг був тут не такий глибокий. Але дорога, по якій вони тепер ішли, була підступною Вона стрімко вела в гору, і була вся вкрита уламками скель і вибоїнами. Втікачі задихалися. Дедалі частіше боязко оглядались Кілька куль просвистіло над їх головами і врізалось у поламані дерева. Крики переслідувачів чулися вже зовсім близько. Всі троє почували, що загинуть.

Вони вирішили розлучитися, щоб не всім потрапити до рук переслідувачів. Може, хоч один з них має щастя і зможе врятуватися. Поспішно пробігли значну віддаль у лісі, вбрід перейшли холодний, як лід, струмок і, знесилені, стрімголов кинулись далі.

Каспар біг сам. Друзів він випустив з поля зору. Раптом хлопець почув позад себе якісь хлюпаючі звуки. Може, це Анзельм? Чи Зеекатц? Він обернувся, і його охопив жах. один вершник досяг уже струмка і обережно переходив його на своєму коні. О боже, він був зовсім близько. Наступні секунди здалися довгими, як ціле життя. Каспар відчув сильні кольки в боці, ноги не хотіли нести його далі. Де друзі, де?! За ним і коло нього свистіли кулі; у скронях стукала кров, він почув голос. Йому наказано зупинитись, але він, напружуючи свої останні сили, поспішав далі, бо знав, що йому загрожує смертельна небезпека і все ж таки не вірив, що може втратити життя; йому здавалось, ніби він біжить і за Рюбенкеніга, і за Дібольда, і за Шмельцле, і за рибалку Вейрауха, і за мертвого Кутца, і за всіх, чиє серце билося за свободу.

Але вершник був уже біля нього, нахилився і вхопив його за сурдут. Несподівано з кущів пролунав постріл. За ним другий.

Вершник з вигуком прокляття кинувся тікати так швидко, що Каспар упав і розбив собі до крові коліно об камінь. Але він не відчував болю. Він нічого не чув, крім плюскоту і кінського тупоту, що швидко віддалялись.

Від жаху Каспар не міг збагнути, що сталося. З кущів вийшло три чоловіки, які тримали перед собою мушкети. На них були коричньові мисливські сорочки і широкі капелюхи. Сумніву не могло бути: це американські єгері! Який же їхній пароль, що його назвав їм на прощання американець перед висадкою в Новому Світі? Каспар все ще сидів навпочіпки на землі з трохи дурнуватим виразом на обличчі: саме тепер йому не спадав на думку такий потрібний пароль.

— Free — free — free, — бурмотів він, — freedom’s friend! — Так, це був пароль! Надмірно щасливий, він закричав:

— Хай живе свобода!

Три американці відповіли, сміючись:

— Sure,[31] freedom’s friend. Свобода, свобода! All right! Come along, boy [32].

І Каспар зрозумів кожне їхнє слово. Йому здалося все це таким надзвичайним і разом з тим таким неправдоподібним, ніби всі вони були дітьми-однолітками, які гралися в дезертирів у Кассельському лісі.

Та це була правда. Вони допомогли йому підвестись і повели на гору. Там, у колі незнайомих людей, його вже чекали Анзельм і Зеекатц; вони нетерпляче махали йому і щось гукали

Зійшовши на гору, Каспар ще раз озирнувся. Позаду лишилися неволя й небезпеки; попереду розкинулась широка долина, в яку вони вступили з своїми новими супутниками, вдихаючи свіжий вітер свободи, що вільно линув над полями й лісами.

Розділ вісімнадцятий

Повітря застигло від холоду. Мертва тиша стояла над краєм. Був пізній вечір. Шмельцле йшов по білій від паморозі вулиці, що вела з Трентона до Пеннінгтона, борючись з вітром, змішаним із снігом і градом. Хоч будинки Трентона були не далі як за сто кроків, їх ледве можна було розглядіти. Пікет лейтенанта Відергольдта, розташований недалеко від того місця, де вулиця на Пеннінгтон перетиналася дорогою, що йшла вздовж берега Делавер, ховався десь за сніжною завісою. Старий нахилився, взяв трохи снігу, міцно стис його і жбурнув сніжкою у повітря.

— Чудова різдвяна погода! — пробурмотів він.

Відтоді, як його друзі зникли, він часто розмовляв уголос сам з собою.

Ще ніколи Шмельцле так не ламав собі голову над станом погоди; ще ніколи вітер, сніг і мороз не мали такого значення в його житті. В зимові дні він більше полюбляв теплі кімнати Але сьогодні старий фельдшер, як мисливський собака, слідкував за кожною прикметою примхливої погоди. Вже з раннього ранку він стежив за мокрим сірим небом грудня, вивчав формування хмар, напрям вітру. Маленькими кроками пробіг він уздовж Делавер і балансував на брилах льоду, що згромадилися попід берегом. Одного чоловіка, може, й понесе лід, але…

Його думки перебила раптова поява Купша.

— Ти чого тут швендяєш?

— Дихаю повітрям.

На цей раз Купш не мав на думці нічого лихого.

— Щойно до вас понесли свинячі ніжки з квасолею. А також кошики з горіхами, печивом і яблуками. Є навіть горілка. Ти поспішай, а то там без тебе все пожеруть і вип’ють.

— Добре, я вже йду.

Але тільки-но зник фельдфебель, як Шмельцле продовжував свій шлях до Пеннінгтона.

Сторожовий собака з гавканням кинувся на нього. Шмельце здригнувся.

— Стій, хто там?

— Не я. Шмельцле. Фельдшер, — старий був уже біля варти. Він ступив ще кілька кроків, підійшовши до низенької хатини, і зупинився. Лівою рукою Шмельцле пестив собаку, що нерішуче гарчав, праву приклав до капелюха, салютуючи: — Веселого різдва!

Одночасно з Шмельцле до вартового будиночка повернувся з дозору лейтенант Відергольдт з десятьма чоловіками. У них були вкриті льодом вуса і сині замерзлі обличчя.

