Вільям ЛІГОСТОВ

КАТАСТРОФА В РАЮ

Космічний репортаж

ПОДАЧА ПЕРША

З КОСМОСУ ПОТРАПЛЯЮ В РАЙ,

А З РАЮ — У ВИТВЕРЕЗНИК

Це на Землі я мов сліпе цуценя. Серед білого дня на Хрещатику, трапляється, заблукаєш і отямлюєшся хтозна-де аж наступного ранку.

А от у космосі почуваю себе напрочуд упевнено. Ані тобі знайомих, ані заманливих вивісок, ані дільничних уповноважених… Отож ще й не продер як слід очі, а вже зметикував: кубічні квандрики хмеленції не перевищують квадратних кубриків конгруенції.

Подумки, ніби насіння лузаючи, розв’язав низку метаскладних рівнянь (задля доступності викладу не наводитиму їх тут) і дійшов простого висновку, що

звідки з усією очевидністю випливає загальновідоме:

Отже, якщо врахуєте “ефект Допплера” і внесете поправку на третій закон Кеплера, то легко встановите: наша ракета перебувала точно за 7,876 парсека від Землі.

Екіпаж непробудно спав. Навігатори не перепились, ні. Після отієї сенсації з американською командою, котра, перебравши, врізалася в Сатурн, спиртним у космосі, самі знаєте, й не пахне. То був примусовий сон. Ракету вивели на потрібний курс, і відразу всі космонавти, крім капітана, проковтнули по три таблетки снотворного. Половину поснулих капітан увів згодом у стан глибокого анабіозу на шість космічних місяців, востаннє перевірив роботу автоматичних пристроїв, та й сам задав хропака. Проти дідуся Ейнштейна не попреш — у космічній мандрівці час тягнеться таки неймовірно повільно. Вже почав проклинати себе за легковажну хитрість, до якої так необачно вдався, проковтнувши не три, а одну таблетку. Будь-хто з членів екіпажу, напевно, знайшов би, чим розважитись. А я — космічний вовк… Намацав у кишені невикористане снотворне… Ні, хай йому грець, скільки можна вилежуватись! Так, чого доброго, всю подорож проспиш і повернешся додому з чистою плівкою.

Добру годину стовбичив з фотоапаратом у кабіні головного автонавігатора. Та скільки не витріщав очей, нічого цікавого, вартого уваги, не побачив. Все ті ж мільярди зірок, скупчень галактик, котрі знаю як свої п’ять пальців. Хоч би тобі яка паршивенька “наднова” спалахнула…

Страшенно хотілося перекинутися з ким-небудь бодай невеличкою формулою. Поплентався до салону. Тут сопіли у підвісних ліжках члени екіпажу. Швидко переконався: хоч як горлай — нікого не збудиш.

Подався до спеціального відсіку, де в прозорих герметичних коритах, наповнених густою світло-синьою рідиною, погойдувалися тіла свіжозаморожених науковців. Цих і гарматним пострілом не розворушиш. Анабіоз. Сфотографувати? Ні-ні. Надто вже непривабливий вигляд. Ніби з крейди витесані. Та й кого здивуєш таким знімком?..

Кепські справи!

А скільки було галасу напередодні старту… Цілком новий маршрут! Космічна цілина! Першопрохідники! Загадкові тіла! Цілком можлива зустріч з невідомою цивілізацією!.. І от маєш! Чи варто було рипатися? Тривіальна трансгалактична прогулянка. На Хрещатику в будній день цікавіше.

Чортихнувшись, хряснув спересердя дверима відсіку, кинув у салоні на крісло фотоапарат. Пішов коридором у хвіст ракети. Минув екологічний комплекс і стукнувся лобом у двері з світловим табло АК. Ще перед стартом капітан усіх навчав тут, як слід поводитись у разі несподіваної аварії.

Варто відчинити двері — і потрапиш у вузенький коридор, по обидва боки якого у кілька поверхів червоніють задраєні люки. Кожен з них веде до одномісної аварійної капсули.

Відчинив двері. Тут нічого не змінилося. М’яке синювате світло плафонів, червоні кришки люків. Смикнув за ручку однієї з них. Легко піддалася. Заліз у кабіну. Автоматично спалахнуло світло. Зручно вмостився в кріслі, заплющив очі і уявив:

…Реве аварійна сирена. Зореліт ось-ось спалахне. Або ще ліпше — в атомних котлах назріває некерований процес. У нашому запасі кілька хвилин, а може, й кільканадцять секунд… Термоядерний вибух не залишить від ракети жодної друзки. Разом з усіма біжу до аварійних капсул. Сідаю, прив’язуюсь реміняками. Тепер… Що тепер? Розплющив очі — й повернувся до суворої дійсності.

На щитку переді мною блимало принаймні два десятки сигнальних лампочок. Ноги впирались у важелі. Зосередився і почав відновлювати подробицю за подробицею… Так, насамперед слід пересвідчитись, чи надійно герметизована кабіна. Для цього… що для цього? Ага, натискуємо ось цей симпатичний синій пиптик. Над ним спалахнула зелена лампочка. Тепер слід перевірити справність автоматичної радіостанції. Вона має подавати сигнали SOS у космос, бо інакше хто ж відшукає твою капсулу… Ага, радіостанція обзивається. Далі… Далі мушу взяти чарівний контрольний ключик, що, як і в кожного члена екіпажу, теліпається у мене на шиї, встромити ось у цей отвір, захищений тонкою червоною плівкою, тричі повернути його за ходом годинникової стрілки. Тільки після цього система спрацює. Але ж я не збираюся катапультуватись насправді. Тож хай собі теліпається ключик на шиї, а я перевірю роботу двигуна.

Господи! Яка безглузда інструкція! Коли вже розсудити тверезо, то хто матиме час на ці перевірки? Виходить, перед тим, як розлетітися вдрузки, переконайся, чи діє радіостанція…

Ні, стоп! Збиткуватися з інструкцій всі мастаки.

Просидів у кабіні не менше трьох годин. Кілька разів збивався, починав усе спочатку. Десь на п’ятій спробі безпомилково дійшов від “а” майже до “я”. Залишився завершальний етап. Ось беру на себе середній важіль, натискую лівою ногою на педаль і… І капсула, вискочивши з обойми, плавно відірвалася від ракети. Залишаючи за собою вогненний хвіст, нестримно понеслась в напрямку, відомому хіба що Всевишньому.

— Е! Гей! Соб-цабе, тпр-у-у! — крутився в кріслі, ще не усвідомлюючи повністю того, що сталося. — Стоп! Я тренувався! Я не користувався контрольним ключиком! Ря-ту-у-уйте!

Тільки через годину перестав лементувати, усвідомивши нарешті: марно сподіватися на чиюсь поміч у моєму становищі.

Догрався… Дотренувався…

Через свою надмірну цікавість і раніше не раз потрапляв у неприємні ситуації. Пригадую… Хоча ні… Не до пам’ятних епізодів з автобіографії, коли настав час коротко підсумувати свій шлях і, як колись казали, закруглятися.

Як би там не було, а мушу відрекомендуватися.

Грицько Халепа. Дякую, дякую… І мені дуже приємно!

Халепа — самі вже здогадалися — прізвисько. Прилипло так давно і так міцно, що й сам забув уже власне прізвище.

Звісно, ні прізвище, ні прізвисько анічогісінько вам не скажуть. Час не такі прізвища та прізвиська стер безжально з скрижалів історії, куди їх заносили, здавалося б, навічно. А я ж ні на яких скрижалях не красувався, хоча в ті далекі часи, коли ваша поява на землі ще й не планувалась, моє ім’я — принаймні серед фотокорів, кіношників-документалістів — було досить відоме.

Опинившись у капсулі без фотоапарата і кінокамери, почував себе, як людина, котрій відтяли обидві руки. Якщо і вдасться, виживши, щось цікаве надибати, то як про це довідаються читачі? І вже тоді, в перші години самостійного польоту, переді мною вималювалася малоприваблива перспектива — доведеться писати. Незважаючи на органічну відразу до слова.

Те, що пропоную вам, — репортаж, звіт, ба навіть ні те ні се. Скоріше це всього-на-всього суха, лаконічна доповідна записка. Намагатимуся триматися фактів і тільки фактів.

Скажете: “Хто тебе, чоловіче, просить? Не хочеш — не пиши. На романи паперу не вистачає, а ти ще й з доповідною прешся…”

Е-е-е, ні. Будь-що мушу пертися. Чому? Наберіться терпіння. Узнаєте.

Годі! Розпатякався, наче перекупка середини XX століття. А двигун капсули тим часом знову запрацював, і я знову відчув свою вагу. Робота двигуна може означати тільки одне — капсула увійшла в гравітаційне поле якогось космічного тіла. Тепер вона автоматично крутитиметься навколо нього, поки не натисну потрібну кнопку. Біда, що ніхто за мене не вирішить: натискувати чи ні.

Опустив забрала ілюмінаторів. Спостереження нічим не втішило. Я крутився навколо кулі, вкритої, здавалося, суцільним океаном. Змінив орбіту, вийшов на перигей і вирішив діяти наосліп. Так воно нібито надійніше. На самих інструкціях, та ще коли маєш справу з новітньою технікою, далеко не заїдеш.

Опустив забрала, заплющив очі і, полічивши до трьох, натис кнопку. Капсула увійшла в атмосферу планети, стала сторчма і, гальмуючи вихлопним струменем, стала опускатися. Хвилина, друга, третя… М’який удар!

Довго не наважувався піднімати забрала ілюмінаторів. Що побачу? На суші я чи на воді? Що принесе перший ковток повітря — бадьорість, свіжість чи смертельну задуху? Невідомість гнітила мене.

Повелося казати в таких випадках, що минула вічність. Хтозна, може, й вічність, та раптом до мене долинуло якесь невиразне човгання. Причаївся. Біля капсули хтось вовтузиться. Але хто? Первісна людина? А може, мамонт, бавлячись, розчавить зараз капсулу? А може, я вже в пащі якоїсь гігантської водоплавної потвори…

— Тук-тук-тук! — делікатно постукало по металевій обшивці і згодом ще тактовніше, ледь чутно: — Тук-тук-тук…

Лещата страху поволі попустили бідне серце. Мамонт нездатний на таку ввічливість.

— Хто там? — наважився.

Звісно, аж ніяк не сподівався почути врозумливу відповідь. Та, на превеликий подив, гарно поставлений голос чітко відрапортував ламаною англійською мовою:

— I am your obedient serwant, my master[1].

— Хто-хто?

— Ваш покірний слуга, мій володарю! — почувся той самий голос.

Стала розбирати цікавість. Навіть пробу атмосфери забув узяти. Кришка, вібруючи, повисла над люком, а я заплющив очі — засліпило яскраве світло.

Поволі оговтався, розтулив повіки. Ще й ще раз протер очі. Невже?! Невже я потрапив у простір Мебіуса і повернувся на Землю, так і не скориставшись космічною путівкою? Скільки грошей, та ще й позичених, пустив на вітер! Капсула стояла на майдані типового старого обласного центру. Майдан оточували нічим не примітні кількаповерхові будинки. Пошукав очима дошку передовиків промисловості та сільського господарства. Ні, не видно. Не схоже на обласний центр. Посеред майдану, вимощеного сірими бетонними плитами, стирчить величезний п’єдестал у формі куба, на ньому — ще один куб, але менший. І — жодної живої душі… Куди ж подівся власник загадкового голосу? Куди мене занесло?

Від навколишнього світу кабіну відділяла тепер лише прозора синтетична плівка, якою завбачливо запнуто отвір люка. Довго не роздумуючи, вдарив у пружну плівку кулаком. Вона сухо репнула, і в легені полилося надзвичайно приємне духмяне повітря. Либонь, що й автомашин тут зовсім нема. Вистромив голову, глянув униз. Там стовбичила чудернацька подоба людини.

Власне кажучи, її зовнішній вигляд мало дивував. Отакого металевого робота, звичайно ж, можна побачити у нас в будь-якому районному музеї. Але навіщо випускати музейний мотлох на майдан? Зліплений, щоправда, не з металу, а з якогось еластичного матеріалу. Шкіра майже така, як людська, тільки темніша. Коричнювата. Кінцівки дуже схожі на людські. А от голова не зовсім вдала. По-перше, геть лиса. І замість вух — круглі металеві ситечка. Певно, мембрани мікрофонів. На маківці стирчать дві короткі телескопічні антени, як ріжки у чорта. Рот, ніс — звичайні. Робот глянув угору — і мені стало трішки моторошно: очі хоч і виготовлені майстерно, та все ж… Сухий скляний блиск, позбавлений живого вогню.