Сховавши щоки від холоду у піднятий хутровий комір, офіцер нетерпляче прийняв звіт останніх патрулів; усе було спокійно, і єгері заступили на варту. Солдати швидко поставили рушниці і зайшли до хатини, де зразу ж стало шумно.

Тільки собака і єдиний вартовий, юнак з селянським обличчям, мусили терпіти метелицю.

— В тебе є з собою мазь, фельдшер? — запитав вартовий.

— Спочатку прив’яжи собаку, — відповів Шмельцле.

Коли пес був на цепу, фельдшер продовжив розмову.

— Як у тебе справи з опухом? — запитав він і дістав слоїчок з маззю. — Відкрий рота. Тобі не можна виходити надвір у вітряну і сніжну погоду. Чекай, я помащу маззю.

Солдат відштовхнув руку Шмельцле і з огидою сплюнув у сніг.

— Тьху, до біса, яке ж воно гірке.

— Звичайно, сюди домішано бичачу жовч, вона зменшує жар. Тепер запий горілкою. Тобі відразу полегшає.

Після кількох жадібних ковтків хлопець відчув себе краще; пара йшла з його рота, коли він відхилив пляшку.

— Пий ще! Тобі дозволяється! Треба ж відчути, що сьогодні різдво. Звичайно, вдома, у Гессені, було б краще. Зрештою, що ти маєш з війни, яка тебе не обходить, що ти маєш проти людей, які не вчинили тобі ніякого зла?

Солдат підозріло глянув на Шмельцле.

— Якби вони цього не заслужили, то з ними б не розпочинали війну Я надісланий сюди не для того, щоб розбирати, на чиєму боці правда, а для того, щоб боротися за короля

— Вірно, цілком вірно! — змінив тон Шмельцле. — Як на мене бідолаху, то ми знаходимось тут для того, щоб боротися за короля. Для чого ж ще? І чесний солдат не повинен турбуватися про свою руку, ногу чи навіть голову. Все одно всі ми, рано чи пізно, підемо на той світ. Але будь певний! Ніщо в світі не пропадає. Візьми, наприклад, цей сніг. Пізніше він стане водяною парою, а водяна пара утворить хмару, яка впаде дощем. З солдатом ненабагато інакше. Він помирає і розкладається, але черв’яки мають тоді чим годуватися, рідина просякає у землю, а не знову живлення для коріння, можливо, для дерева. — Допитливим поглядом зміряв Шмельцле вартового, що, як божевільний, дивився на небо; промова вплинула. — Так, так, наше життя висить на ниточці — стогнучи, закінчив старий. — Але вище голову, поки вона ціла! Пий і будь веселим!

Коли Шмельцле переконався, що пляшка зовсім порожня, він попрощався з вартовим, побажавши йому веселих свят.

— Гм, з такими хлопцями важко, — пробурмотів він, коли солдат лишився далеко позаду. — Багато таких капустяних голів нічому не навчаться тут.

Але собою він був сьогодні задоволений. Хлопця виведено з строю. А інші пости — пікет на посту через річку Ассанпік, патрулі на дорозі до Прінстона і вартові з будинків, біля яких б’ють тривогу, — з великим апетитом п’ють горілку Шмельцле; весь запас, яким забезпечила його добра Катрін, сьогодні розподілено.

Церковні дзвони тремтіли в морозному повітрі. До Трентона вже було недалеко, і Шмельцле з самозабуттям усміхався до людей, яких зустрічав; чи то до солдата, що перебігав вулицю, чи то до негра, який поспішав до церкви на різдвяну месу, чи то до закутаної старої жінки. Ще проминути кілька будинків, і він буде біля своєї квартири. Вже здалеку старий побачив, що в ній усі вікна яскраво освітлені; багатоголосий солдатський хор лунав на всю вулицю.

Дитина народилась — весь народ радіє,

Дитина народилась від діви Марії…

Чистої, пречистої святої Марії…

Якою рідною, простою і гарною була ця стара мелодія! Тільки тепер відчув Шмельцле різдво. Може, від холоду йому виступили сльози на очах? Стиха він почав підспівувати:

Коли б не родилися діти —

Не було б нас на світі.

Діти — наш порятунок..

Старий фельдшер дійшов до квартири. Але він не зайшов всередину, навіть не зупинився. Навпаки, він попрямував до будинку дубильника Ван Дасселя, тихенько мугикаючи пісню, яку закінчив зітханням:

О господи Ісусе наш єдиний,

Що народився людиною.

Виведи нас з пекла!

— Я ж хочу поглянути, що там робиться, — бурмотів Шмельцле. В будинку Ван Дасселя були розквартировані Ралль і Еммеріх, і фельдшер знав, що хазяїн запросив сьогодні на вечерю офіцерів разом з чотирма американськими друзями, вірнопідданими його британської величності. Шмельцле випадково дізнався про це кілька днів тому.

А вчора, коли він збирався підрізати вуса полковникові, приїхав один з друзів Ван Дасселя. Глянувши на чужого пана, старий так розхвилювався, що мусив відкласти ножиці. Незважаючи на елегантне вбрання, вусики франта і окуляри в золотій оправі, Шмельцле впізнав у незнайомцеві схожому на мулата, смаглявого матроса, який тоді на «Мері Елізабет», повернув їм щоденник і відрекомендувався американським патріотом.

«Що означав цей візит? І як би непомітно підійти до незнайомого?» Захоплений цією думкою, Шмельцле заходився коло вусів Ралля, і коли полковник випадково глянув у ручне дзеркальце, то одчайдушно закричав:

— Щоб тебе дідько вхопив, ти занадто коротко підрізав вуса! Зіпсував мені всю фізіономію!

Старий голосно засміявся, пригадавши шаленого від люті Ралля. Але вчора вранці, коли він підрізав вуса полковникові, йому було не до жартів. На щастя, полковникові доповіли, що його хоче бачити якийсь житель міста. Це був пан Валь, маленький худий чоловік, який без зайвих слів схвильовано сказав:

— Пане полковнику, майте на увазі, на вас готують замах!