— Це ти зі мною розмовляв?

— Так точно, мій володарю.

— Та який я тобі володар? Називай мене… ну, хоча б людиною.

— Лю-ди-на, — покрутив лисою макітрою робот, — нове для мене поняття. Уклінно перепрошую, не розумію.

— Ну, гаразд. А куди я потрапив, ти скажеш?

— Ви на Центральному майдані імені “Адама”, мій володарю.

— Стривай. Подробиці потім. Які загальні координати?

— Ви в раю, мій володарю, на планеті Кібертонія.

Овва, здається, неабияк пощастило!

— Скажи, а ти часом не янгол?

— Я ваш покірний слуга, мій володарю, — без тіні усмішки мовив робот.

Я зіскочив униз, і тієї ж миті з провулка на майдан м’яко викотила валка рожевих атомокарів вишуканої форми. Один, два, три… дванадцять. Загальмували біля капсули, зупинилися. З переднього поволеньки виліз опецькуватий чорнявий здоровань, наділений чималеньким животом і бульбуватим червоно-сизим носом. Такі сотнями барложаться влітку на київських пляжах. Вони завжди дратують мене, бо тільки намацаєш видошукачем струнку жіночу фігуру, як неодмінно випнеться на передній план отакий пузанько. Але ж наші товстуни навіть на пляжі вважають за необхідне прикривати грішне тіло бодай вузенькими плавками. А цей — ач яку мармизу відпас — розгулює по центру в чім мати народила. Добре, що бороду відпустив нижче колін, — прикриває грішне тіло. Якби з атомокара випурхнув янгол з осяйним німбом навколо голови, був би менш здивований. Не встиг і оком моргнути, як незнайомець уже приставив роботу до носа здоровенного кулака:

— Чого тут? Навіщо?

Робот став на коліна і збентежено забелькотав:

— Уклінно перепрошую… Я гадав, шановному володарю щось потрібно…

— Гада-а-ав! — передражнив його кучматий чорнявець. — Геть!

Робот швиденько підвівся і пустився навтьоки. Тільки тепер впали в око його червоні нейлонові трусики. Казна-що… Робот зодягнений, а цей… Що за чортівня?

— А ти чого? — спроквола запитав незнайомець. — Чому не на роботі? Ганьба, ганьба… І хто це тобі бороду відчикрижив? Га?

У космічних мандрах до будь-яких несподіванок звик, але тут і мені заціпило. Оце так рай! Не встиг як слід розгледітись, а вже хомут прилаштовують. Ця манера розмовляти, це панібратство…

Мобілізував усю свою гідність.

— Сподіваюся, у вас таки з’явиться бажання з’ясувати, хто я і звідки?

Співбесідник відкопилив губу й зневажливо чвиркнув на бетон.

— Все давно з’ясовано. Наш Кібер думає за нас…

— То принаймні скажіть, хто ви.

Він зміряв мене недовірливим поглядом:

— Не придурюйся. Усі знають. Я — Чудотворець Дванадцятий, вождь племені!

Он воно яка персона! Я так і завмер з роззявленим ротом.

— Ну, гаразд, — змилостивився вождь. — Ти, бачу, вчора перетрудився. Ми запізнюємось. Поїхали! — і, вхопивши мене за комір комбінезона, потягнув до машини.

За кермом сидів робот, дуже схожий на того, котрий допіру дременув у провулок. Вождь штурхнув його в плече:

— Паняй!

Машина м’яко зрушила з місця. Поруч зі мною сопів на задньому сидінні вождь, не виявляючи до мене ніякої цікавості. Я ж крадькома зиркав на нього. Опасисте тіло вкрите прегустим чорним волоссям. Ще на майдані помітив — руки надто видовжені, лоб низький. Уважніше придивився до його рук, складених на випнутому животі, і жахнувся. Тільки обидва великі пальці стирчали окремо, а решта міцно позростались, утворивши дві суцільнозварні жмені.

Глибоко посаджені маленькі очі надійно прикриті волохатими віями. Інколи повіки злипалися, і тоді важко було розібрати, куняє він чи тільки вдає, що спить.

Вождь не виявляв бажання продовжити розмову. Я теж вирішив мовчати. Майже заспокоївся. Кажу майже, бо турбували якісь дивні звуки. То була химерна подоба музики. Невидимий оркестр ритмічно вичавлював чи то собаче скавчання, чи то гусячий гелгіт… Ага, он воно що! У правому вусі вождя стримить сережка. Звичайнісінький транзистор.

З’ясувавши обстановку в машині, став звертати увагу на вулицю. Вулиця як вулиця. Тільки й того, що безлюдна. Зрідка на тротуарах, біля під’їздів будинків траплялися роботи, зайняті різними господарськими справами. Одні сновигали з пилососами в руках, інші мили вікна, підстригали дерева. Помітивши рожеву валку, кожен з них чомусь стрімголов мчав на край тротуару, ставав на коліна і бив низькі поклони нашій передній машині. Кільканадцять разів перед очима мелькали подвійні кубічні п’єдестали — точно такі ж, як і той, що на Центральному майдані. Нижній куб жовтий, верхній — рожевий.

Вразила відсутність вітрин. Жодної крамниці, жодного ресторану… Тільки дуже громіздкі механізми біля кожного будинку. Механізми схожі на наші колишні автомати “Газвода”, але значно більші. Хм, де ж у цьому раю підкріпитися можна? А вже не завадило б.

Машина мчала стрілою, і незабаром за вікнами замелькали парки околиці. Ага, цивілізація на вельми високому рівні, всі підприємства, очевидно, збудовано за межами міста з санітарних міркувань.

Ось і парки кінчилися. Шосе винесло нас на величезне рівне плато, і атомокар зупинився біля нескінченних шеренг білих лімузинів. Робот вискочив з машини і відчинив, згинаючись у три погибелі, дверцята. За вождем вийшов і я. Озирнувся. Внизу, скільки сягав зір, потопали в голубому мареві густі праліси. Високо в чистому небі кружляли голуби. Цілюще повітря п’янило.

Наші атомокари тим часом вишикувалися в рядочок, осторонь від білих, і мені в око впала ще одна подробиця. На лобовому склі кожної рожевої машини під трафарет наведено малюнок — схрещені суцільнозварні пригорщі на тлі глибокого полумиска. Фамільний герб?

Вождь позіхнув:

— Усе витрішки продаєш, а до праці не спішиш?

Ми стали на транспортер. Оговтавшись, помітив, що сунемо до величної, легкої споруди, схожої на ангар. На фронтоні золотом виблискувало: “Палац праці”. Споруда проковтнула транспортер. І за мить ми сповзли з нього на невисокий поміст, засланий м’яким килимом. Нараз обізвався веселим маршем невидимий оркестр, і під високим прозорим склепінням дванадцять разів прогриміло радісне тисячоголосе: “Уря-я-я!”

Схопився на ноги. Не знав, на чому зупинити погляд. Жодної подробиці звичної обстановки.

Почну з того, що насамперед впало в око. Три довжелезних столи (обидва крайні — білі, а середній — рожевий) тяглись від помосту в глиб нескінченного залу. Столи без ніжок. Довгі-довгі, ніби туго напнуті скатертини. Але ті скатертини витримували неабиякий тягар! Густо заставлені різноманітними наїдками, напоями… Світло сонця легко пронизувало прозору покрівлю, вигравало на гранях штофів, фужерів, чарок. Тарілки виблискували всіма барвами райдуги.

Вздовж столів покотом лежали кібертонці — впереміжку жінки й чоловіки, літні й молоді, зовсім підлітки. Чомусь особливо густо обліпили середній рожевий стіл.

Мабуть, тут зібралося все плем’я. Якийсь врочистий прийом або бенкет після наради.

Всі лежали, а невидимий оркестр награвав марш. Якщо це прийом чи бенкет, подумалося, то мусили б зодягнути якщо не парадну форму, то принаймні звичайні туалети… Тільки біля Чудотворця, котрий розлігся долічерева, виструнчився, приклавши долоню правиці до крисів капелюха, робот, виряджений в чорний смокінг, в чорні гостроносі туфлі. Його груди прикривала сніжно-біла нейлонова сорочка, метелик стягував комірець. І обличчям, і постаттю — викапаний вождь. Тільки без бороди, та антенки продірявили капелюх.

Не знав, куди себе подіти, як поводитись. Втупився у вождя-двійника. Той на кивах дав зрозуміти — лягай. І справді, навіщо мозолити очі громаді. Ліг.

Оркестр взяв найвищу ноту, заверещав і вмовк. Чудотворець сперся на лікоть. Заворушилися і біля столів. Деякі сіли, по-турецьки схрестивши ноги, дехто напівлежав.

Чудотворець Дванадцятий ліниво кивнув своєму двійнику:

— Катай… промову.

Двійник зійшов на невеличку трибуну.

— Браття-кібертонці, славні чудотворці! Насамперед, хай живуть наш мудрий Всевишній Кібер і я, Чудотворець Дванадцятий, його повноважний представник. Вперше в нашому славному раю трапився прикрий інцидент. — Він передихнув і глипнув на вождя, бажаючи, очевидно, пересвідчитись, чи так почав. Вождь поблажливо кивнув — так, мовляв, катай далі. — Я зустрів опівдні ось цього брата на Центральному майдані. Тиняється біля якоїсь залізяки, править теревені з рядовим роботом. І зверніть увагу — в звичайний робочий день цей безбородий дурко вирядився, ніби на карнавал. Гляньте — замість телевізора начепив собі на шию якусь залізячку.

Я подивився вниз. Справді. Як же це раніше не звернув уваги? У кожного кібертонця теліпається на животі портативний телевізор. У кожного у вусі стримить транзистор-сережка.

Двійник замовк на хвильку. Чудотворець важко сопів і морщив чоло. Начебто він сам тільки-но виголосив довгу тираду.

— Я вже довго-довго, хай живе мудрість Всевишнього Кібера, очолюю плем’я, але з такою ганебною поведінкою зіткнувся вперше, — вів далі оратор. — Не знаю, що його й придумати. Яку міру покарання застосуємо?.. Вирішую колегіально і безповоротно: штрафну!

Зал одностайно заревів:

— Штрафну! Штра-а-а-афну-у-у! У-у-у!

Двійник підніс догори правицю, заспокоїв плем’я і скоромовкою кинув у зал:

— Хтопротинемахтоутримавсянема. Одноголосно!

Я опустив голову і заплющив очі.

Хай буде, що буде… Хіба зможу протистояти такому згуртованому збіговиську? Хай кидають у штрафний карцер чи посилають у штрафний батальйон… чи що тут у них ще є штрафне…

Ось уже шарпнули за комір. Підвів голову. Наді мною схилився оратор, тримаючи у правиці піввідровий кришталевий келих, виповнений по вінця прозорою рідиною. Ага, отрута… Що ж, смерть не з найгірших.

Зал заскандував:

— Пийдодна, пийдодна, пийдодна!

Припав без вагань до келиха, аби довго не мучитися. Збіговисько вгамувалося лише тоді, коли геть осушив його. Хм, щось не скидається на отруту. Чи то польська виборова, чи то німецький шнапс… Видно, не з відходів женуть.

— Чого, дурко, витріщився? — перепитав прем’єр. — Загризай. — Він кивнув на рожевий стіл, біля якого ми сиділи.

Стіл повільно посувався. Виявляється, то звичайнісінька стрічка конвейєра, оздоблена рожевим пластиком… Виринали і виринали наїдки. Чого тільки не було! Баличок, заливна осетрина, червона й чорна ікра, плитки свіжого масла, оселедці, притрушені цибулькою, маслини, солянка м’ясна гаряча, окрошка холодна, печеня в глечиках, кусні м’яса вареного і смаженого, хліб чорний, хліб білий, морозиво… І всього невпоїд. А пляшок, а карафок!!! Мабуть, не брешуть. Мабуть, справді рай.

Попри недавній переляк з рота покотилася слинка. Правду кажучи, таки добре зголоднів, зранку ж і рісочки не тримав у роті. Але цікавість не полишала мене.

— Скажіть, а що воно таке було у келиху?

Вождь на мить одірвався від добрячого кусня індичатини, зиркнув на мене посоловілими очима і буркнув сердито:

— Не патякай. Працюй.

“Якщо у вас така праця, то яким же мусить бути відпочинок?” — хотілося запитати, але вже встиг втямити: розмови і зайві запитання тут не в пошані. До того ж напій потроїв апетит. Ніяких ознак отруєння ще не відчував. Хоч наїмся перед смертю, вирішив, і присунувся ближче до чудодійного конвейєра. Ні виделок, ні ложок не побачив. Але ця дрібна незручність повністю компенсувалася відсутністю офіціанток.