Все ще розлючений, Ралль накинувся на нього.

— Турбуйся про свої власні справи! Нехай тільки поткнуться!

Шмельцле скористався з цього маленького скандалу і, швидко попрощавшись, вийшов. Перед дверима полковника він зустрів Ван Дасселя, розговорився з ним і запропонував йому поголити пана, який тільки що приїхав. (Шмельцле добре обміркував це, і дійсно все вийшло гаразд. Ван Дассель був дуже радий).

Тремтячи від хвилювання, фельдшер поспішив на верхній поверх. Переконавшись, що їх ніхто не підслухує, він відрекомендувався, нагадавши давньому знайомому про спільну подорож на «Мері Елізабет» і про щоденник Каспара з листівкою, через яку вони всі мало не потрапили на шибеницю. Відбулося тихе і радісне вітання. Намилюючи щоки своєму таємничому клієнтові, Шмельцле пошепки відповідав на його запитання про стан у Трентоні. Ралль так сильно зневажав американців, що рідко коли відвідував який-небудь пост, і взагалі не турбувався про службу; він і Еммеріх в однаковій мірі постійно пиячили і щоночі бували небоєздатними.

Американець був дуже задоволений цим повідомленням. Перед прощанням він попросив фельдшера виконати одне важливе доручення: потурбуватися про те, щоб у святкові дні гессенським вартовим не бракувало горілки.

Після цієї зустрічі Шмельцле більше не бачив таємничого гостя Ван Дасселя. Старого мучило те, то йому ні з ким було поділитися: американець просив його мовчати. До того ж різні думки не давали спокою. Він розмірковував, робив певні висновки і зрештою почав турбуватися про погоду. То він бажав, щоб Делавер вкрилась міцним шаром льоду; то він боявся такого льоду, який міг би послужити гессенцям шляхом до Філадельфії…

Фріц Кляйнпауль сплющив свого червоного від морозу носа, притулившись до вкритої льодом круглої шибки вікна на першому поверсі будинку дубильника, щоб побачити сяючу сотнями свічок ялинку, яка сягала майже до стелі. Коли Шмельцле зненацька підійшов до нього, Фріц відсахнувся. Але тут же впізнав старого і продовжував відбувати свою варту, незважаючи на те, що вже тремтів від холоду.

— Сьогодні б у Віндгаузені бути, Шмельцле! — сказав він, сповнений смутку за рідним краєм. — Я завжди розшукував у лісі найбільшу ялину для пана міністра і одну для лісництва.

Товариство, яке зібралось у святковому залі, мало вже від’їжджати. Ралль, Еммеріх, фон Барделебен і якийсь немолодий офіцер, майор фон Дехов з трентовського гарнізону, а також багато інших високих військових осіб із сусідніх місцевостей, кілька дам і четверо панів у цивільному вбранні прощалися з хазяїном. Почувся сміх, тому що Еммеріх сказав одній дівчині щось жартівливе. Його гладке червоне обличчя сяяло, коли він зробив реверанс одній літній дамі, яка крокувала, наче гвардієць, і перша підійшла до дверей. Всі пани, здавалось, були напідпитку.

Шмельцле сховався за ріг будинку, а Фріц зовсім зник, коли відкрились ворота і все товариство вивалило на вулицю, сміючись і голосно розмовляючи, мовби серед білого дня. В сусідніх будинках запалили світло; стривожені люди, припавши до вікон, із злістю слухали голосну німецьку розмову. Нарешті під’їхало дві пари саней. Вони забрали різдвяних гостей Ван Дасселя і ковзнули великою дугою навколо шести гармат, що стояли перед будинком для параду. Сани ще не зникли в темряві сніжної ночі, як на задніх підвівся один з гостей (в якому Шмельцле впізнав переодягнутого матроса) і закричав:

— See you soon[33]. Скоро ми побачимось на іншому святі!

Хазяїн і чотири офіцери, які залишились, відповіли голосним «До побачення!» і пішли назад у будинок. Ван Дассель зачинив ворота.

Тепер і Шмельцле подався додому.

Ралль, Еммеріх, майор фон Дехов і капітан фон Барделебен зручно влаштувалися у великій затишній кімнаті. Себіш, у якого вже злипалися очі від сну, прибирав посуд і саме хотів вийти в кухню, щоб поглянути на суп, який варився на плиті, і на печеню в духовці — страви, що призначались на завтра, коли Еммеріх наказав йому підкинути дров у камін і приготувати кофе.

— Дрова скінчились, пане майор, — поскаржився Себіш, потираючи гулю на своєму черепі. — Ми вже палимо меблями.

Але Еммеріх, який звик до того, що його розпорядження завжди виконувались без заперечень, не звернув на цей тихий протест жодної уваги. Він виудив з-під столу пляшку і налив трьом офіцерам, які сиділи навколо каміна, «свіжого пального». Ралль і Барделебен прийняли його жарт дружнім сміхом, але майор фон Дехов, відмовляючись, поклав свою тонку руку на склянку.

— Мені треба йти, — розважливо сказав він. — Власне кажучи, я залишився тільки тому, що всі ці дні не мав нагоди, пане полковнику, поговорити з вами у терміновій справі.

— Це треба зробити… — пробурчав Ралль, — зараз?

— Як я вже коротко згадував, учора, пане полковнику, я допитував двох американських дезертирів. Вони повідомили, що Вашінгтон забезпечив свою армію продуктами на три дні. Серед бунтівників ходить чутка, що їх переправлять через Делавер, щоб напасти на наш гарнізон. — Ралль заперечливо підняв свою руку з короткими пальцями, але фон Дехов, не вагаючись, уперто продовжував топким плаксивим голосом:-Пане полковнику, нам треба збудувати укріплення, щоб хоч в деякій мірі бути забезпеченими від нападу.

Еммеріх грубо засміявся, а Ралль загаркавив:

— Що там укріплення! Нехай вони тільки прийдуть! Ми їх зустрінемо багнетами!

— Пане полковнику, якщо це не допоможе, то й не зашкодить, — намагався переконати майор свого набагато молодшого начальника.