Настрій з кожною хвилиною поліпшувався — чим більше перехиляв келихів… Тепер сам вибирав їх. Напої вражали різноманітністю, вишуканістю, а головне — якістю. Вражали дуже переконливо, бо вже за якихось півгодини у голові загули джмелі. Але ж ніхто не відстає від мене. Навіть випереджають. Дивно тільки, що й досі ще не затягнули “Ой хмелю, мій хмелю…” чи “Розпрягайте, хлопці, коні”. Жлуктять, і їдять, і дудлять. Сам люблю попоїсти, але таких мастаків зустрів уперше. І не видно, щоб кого уже розібрало. Це підбадьорювало, закликало не відставати. Але переляк і втома таки далися взнаки. І незабаром поміст піді мною поволеньки захитався, зал пішов обертом… “Слабак! Нероба нещасний!” — тільки й зафіксувала моя затуманена свідомість чиюсь характеристику. Поринув у морок.

Пробудження після перепою неприємне на будь-якій планеті. Таке у мене було переконання. Помилкове, виявляється. Розплющивши очі, відчув приємну легкість у всьому тілі. Голова ясна, ніби вчора і в рот нічого не брав.

Простора кімната. Лежу на м’якій низенькій тахті. Стеля випромінює заспокійливе голубе світло. Потужні вентиляційні установки безперервно нагнітають збагачене киснем і якимись специфічними пахощами повітря. Воно лоскотало ніздрі, приємно холодило груди. Зашторені вікна ледь рожевіли. Бралося на світання.

Двері безшумно відчинилися, і два роботи ввійшли з черговим пацієнтом. Поставили носилки біля тахти, обережно вклали підопічного. Намагались вкрити пухнастим простирадлом, аби не застудився, але кібертонець пручався, дриґав ногами і варнякав таке, що в подібних випадках варнякають усі. Роботи докладали зусиль, аби прикрити тіло, поки одному з них пацієнт не загилив ногою прямо в голову — аж іскри проскочили у того між антенами. Роботи, думав, зараз дадуть тобі гарненького прочухана! До нових віників пам’ятатимеш. Та ба — вони знову й знову дбайливо складали докупи руки й ноги нахаби. Нарешті знайшли вихід із становища — спеленали п’янюгу у його ж бороду.

Я сів на тахті, мізкуючи, як звідси вибратися. Хоч і гарно тут, але все ж краще не потрапляти. Та куди подівся одяг? І ключик, чарівний контрольний ключик… Скільки не нишпорив під матрацом, під подушкою — марно. Тим часом добра половина місць була зайнята, а двері раз у раз відчинялися. У кімнаті гамір дедалі наростав. Очевидно, недавно скінчилась їхня робота, і на світанку тут години пік. Треба швидше змотувати вудочки. Закутався у простирадло, вийшов.

У передпокої натрапив на робота, який, певно, виконував обов’язки чергового адміністратора. Він підвівся з стільця і чемно вклонився.

— Що вас турбує? Чи не бажаєте, мій володарю, похмелитися?

Мене турбувало інше — куди зник одяг?

— Вас привезли сюди в нормальному вигляді, без одягу, мій володарю.

Ага, виходить, ще в дорозі обчистили.

— Скільки з мене? — запитав за звичкою, але тут же схаменувся.

Питання прозвучало явно недоречно, бо й робот здивовано глипнув на мене і ще раз перепитав:

— Може, вам, мій володарю, таки слід перехилити чарчину?

Подякував за увагу і рушив до виходу, але адміністратор зупинив:

— Мій володарю, ви забули взяти телевізор. А транзистор, певно, загубили.

Він узяв з купи телевізорів перший-ліпший і почепив мені на шию. Потім витяг з шухляди в столі транзистор-сережку, але ні в правому, ні в лівому вусі ніяк не міг відшукати дірку. А згоріли б ви зі своїми транзисторами! Плутаючись в простирадлі, я вибіг на вулицю. Біля під’їзду витверезника юрмилися вільні атомокари, і ледве ступив на східці, як один з них під’їхав. Уже не здивувався, коли робот одчинив дверцята.

— Куди накажете, мій володарю?

Справді, куди? Взагалі, треба систематизувати перші враження. Аби виграти час, попросив просто покатати.

Атомокар поплив вулицею до центру. Назустріч неслися лімузини з бухариками. Зручніше вмостився на сидінні, замислився. Робот-водій аніскілечки не заважав, та хотілося побути наодинці, зібратися з думками, скласти якийсь план дій чи принаймні поведінки.

— У місті є готелі?

— Не розумію, мій володарю!

— Де я можу зупинитися на перепочинок?

— Де завгодно, мій володарю.

— І ось в цьому будинку? — десятиповерхова крупнопанельна коробка височіла на розі двох вулиць.

— Будь ласка, мій володарю, — обізвався водій і загальмував біля під’їзду.

Я вийшов.

— Вас чекати, мій володарю?

Нерішуче стояв, поки не почув крик. Неподалік, біля механізму, що скидався на колишні наші автомати “Газвода”, репетував дідусь. Він гамселив обіруч автомат і вигукував:

— Халтурники!

Водій побіг до нього, а слідом за ним подався і я.

— Що сталося, мій володарю?

Дідок набурмосився і заволав, ніби його різали:

— А-а-а, скотина! Зовсім відбилися від рук! Партачите! — і ногою тиць робота в живіт.

— Та заспокойтеся, скажіть, що сталося? — спробував я вгамувати дідуся.

— А ти не лізь! Бачиш — зовсім розсобачилися.

— Та що все-таки сталося?

— Що сталося, що сталося? — невгавав дід. — Прошу кефіру, а він мені — коньяк! — Дід показав на тацю з низкою пластмасових чарок, наповнених коньяком.

Ухопив її і кинув роботу в обличчя. Той мовчки втерся і кинувся до механізму. За мить виструнчився перед дідом:

— Автомат справний, мій володарю. Дозволю собі припустити — ви натискували не ту кнопку.

— Ах ти ж бовдур! Видно, всі свої елементи розгубив! — знову напосів на нього дідок і, поправивши окуляри на носі, додав: — Та чи мені повилазило?! — Підійшов до табло, на якому світилися намальовані телячі язички з хріном, карась у сметані, холодець, салат із помідорів, салат з огірків, курка, сало, молоко, кефір, ряжанка, сметана, ковбаса…

Дід уткнувся сопливим носом у табло. Зрештою підняв руку, що немічно трусилась, і натиснув сухорлявим вказівним пальцем кнопку проти намальованої чарки з коричнюватою рідиною. В нутрощах механізму клацнуло, блимнула сигнальна лампочка, і на прилавок вискочила порція коньяку.

— Ну?! — гнівно озирнувся дід.

Робот ніяково шморгнув носом, а я не втримався:

— Та ви ж, діду, таки підсліпуваті. Дивіться! — відшукав потрібний малюнок і натиснув кнопку.

У механізмі знову клацнуло, привітно підморгнула сигнальна лампочка, і на прилавок вискочив пластмасовий кухлик з кефіром. Дід взяв його, недовірливо підніс до очей і вже майже спокійно пробурчав:

— Завжди вони щось та переплутають, антихристи… Щоб ви голови собі позвертали, трясця вам у батареї, щоб вам усі контакти повикручувало!..

Тирада обіцяла бути довгою, і я попрямував до під’їзду. Водій перепитав:

— Вас чекати, мій володарю?

Відпустив його і зупинився біля парадного входу. На червоному фоні світлового табло виділялася цифра 18, на зеленому — 332.

Проблема житла, видно, кібертонців не хвилює. У вестибюлі чекав ліфт, та мені вже починав набридати повсюдний сервіс. Глянув на двері двох квартир першого поверху. Над ними світилися червоні таблички. Зійшов на другий. Те ж саме. На третьому обидві квартири вільні, але з цікавості піднявся аж до десятого. Виявилося, займають лише нижні поверхи. Певно, не хочуть занадто утруднювати себе. Сходячи вниз, на одному з поверхів механічно зупинився перед дверима. Вони гостинно розчинились — фотоелемент спрацював. Зайшов.

Комфортабельна квартира з трьох кімнат. Ванна і туалет. Кухні нема. Дві канапи у спальні, низенький стіл та м’які крісла у вітальні. Мене, безумовно, цікавив гардероб. Я не фарисей, я за прогрес, але без штанів все ж не зовсім зручно. Та де там — жодної ганчірки. Не видно ні книжок, ні паперів. У тумбочці кимось забута люлька, трішки тютюну, запальничка, транзистор-сережка. Працює. Безперервно чується скавчання та ґелґіт. І вимикача нема.

Вкутався у витверезницьке простирадло, ліг на канапу і з насолодою запалив.

Плин моїх невтішних і дуже неясних роздумів раптом обірвався, бо матовий квадрат на протилежній стіні засвітився, на ньому з’явилось обличчя стандартного робота.

— Шановні володарі! Шановні володарі! — механічно усміхнувся він, супроводжуючи свої слова енергійними жестами. — Уклінно перепрошую за турботу. Говорить телецентр. Нагадую вам: завтра — неробочий день. Завтра — неробочий день. Карнавал розпочнеться на Центральному майдані імені “Адама” опівдні. На майдані “Адама” опівдні. Прошу не запізнюватися. Для хворих і немічних буде вестися телерепортаж.

Нагадую, шановні володарі, що сьогодні в кінці робочого дня масовий культпохід в Палац духовної культури. Масовий культпохід, масовий культпохід. Для хворих, недолугих і немічних також пропонуємо спеціальний телерепортаж.

На все добре, шановні володарі! На все добре.

Екран згас.

Навіщо диктор так немилосердно розтягував слова? І кому потрібне це нескінченне нагадування? Диваки!

Ох, ця мені робота… Запізнюватися, мабуть, не варто, а то знову потрапиш у штрафники. Коли ж вона у них починається? Вчора прикібертонився десь о першій годині дня… Кілька хвилин пішло на перемовки з роботом, з вождем, дорога зайняла не менше півгодини… Отже, десь о другій дня… Ще маю час. Ага, треба ж вухо проколоти, начепити цю кляту сережку. Чим проколоти? Навіть гвіздка нема. Поламав, канапу, стілець. Клеєні. Нарешті здогадався видобути з крісла пружину, випрямив її і, зціпивши зуби, продірявив праве вухо.

ПОДАЧА ДРУГА

З ГАРЯЧИХ ОБІЙМІВ ДАМИ БЕЗ ІМЕНІ —

ПРОСТО В ЛЕПРОЗОРІЙ

Маючи гіркий досвід, прибув першим до Палацу праці. Спробував визначити розміри споруди. Йдучи вздовж стіни, відлічував кроки п’ять, десять хвилин, а кінця все не видно. Повернувся назад і через парадний вхід зайшов у зал. Цікаво все-таки, як тут обладнано столи. Виліз на середній, заповз у нішу, звідки учора так чудодійно виринали страви. У темряві подолав метрів з десять. Раптом стіл почав вислизати з-під мене. Невпинно нарощуючи швидкість, я помчав униз і грюкнувся лобом об якусь перегородку. Вибратися назад по слизькому пластику не зміг. Так і просидів у темряві добрих півгодини, мацаючи ґулю і слухаючи свій транзистор, що не вмовкав і на хвильку. Стіл нарешті рушив і подав мене на-гора замість холодної закуски. У залі вже зібралося чимало кібертонців. Але ніхто не звернув на мене особливої уваги.

Коли на помості з’явився вождь, Чудотворець Дванадцятий, і зазвучала знайома мелодія, я, не чекаючи персонального запрошення, ліг разом з усіма. Скоро оркестр замовк. Я підвівся, зручніше вмостився біля столу. Ліворуч сиділа дама. Інстинктивно повернувся до неї спиною. Але й праворуч сиділи жінки. Дама праворуч помітила мій соромливий порух.

— Хелло, любчику! — кокетливо усміхнулася.

— Здоровенькі були, — промимрив у відповідь і насмілився повести очима в її бік.

То була вельми фотогенічна жінка. Густе чорне волосся спадало тугими ручаями на білі плечі, на тугі груди, створюючи водночас своєрідну рамку для довгастого обличчя. Вуста пашіли свіжістю, а зеленкуваті очі так і стріляли бісиками з-під чорних вій. От тільки ця ідіотська сережка і цей телевізор на животі…

Я й замолоду не відзначався вмінням триматися серед жінок, а після одруження зовсім здичавів. Тому легко уявити, в якому незручному становищі опинився. Треба ж підтримати світську розмову, а нічого путнього не спадало на думку. Насилу здобувся на дешевинку:

— Мене звуть Грицем… А вас?