— Це дурниці! — Ралль скочив і спересердя штовхнув ослінчик. Він нетвердо. стояв на ногах. — Досі я давав змогу янкі відступати. Коли ж вони ще раз прийдуть, ми їх доконаємо. Треба сподіватися, що нарешті прийде і сам Вашінгтон, щоб я взяв його в полон. Гм, але невже цей запеклий бунтівник насмілиться таке зробити? — Від цієї думки кругла, майже без шиї, голова Ралля, з одвислими щоками, почервоніла від злості. — Тепер, — вів він далі, — мої нові контрзаходи гарантують нам повну безпеку. Ви, здається, не помітили, пане майор, що кожного ранку загін з двома гренадерами відходить на південь міста і вартує там до дев’ятої години. Досі він повертався завжди мирно.

— Цілком вірно, — промекав Еммеріх.

Фон Дехов продовжував:

— Але, панове, загін, який ви надсилаєте на південь, складається з вартових, що повинні пильнувати наш північний фланг У разі нападу ми залишаємось напризволяще.

Ралль перебив фон Дехова.

— Та яка там небезпека! Вони не насміляться напасти: ім’я Ралля викликає у них велику повагу. — Він зухвало продовжував далі: — Всю провінцію Джерсі можна тримати в руках єдиним з’єднанням. Коли ж вони, незважаючи на все, прийдуть і їм вдасться взяти мене, то нехай тоді забирають і мій останній екіпаж.

Еммеріх і фон Барделебен глузливе засміялись. Майор фон Дехов пополотнів. Але він не здавався. Незважаючи на все. йому хотілось ще раз спробувати зламати зарозумілість свого начальника.

— Тепер інше, — сказав він стурбовано, — нашим солдатам невистачає обмундирування, і в першу чергу взуття. Їх чоботи в жахливому стані, що в цю пору року є справжньою небезпекою для здоров’я. Ми повинні були нью-йоркському гарнізону…

— Годі! — Ралль крикнув так голосно і розлючено, що задеренчали чашки з кавою, які вносив, затрясшись від переляку, Себіш. — Це безглуздя! Я і мої солдати побіжимо босі по льоду, якщо треба буде, і коли ви, пане майор, не захочете взяти участі в цьому, можете сидіти спокійно.

— Я думав, це мій обов’язок… — Фон Дехов був так схвильований, що не міг говорити далі. Він зробив кілька непевних кроків до софи, на якій лежали безладно накидані плащі і капелюхи.

— На добраніч! На добраніч, панове! — пробурчав він. Оддав честь і, зігнувшись, пішов з кімнати, ніби рушив за своєю власною похоронною процесією.

Еммеріх перезирнувся з фон Барделебеном, потім вони глянули на полковника, який щось обмірковував. Веселий настрій його зіпсувався. Обоє не наважувались вимовити й слова. Раптом Ралль прийняв рішення.

— Барделебен, — закричав він, — є у вас чорнило і перо під рукою? Ви готові? Напишіть листа головнокомандуючому лорду Гоу! — Почавши диктувати, полковник грізно заходив взад і вперед. — Le courier qui prendra cette lettre aves…[34] Hi, ні, — закричав він. — Безглуздя, порвіть цей клаптик! На добраніч, пане капітан!

Коли капітан вийшов і Себіш знову забрався в кухню, Еммеріх зробив спробу розвіяти сумний настрій Ралля.

— Цей тюхтій! — вилаяв він фон Дехова. — Треба було йому під кінець так зіпсувати різдвяне свято! Через цю голодну банду американців, які дезертирують зараз цілими батальйонами! Нещастя і сором, пане полковнику, що ми не можемо перейти Делавер, Новий рік ми б святкували у Філадельфії.

Рот Ралля перекосився, губи затремтіли.

— Найбільше мені хотілося б бути на Новий рік удома, за цим великим солоним болотом. Еммеріх, мені так набридла ця проклята служба тут. Полковник Гаркерт не прийшов, певна річ, хоч я спеціально послав вістового з запрошенням у Нью-Брансуік. Я маю досить доказів і жодного сумніву, що пани англійці хочуть відмежуватися від нашого товариства. Звісно, це зворотний бік медалі! Але для того, щоб вести бої за них, ми їм цілком підходимо. Король Георг не вагався б воювати до останнього гессенця…

— Ще одну чашку кави? — запропонував Еммеріх.

Але замість відповіді Ралль вдався за втіхою до пляшки рому, яку випив не одриваючись.

— А на наші сподівання на королівську щедрість також можна поставити хрест, — пробурчав він. — Я вже не думаю більше про прибавки і підвищення! До того ж повсякчасні неприємності з бюро генерального військового комісара! Постійні скарги і донесення, що в списках на виплату у нас записано більше солдатів, ніж їх призвано на військову службу. Поводяться з тобою, як з шахраєм і злодієм, а ти нічого з цього не маєш…

— Зате пан ландграф має більше з цього, — ущипливо промовив Еммеріх. — Гессенець, який затримується в списках тільки на три місяці, приносить його світлості доходу більше, ніж поранений брауншвейзькому князеві.

— Ах, Еммеріх, для мене було б моральним задоволенням, коли б я міг сказати: «більше я вам служити на хочу!» Я хочу геть звідси, хоч і на Південний полюс! Чим далі ми входимо в Америку, тим більше вона мені не подобається. Бачиш дедалі більше лісів і дедалі менше будинків. І все-таки тутешні жителі просто зачаровані своєю землею, вона для них найкраща в світі. Зайдіть у найбіднішу хатину, і там першим питанням буде: «How do you like shis country?»[35] — Ралль підвівся, вийняв з каміна шматок дерева, що тліло, і принадив від нього свою люльку. — Якби не було Ван Дассесля, ввічливого, гостинного і люб’язного, ми жили б тут справді, як у пустині. Більшість населення недоброзичливо ставиться до нас. Не ми до них. Вони до нас! Сміхота!

— Про це я не турбуюсь, — промовив Еммеріх, глузливо посміхаючись. — Хто недоброзичливо ставиться до нас? Тільки наволоч, яка таємно зараховує себе до бунтівної банди Вашінгтона. Чекайте-но, пане полковнику, коли ми прийдемо у Філадельфію, там повинно бути чудесно. Там дійсно добре товариство. — Еммеріх підійшов до вікна, яке виходило у засипаний снігом сад і відкривало далекий краєвид на Делавер. — Всесильний боже! — вигукнув він захоплено. — Що за чудовий краєвид. Гляньте-но, пане полковнику! Небо, як чорно-блакитна величезна мішень з тисячею яскравих пробоїн! І як сніг блищить! Чи не вважаєте ви, що місцевість між Делавер і містом дуже подібна до місцевості між Касселем і Берггаузеном?

Ралль підійшов і завмер, напружено дивлячись у нічні сутінки.

— Справді, — сказав він сонливо. — Це нагадує мені мою колишню квартиру у Вальдау. — Тут він позіхнув, доторкнувшись до рота пальцями. — Котра зараз година, пане майор?

Еммеріх витяг свій золотий годинник з кишені жилета.

— Зараз четверта.

— Прокляття, так пізно! Щось ми тепер ніколи не лягаємо раніше четвертої спати. Чи ваш годинник знову невірно йде?

— Думаю, що ні, — пробубонів Еммеріх зніяковіло, послухавши, чи йде годинник. — От коли ми повернемося в Кассель переможцями, я випрошу у пана фон Шліффена кращий годинник. Знаєте який? Будильник з кассельського музею. Ви його бачили? Це Паллада, на грудях у якої знаходиться циферблат, а в череві — механізм. У правій руці вона тримає пістоль, який під час бою будильника робить — «пафф» і запалює світло. Тисяча чортів!

— Дуже цікаво, — сказав Ралль. Він забув про свою досаду, але відчував себе втомленим, страшенно втомленним. І, кивнувши через плече Еммеріху, пішов до своєї кімнати.

Еммеріх недовго лишався самотнім. Ледве причинились двері за Раллем, як Себіш з цікавістю просунув свою голову.

— Що, неприємності? — запитав він боязко. — Панові полковнику не можна так хвилюватися, чоловікові в його літах, чорт забирай…

— І все через цю наволоч, якій за часів англійського панування жилося дуже добре, — зітхнув Еммеріх, потягнувшись до останньої пляшки.

— Так, так, занадто добре поводитись з підлеглими не годиться, — підтвердив Себіш, але тут же спохватився. — Я маю на увазі безпутних підлеглих. Як-от шибеник Каспар. Пане майор, адже від нього, крім чорної невдячності, ви нічого не мали. Мабуть, вам не лишається нічого іншого, як взяти собі для послуг і за барабанщика якогось мавра.

Еммеріх узяв пляшку, сумно кивнувши головою. Раптом йому стало дуже шкода самого себе. Блакитні очі майора наповнилися сльозами. Він розстебнув жилет і з останнім ковтком, здавалось, солодко проковтнув і свій сум.

Загони Вашінгтона після трудного маршу, який почався по обіді різдвяного дня, досягли, коли почало смеркати, па-рому Мак-Конкіс на Делавері. Через хвороби, полон і дезертирство бійців стало на дві тисячі п’ятсот чоловік менше. Кожний мав з собою триденний раціон і на сорок пострілів бойових припасів.

Незважаючи на жахливу бурю, загонам повстанців вдалося, хоч це здавалося зовсім неможливим, непомітно перебратися на той берег, з якого вони тікали кілька тижнів тому: солдати з вісімнадцятьма гарматами розмістились у невеликих човнах, яким загрожував натиск дрейфуючих крижин. Була четверга година ранку, коли люди вибрались на слизький стрімкий схил і стали в стрій. Заховалися в лісі, який хоч трохи захищав їх від сильного північного вітру. Про відпочинок не можна було й думати Часу було дуже мало; їх план вступити в Трентон до ранку не вдався. Тепер ще лишалась надія на хороший сон гессенців. генералові Вашингтону було відомо про їхню гульню; адже чотири його офіцери, переодягнуті у цивільне вбрання, самі брали участь у пияцтві полковника Ралля.

У Бірмінгамі армія поділилась на дві частини, шоб взяти Трентон у кліщі. Один загін, який вів генерал Салівен, пішов униз, уздовж річки, щоб напасти на місто з заходу, інший же, під командою Джорлжа Вашінгтона, рушив прямо дорогою. Вашінгтон хотів після всіх втрат, відступів і поразок піднести дух свого народу.

Сумнів у перемозі доброї справи почав, напевне, мучити його знову, коли генерал Салівен передав через вістового, то у солдатів змокрів порох.

— Скажи своєму генералові, — відповів розлючений Вашінгтон вістовому, — щоб він використав багнети. Місцевість треба взяти і її буде взято. Ось моє рішення!

Над полями віяв холодний, як крига, вітер. По деревах, дорогах і людях періщив град. Солдати були в жалюгідному становищі. Більшість з них, зранена і зневірена, годилася скоріше для шпиталю, ніж для бою. Вістовий, який ішов з солдатами на деякій віддалі, в дев'яти милях від Трентона, міг керуватися в дорозі червоними слідами на снігу Свобода ступала у рваних чоботях з кривавими ногами.

Коли вартовий зайшов до будинку варти на Пеннінгтонській дорозі, щоб погрітися, солдати спали міцним сном на дерев’яних нарах, тісно притулившись один до одного.

Скрип дверей, важкі кроки вартового розбудили лейтенанта Відергольда, який спав недалеко від груби на єдиному в цій кімнаті ліжку; якось мляво, напіврозплющеними очима стежив він за вартовим, який, видно, жахливо змерз і, щоб погрітися, доторкнувся до залізної грубки, що вже захолола, і, нарешті, розпачливо подивившись навколо, підніс великі червоні руки до масляної лампи, мерехтливе полум’я якої майже згасало. Лейтенант подумав, чи притягти хлопця до відповідальності за порушення дисципліни, але солдат уже вийшов. Відергольдт не чекав чогось несподіваного від ворога; він почував себе цілком впевнено. Перед двома маленькими заліпленими снігом вікнами, як темний густий попіл, стояв уже світанок. Годинник зупинився. Котра це година? Лейтенант, у якого минув уже сон, позіхнув і піднявся. Потім вийшов надвір подихати свіжим повітрям.