Жіночка звабливо змахнула віями.

— Еге, любчику, тобі слід чарчину… У тебе після вчорашнього… — виразно покрутила пальцем біля скроні.

Я ж не вождь. Навіщо мені ім’я?

Навіть на такому примітивному рівні розмови маю вигляд ідіота. Аби підтвердити її припущення, на користь якого красномовно промовляла і ґуля на лобі, схопив чарку, що саме пропливала мимо. Виходить, вони не мають імен. Як же так? Не зовсім зручно якось.

Жіночка тим часом ляснула мене по потилиці суцільнозварною долонею:

— Ти сьогодні після культпоходу вільний?

Ну, скажу вам, надто вже скажений темп…

Тут і так не можеш второпати, що до чого… Але ж треба відповісти, аби не подумала, ніби я справді з-за рогу мішком прибитий. Ствердно кивнув головою.

— От і добре, любчику. Ти мені подобаєшся навіть без бороди.

Що уважніше придивлявся до кібертонців, то більше дивувався. Виявилося, вони не тільки танцюють, а й ходять, навіть сидять під “музику” своїх транзисторів — занудно похитуються, здвигують плечима. І всі — воднораз. Підвівся, почав освоювати їхню ходу. Нелегко. Ступні треба вивертати всередину, сідниці — відставляти далеко назад. Либонь, великих успіхів мені тут не домогтися.

Година минала за годиною, а стіл-конвейєр все плив і плив. Нескінченне жвакання. Гребуть жменями-лопатами все підряд, запихаються. Я довго не міг догадатись, чому час од часу за нашим столом спалахує пожвавлення. За іншими було спокійніше, а в нас то виникали суперечки, то кібертонці видирали один в одного кістку або кусень м’яса. Адже їжі — хоч греблю гати… Ага, он воно що! Боротьба йде за кусні, до яких вже торкнувся вождь…

Я нудився, а вони хоч би що — жують без поспіху, п’ють. Руки витирають бородами. Деякі тут же, скоцюрбившись на килимі, куняють. Дамочка без імені теж невдовзі розляглася, поклавши голову мені на коліна, і безтурботно захропла.

Мусив сидіти і ловити витрішки.

Довго не міг зрозуміти: навіщо оті численні вицвілі полотнища на стінах. Тільки після уважного огляду встановив: то гасла чи заклики, збляклі від часу. З нудьги почав по залишках літер відновлювати тексти: “Пити чи не пити — ось в чім питання… Пити чи не пити — все одно!.. Хто вволю їсть і смачно спить, той дуже довго буде жить… Від сну ще ніхто не вмирав… Назад — до витверезника!.. Хай живе всевишній всемогутній Кібер і Чудотворець Дванадцятий! Хвала кібертонкам — невтомним діячкам духовної культури!.. Не мислю — отже, я живу… Не відкладай на завтра те, що робот може зробити сьогодні… А ти не забув відвідати Палац духовної культури?!” і т. д., й т. п.

За помостом, де сидів вождь, у ніші виблискували відполірованою поверхнею два куби. Тепер мав можливість прочитати на нижньому: “Великому “Адаму” — від вдячних кібертонців”. Верхній рожевий куб поцяцьковано різнобарвними плямками. Все-таки і цю планету не обминув абстракціонізм…

Надвечір в залі з’явилися роботи. Безшумно никали між столами з носилками в руках, підбираючи тих, що вже не могли самостійно пересуватися. Саме так, очевидно, і мене вчора поцурпелили до витверезника.

Уже й сонце сіло, а праці не видно краю. З незвички, чого доброго, і виснажитись можна. Десь аж опівночі знову прогримів гімн, і публіка почала розходитись.

Від під’їзду один за одним безшумно відпливали сніжно-білі атомокари, освітлюючи дорогу яскравими прожекторами. В привітно розчинені дверцята одного з них сіли й ми. Жіночка зразу ж, не соромлячись робота, засипала супутника, себто мене, поцілунками. Хоч би слово мовила для годиться… Ні, до такого експансивного поводження не звик. Але ж не личить, певно, й пручатися? Ще засміє. Хтозна, які тут порядки.

З полегшенням зітхнув, коли атомокар зупинився біля яскраво освітленого під’їзду дивної споруди. Вона нагадувала силосну башту гігантських розмірів. Над входом неонові лампи висвічували: “Палац духовної культури”.

Слава тобі господи, тут вона, певно, вестиме себе делікатніше. Вже сама назва установи зобов’язує.

Як тільки ступили на поріг, постелився під ноги ескалатор. Рухомі гвинтові східці понесли нас повільно вгору. На стінах висіли однакового розміру пронумеровані полотна. Живопис. Ніяких абстрактних, формалістичних вибриків. Картини виконано майже майстерно. Цілком реалістичні. Навіть надто реалістичні, кожна подробиця виписана скрупульозно точно.

Вражала тільки одноманітність тематики. Чим вище піднімався ескалатор, тим відвертішою ставала тематика. В жодному музеї на Землі таких картин не побачиш. Колись, ще за моєї пам’яті, листівки на подібну тематику, щоправда, продавали. З-під поли.

Супутниця здивовано поглядала на мене, не звертаючи уваги на картини.

— І тебе вони цікавлять? — запитала. — Примітивна мазанина. Шедеври — далі.

На якомусь надцятому оберті мені стало млосно. Ми, очевидно, наближалися до кінця галереї, бо супутниця тепер раз у раз смикала за руку.

— Глянь, любчику! Цей варіант зовсім не поганий. Як ти гадаєш?

Я мурмотів під ніс щось нерозбірливе й тупо кивав головою.

Незабаром ескалатор проплив мимо останньої картини. Встиг звернути увагу на номер 999 і опинився на даху “силосної башти”. Тут зібралося чимало кібертонців і кібертонок. Вони були радісно збуджені, усміхнені. Над юрбою біліли плакати, транспаранти з написами: “Хвала Кіберу!”, “Кібер — геній!”, “Хай живе наш вождь, вірний слуга кібертонців — Чудотворець Дванадцятий!”, “Наш Кібер думає за нас!”

Мітинг? Маніфестація? Але що їм ще може знадобитися, чого їм бракує? Може, одягу вимагають?