Враз перед ним виросли американці. Він кинувся до дверей і щодуху закричав:

— Тривога! Янкі! Ворожий патруль!

Водночас з його криком перед хатиною пролунали три залпи… Тільки тепер вартовий почав стріляти. Розбуджені солдати вибігали приголомшені надвір, хапали гвинтівки, які там стояли. Їхнім переляканим очам здавалось, що маса ворогів виростає з-під землі. В метушні, з панічною квапливістю пікет, застуканий зненацька, відступив до міста.

В Трентоні негайно пролунали різкі звуки сигнальних рогів, гучний тривожний дроб барабанів; ударили на сполох дзвони. Запізнілі гуляки бігли по вулицях, кричали, шукали своїх коней. Чути було вже тупіт копит і хриплі крики команди.

Полковник Ралль лежав ще у ліжку, глухий, як камінь. Капітан фон Барделебен не наважувався його розбудити. Надзвичайно схвильований, побіг він до головної варти і наказав лейтенантові і сорока солдатам підтримати пікет. Коли він знову повернувся до головної квартири, Ралль в нічній сорочці і ковпаку, перехилившись через підвіконня, грубо кричав:

— До чорта, що там трапилось?

Його ад’ютант стояв приголомшений.

— Хіба пан полковник не чує стрілянини?

В цей час відчинилось сусіднє вікно. Відчуваючи біду, Еммеріх висунув носа.

— Що, янкі? — пробурчав він. — Прокляття! — і захлопнув вікно.

Ралль так само квапливо відійшов на середину своєї спальні.

Тим часом рота гессенців, яка була розквартирована на Пеннінгтонській дорозі, стривожена пікетом Відергольдта, марно намагалася відрізати ворогові відступ до міста. Після короткого безнадійного опору гессенці відійшли аж до центра. На центральні вулиці Кінг-стріт і Квін-стріт вступили загони Вашінгтона, а солдати генерала Салівена вступили вже на останню з великих вулиць міста Секонд-стріт.

Тільки тепер частина полку Ралля, зібралась недалеко від базарної площі. Нарешті з’явився сам полковник і майор Еммеріх. Лейтенант Відергольдт виступив наперед і доповів Раллю про обстановку.

Полковник летів стрімголов і задихався більше, ніж його кінь.

— Яка сила у ворога? — нетерпляче перебив він Відергольдта.

На це питання молодий офіцер не міг дати точної відповіді, але він знав, що приблизно три батальйони рушили проти нього, і бачив, як два інші вийшли з лісу і зараз, мабуть, уже обійшли їх.

На одну хвилину Ралль втратив самовладання, його червоне обличчя сполотніло. Він механічно зарепетував:

— Шикуйсь! Вперед, руш! Вперед! Вперед!

Він пришпорив коня, і той помчав галопом. Поряд з Раллем погойдувався в сідлі Еммеріх, серце його сильно колотилось.

Ворог виходив навпростець до головної квартири. Деякі гессенські каноніри з власної ініціативи заходились відповідати на обстріл американців. Приглушений гуркіт гармат розбивався об стіни. Але незабаром гавкання кількох гессенських гармат завмерло. В цей час на полі бою з’явилися загони Ралля і відвоювали у противника гармати, які вже вони захопили. Почалася запекла бойня, що навіть обидві сторони не мали часу заряджати рушниці і стріляти. Кололи один одного багнетами, били прикладами, навіть голими кулаками. Повсюди лежали поранені і мертві. Слина у трупів замерзала. їх уже вкривав тонкий шар снігу.

Полковник Ралль кинувся з своїм загоном праворуч, маючи намір ударити в тил ворогові з вулиці, що вела до Прінктона. Але напівдорозі, в садку, засипаному снігом, американські стрільці вчинили йому опір. Під зливою куль ряди гессенців розладнались і повернули назад.

— Що ж тепер? — запитав Еммеріх з безнадійним розпачем. — Весь обоз у містечку…

— Не бійтесь. Трентон ми все одно повернемо, — прокаркав Ралль. Але Еммеріх відчув, що бадьорий голос Ралля не був щирим, полковник у глибині свого серця відчував, що гру вже програно. Вперто вони скерували коней назад до міста, ведучи за собою солдатів, що вже не вірили в успіх бою. Уже коло перших будинків гессенців зустрів вогонь рушниць і картечі. Усього кілька разів вдалося вистрелити гессенським гарматам; незабаром обслуга і коні були побиті. В таку негоду рушниці давали осічку. А багнети не могли на цей раз виручити гессенців, перед ними не було супротивника: американці стріляли з льохів, вікон, дерев, через мури, з дахів.

Ралль зовсім втратив голову.

— Гренадери, вперед! — закричав він пронизливо.

Розмахуючи шаблею, полковник кинувся під дощ куль, як самовбивця в річку. Багато його людей було вбито американськими снайперами. Гессенці остаточно розгубились.

— Рятуйтесь, рятуйтесь, все втрачено! — кричали солдати.

В дикій паніці вони розбігались. Лише Купш продовжував бій з власної ініціативи. Як божевільний, фельдфебель біг вперед і кричав «ура!», поки свинець з рушниці американського снайпера не звалив його на землю. Він тільки скрикнув.

Фріцу Кляйнпаулю відбило картеччю руку. Він був хорошим стрільцем, але самому бути підстреленим — не входило в його розрахунки. В лівій руці він ніс свою мертву праву, показуючи її кожному солдатові.

— Якби я за свою руку помстився ще кільком ворогам, я був би радий, — завивав він.

Вбита й поранена була більшість офіцерів. «Гессенський лев» Ралль впав з коня з двома вогнестрільними ранами. Він скорчився від болю, кишки вилізли йому з живота; проте він вітав смерть, яка зберегла йому сумнівну військову честь.

Недалеко від нього біля воріт лежав тяжко поранений Еммеріх.

— Це ранній кінець для такої хорошої кар’єри! — кричав він. — Я помираю як жертва свого честолюбства і зажерливості мого володаря.

Ледь він закрив очі, як один гессенець став спадкоємцем його золотої табакерки, залишивши годинник мертвому, оскільки куля мушкета так сильно продірявила його, як і власника.

Серед перших, хто ввірвався у місто, був стрункий чоловік з худорлявим обличчям, за зброю йому правила кривава заіржавіла шабля. Поряд з ним крокував, злегка накульгуючи, довгов’язий барабанщик, він невтомно бив по телячій шкірі, незважаючи на дірки від куль у барабані і на плащі, що розвівався на вітрі. Занадто великий капелюх з’їхав йому набік; на високо загнутих крисах сяяли американські кольори: синій, білий і червоний.

Поблизу головної квартири гессенський загін склав зброю і на знак капітуляції опустив знамена.

— Каспар! Касгіар! — пролинув схвильований шепіт в рядах полонених, які впізнали в американському барабанщику свого колишнього товариша.

— І Анзельм тут! Онде з шаблею.

— І Зеекатц. Стоїть ліворуч ззаду. Втрьох вони втекли. Втрьох і повернулись.

З кухні головної квартири вибіг Себіш. У лівій руці він тримав палицю, до якої була прив’язана біла ганчірка — знак капітуляції; в правій кухар розмахував американським триколірним прапором.

— Хай живуть наші визволителі! — кричав Себіш. — Віват, Вашінгтон!! — він хотів говорити далі, але, помітивши Каспара, почав запинатися і змовк. Покірно підійшов ближче.

— Гляньте-но, Каспар! Я завжди казав, що хлопець… піде далеко, — улесливо сказав він. — Так, Каспар, я завжди любив тебе. Чи тепер треба тобі говорити «ви»? Може, ви зможете замовити хороше слівце про мене генералові? Себіш. звісно, готуватиме їжу панам офіцерам! Сніданок уже готовий. Мені здається, я вже бачив пана генерала з вікна. Начебто ввічливий і милий чоловік, не великий і не малий, гарно збудований. Його обличчя відразу викликало у мене любов і пошану Мені треба знайти нового пана. Чорт забирай! Увечері добре поїв, а вранці — труп.

Мовчки дивився Каспар в обличчя свого запеклого ворога, в цю мертвотно-бліду маску брехні, злості й безсилля.

Руки Себіша нервово бігали по вилогах сурдута.

— Нарешті ми, гессенці, звільнені від нудної служби, — сказав він тихо, скоромовкою. — Я завжди був проти цій проклятої війни. Якби нас не примушували, не підганяли зброєю у спину…

— Ми знаємо, ти завжди за переможців, все одно хто вони, — відповів Анзельм глузливо.

— Не може ж бідний кухар пробити головою стіну, — намагався захистити себе старий. — Особисто я завжди був за справу свободи…

— Замовкни, падлюко, кожне твоє слово — брехня! — Стара Катрін, по обидва боки якої були Шмельцле і Мета, протовпилась через ряди солдатів наперед. — Це один з тих панів, які з'являються після бою. З кухарем мені взагалі треба порахуватись…

— Мені теж! — почулося з рядів її друзів, а також полонених.

Ревматичною рукою Себіш боязко провів по вусах.

— Тільки для того, щоб мене обмовити, — продовжувала маркітантка, — він поширив чутки, що я з’їдаю все краще з супів, а решту лишаю солдатам!

Себіш хотів уже сховатись у будинку. як тарган у щілині, але Шмельцле заступив йому дорогу. Дивний, ніби підземний голос, який так лякав колись Себіша, почувся ще раз:

— Себіш, Себіш, пригадай підлоти, за які мусиш відповісти!

Кухар жахливо закричав. Він кинувся тікати, але відбіг недалеко. Ноги його посковзнулись на замерзлій калюжі. Він простягнувся, спробував підвестись, але впав знову. Зламав обидві ноги.

— Заберіть його до шпиталю для полонених! — наказав Анзельм двом гессенцям.

Хвилювання вляглося. Нарешті Шмельцле, Каспар, Анзельм і Катрін змогли кинутись в обійми одне одному. Тільки Мета стояла нерухомо. Вона закутала свої задубілі руки у фартух і безмовно дивилась на Каспара. Каспар також онімів. Вони хотіли так багато сказати одне одному, але зараз жодне слівце не спадало їм на думку. Виникла коротка пауза, але їм вона здалася занадто довгою. Зрештою Каспар наважився. Він ступив два кроки до небоги Катрін і урочисто передав їй маленьку шкіряну коробочку. Мета одразу відкрила її і витягла низку з строкатих скляних пер лип і черепашок.

— Яка гарна! Такої я ще ніколи не бачила, вигукнула вона.

— Це індійське намисто племені ірокезів. Я одержав його від вождя «Червона громова хмара», який служить у нас розвідником

Зворушена Мета ласкаво поцілувала Каспара.

При цьому вона вся зашарілась, а хлопець залився краскою від самого підборіддя, вкритого білявим пушком, аж до вух.

— У нього вже борідка! — скрикнула вона і зніяковіло засміялась. — Як ти виріс, Каспар! І міністерські чоботи знайшли собі гідного господаря…

Через дві години після нападу на пеннингтонський пікет, після сум’яття, яке не можна описати, Трентон був повністю в руках американців. По вулицях йшли, співаючи, переможні загони молодої вільної держави, які до цього завжди були биті. Але обставини тепер змінились. Перед колишньою головною квартирою Ралля, над якою майорів американський прапор, солдати Вашінгтона в строкатих потріпаних у маршах і боях формах, худі і виснажені, але осяяні перемогою, утворили велике коло. В це коло складали рушниці, патронташі і шаблі гессенські роти. І п’ятнадцять блакитних знамен з гессенським коронованим левом, обрамленим сріблом і золотом, лежали на цій купі. Майже вісімсот чоловік офіцерів і солдатів було взято в полон.

Те, що гессенці мусили складати зброю перед людьми, яких досі вважали за крамарів і селян, було чимсь таким, чого не міг втямити Фріц Кляйнпауль.

— Що говоритимуть про нас у Віндгаузені? запитав він безутішно.

— Дурний, вони радітимуть! — повчав його сусід.

Всі жителі міста, — дорослі й малі, старі й молоді, — прийшли милуватись цим видовищем. Серед натовпу був і один селянський наймит з Пенсільванії, який спеціально для цього перейшов річку, він уявляв собі гессенців чортами в людській подобі і дуже здивувався, коли побачив досить симпатичних чоловіків, які навіть у нещасті дбали про свій зовнішній вигляд і чистоту.

Жителів Трентона, які особисто познайомилися з гессенським окупаційним загоном, не міг, звичайно, обдурити їх зовнішній вигляд. Якийсь обірваний чоловік приколов на вила закривавлену хустку і махав нею перед носом офіцерів, яких вели мимо. Старі жінки почали кричати і загрожувати, що вони задушать всіх полонених, які прийшли до Америки, щоб вкрасти їхню свободу.

— Прокляті гессенці і всі німці! — люто кричали вони. — Проклятий король і благословенний генерал Baшінгтон!

Тоді один офіцер з визвольної армії виліз на гармату і звернувся до схвильованих народних мас з короткою промовою.

— Гессенці, — почав він, — не прийшли сюди по своїй волі. Їх примусили воювати їхні князі. В боротьбі ми не знали пощади, але тепер, коли вони полонені, не будемо вважати їх нашими ворогами. Давайте радіти перемозі, як справжні борці за свободу, і не думати про справедливу помсту. Так, радіймо цій перемозі, бо вона доводить нам І цілому світові, що ми, американці, можемо відстояти свою незалежність. Радіймо, але не спочиваймо на лаврах. У війні щастить тільки тому, хто сам собі дає раду. Від нас — народу — залежить усе, сучасність і майбутнє, свобода сьогодні і щастя завтра. Але тому, що свобода нікому не дарується, а тільки завойовується, то вона лишається тільки у того, хто вірний її духові, хто завжди готовий боротися проти її ворогів, хто завжди готовий повстати за неї, коли вона кличе. Про це ми будемо пам’ятати після цієї і після всіх наступних перемог. Ціна свободи — це пильність повсякчас!

Промовець закінчив під гучні оплески і скочив з гармати на землю.

Деякі жінки були так вражені, що побігли до своїх домівок, щоб принести полоненим горілку і хліб. З кількома гессенськими дітьми переможці вже зав’язали дружбу. Вони любили дітей, тому що любили світ, тому що любили майбутнє. Вони розділили з дітьми ті убогі шматки, які мали, обдарували їх бідними і дивними скарбами, які знаходили в своїх кишенях: яблуком, гарненькою черепашкою, гудзиком від форми. Деякі під веселий сміх товаришів намагались вимовити німецькі слова.

Шмельцле, Каспару, Анзельму і Зеекатцу вдалося протовпитися до промовця. Вони оточили його і міцно трясли йому руки. Цей чоловік в американській формі майора був не хто інший, як смаглявий мулатоподібний матрос з «Мері Елізабет», гість Ван Дасселя. Друзі відчували, що перемога, яка тут святкувалась, не була чужою для них. Вони не були більше найманцями. Вони були солдатами. Солдатами нового світу, вранішня зоря якого світила не тільки берегам і горам, лісам і преріям, селам і містам Америки, але й всім людям на землі

— Ну, Каспаре, — сказав Анзельм, — початок зроблено. Але тільки початок. Це все ще значить — туго затягнути ремінь, зціпити зуби, і, незважаючи на Труднощі, в поті і сльозах, крокувати разом з борцями за свободу… надовго, Каспаре, надовго.

— Я знаю, — серйозно відповів Каспар, — і все-таки я не хотів би помінятися з усім Касселем.

Примечания

1

Як справи, сер? (англ)

2

Крейцер — дрібна монета.

3

Не можуть бути кращими (англ.).

4

Полковник Фаукітт тут? І… (англ.)

5

Ану, не барися! (англ.).

6

Зараз, зараз, заразі (англ).

7

Самбо тут! (англ).

8

Мій дорогий генерал (франц).

9

Comment — як (франц.).

10

Мій дорогий друже (франц.).

11

Ліценціат — званння у вищих учбових закладах, особливо поширене на теологічних факультетах.

12

Що це таке?

13

Ти збожеволів?

14

Як ти смієш… Мій дорогий генерале, я нічого не розумію.

15

Профос — унтер-офіцер військової в’язниці.

16

Як справи, сер? (англ).

17

Луідор — французька золота монета.

18

Гелер — дрібна монета.

19

Кулевріна — польова гармата XVI ст.

20

Нехай бог прокляне мою душу! Нехай мене бог прокляне! (англ.).

21

Мій хлопче (англ.).

22

Розмовляю (англ.).

23

Гляньте (англ.).

24

Що вам потрібно? (англ.).

25

— Так. Люди міняються. Як там справи з політикою? (англ.).

26

— О, я так звик до англійської мови і тепер майже не можу розмовляти по-німецькому (англ.).

27

Кох — кухар (нім.).

28

Наказую (англ.).

29

Все гаразд (англ.).

30

Поживемо — побачимо.

31

Вірно.

32

Добре! Ходімо з нами, хлопче (англ.).

33

До скорої зустрічі.

34

— Кур’єр, який передасть цей лист… (франц.).

35

Як нам подобається наша країна? (англ.).

Content

Веддінг Алекс Незвичайна пригода Каспара Шмека

Алекс Веддінг Незвичайна пригода Каспара Шмека (історико-пригодницький роман)

ВІД АВТОРА

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п’ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Примечания