Ось на трибуні з’явився вождь у супроводі свого двійника. Двійник постукав пальцем по мікрофону і, вислухавши наказ вождя, урочисто почав:

— Кібертонці і кібертонки, славні чудотворці! Ми зібралися сьогодні сюди, хай живе моя мудрість, аби висловити Кіберу своє рішуче захоплення. Кібер — наше сонце, Кібер — наш розум! Ніде нема такого Кібера. Не встигне сонце пройти денний шлях, а він уже пропонує нам новий, ніким не перевершений варіант! Мудрість його безмежна, його винахідливість безприкладна. Уря-а-а!

До мікрофона підходили один за одним оратори. Вони коротко переказували промову вождя, виголошену його двійником, точніше — просто вигукували гасла.

Іншим ескалатором почали спускатися вниз. І в цьому ярусі башти на стінах висіли точнісінько такі ж картини — і знову від першого до дев’ятсот дев’яносто дев’ятого номера. Повторний сеанс. Для закріплення знань.

— Паняй! — наказала внизу жіночка водію атомокара.

— Куди?!

— Хіба мало вільних квартир, любчику?

…Залишаю поза записом певну частину подій і приступаю безпосередньо до карнавалу, на який вирушив наступного дня в супроводі дами без імені. Вона, хоч як це дивно, кидати мене не збиралася.

Атомокар зупинився на далеких підступах до майдану імені “Адама”. Вулиці вщерть переповнені кібертонцями і кібертонками. В натовпі снували і підлітки. Жодної дитини не помітив. З подивом відзначив, що дітей взагалі досі ніде не бачив. Можна було подумати, що кібертонці з’являються на світ дванадцяти-дев’ятнадцятирічними хлопцями та дівчатами.

Ми ледве пробилися до залюдненого майдану, посеред якого залишався вільний вузький коридор. Кібертонці й кібертонки сиділи на бетонних плитах, безперестану жували солодощі, пили прохолодні напої. З нагоди карнавалу скрізь густо понатикувані автомати. Обвів поглядом майдан і жахнувся. Де капсула? Вона ж стояла он там, поблизу пам’ятника. Приклав до очей долоню дашком. Біля кубів зведено щось схоже на трибуну. Ага, он і капсула. Кібертонці повалили її на бік і обліпили, мов мурашня, аби з підвищення краще було видно. Що ж, біс із ними. Могло трапитись і гірше. Тепер помітив, що й дахи, балкони навколишніх будинків забиті глядачами. Скільки чудових знімків можна було б зробити!

Ми й собі примостилися на тротуарі. Саме в цей час з невидимих репродукторів полилася знайома мелодія. Всі лягли, стали підспівувати. Частину слів просто не розібрав — так нерозбірливо гундосили, частину забув. Але хвацький приспів гімну запам’ятався:

…Навіщо марнувати час?

Наш Кібер думає за нас —

У нього, гей, у нього, гей,

Голова велика!

Коли приспів проскандували востаннє, над майданом пролунав монотонний голос диктора:

— Кібертонці й кібертонки, славні чудотворці! Карнавал, як завжди, починаємо, хай живе моя мудрість, спортивними змаганнями. — я глянув на трибуну. Говорив двійник вождя. Чудотворець напівлежав у м’якому кріслі. — Виконуючи мудрі настанови Всевишнього Кібера, наші спортсмени добилися грандіозних успіхів. Дозвольте оголосити результати всерайських змагань, що передували карнавалу. Мені приємно повідомити: встановлено новий видатний рекорд раю з марафонського спання. Переможця прошу зійти на поміст слави.

Всі спрямували погляди на оббиту пістрявою тканиною площадку, що височіла посеред вільного коридора. На неї виліз вайлуватий товстун із скуйовдженою рудою чуприною. Навіть здалеку можна було помітити, як спухло його обличчя. Ніби нещасного обпік своїми жалами цілий бджолиний рій.

— Цей кібертонець проспав без перерви, — урочисто вів далі двійник, — дев’яносто шість годин тридцять дві хвилини п’ятнадцять секунд! Уря!

— Ур-р-р-а-а-а! — тисячоголосо підхопив майдан.

На поміст зійшли два роботи і повісили переможцю на шию величезний лавровий вінок. Він розкланявся перед публікою і, супроводжуваний оплесками та вітальними вигуками, зник у натовпі.

— Честь помірятися силами у фінальному поєдинку з багатоборства здобули два кібертонці, — оголосив двійник. — Прошу підняти їх на поміст. — дві групи роботів, крекчучи, винесли на площадку дві гори м’яса.

Інакше й не назвеш істоти, яких всадовили на помості. Перед кожним поставили на величезних тацях по засмаженому поросяті, по п’ять буханців хліба і по сулії якогось напою. Спортсмени відразу накинулися на їжу, а двійник вів далі:

— Поки фіналісти демонструватимуть свою мужність і спритність, проведемо заключні змагання з найпопулярнішого виду спорту — “плювати нам на все”.

З натовпу вийшли два кібертонці й одна кібертонка. Їх вишикували в ряд і дозволили першу спробу. Претенденти на першість надимали щоки, ремиґали, збираючи в роті більше слини, а потім, конвульсивно здригаючись тілами, харкали щосили вздовж коридора.

Фіналісти на помості тим часом не ловили гав. Один з них вже встиг упоратися з поросям і під схвальні вигуки присутніх попросив на закуску гуску. Його суперник часто прикладався до сулії, силкуючись наздогнати супротивника. Але йому явно бракувало сили, і через якийсь час бідолаха звалився на поміст непритомний.

— Один з багатоборців вийшов з гри, — оголосив двійник. — Переможцю слава!

Велика група роботів знесла призера з помосту, поклавши йому лавровий вінок на роздутий живіт.

Поміст миттю розібрали. Почався карнавальний хід. Коридором повільно посунув ланцюжок атомокарів. На даху переднього стояли кібертонець і кібертонка, обоє в плавках. Їхню появу натовп зустрів усмішками. Коли ж до центру майдану під’їхав атомокар з іншою парочкою, натовп вибухнув сміхом. Вона була в нічній прозорій сорочці, а він — в нейлонових кальсонах. З-за рогу випливали атомокар за атомокаром, і пристрасті все більше розпалювались. А коли перед присутніми постала пара в повній амуніції — він у чорному фраці, в черевиках, при краватці, вона — в довгій бальній сукні, з вуаллю, що звисала з кокетливого капелюшка, прикриваючи обличчя, — присутні аж вилягли. Половина глядачів корчилася на плитах, дриґаючи ногами, ллючи сльози. Але найбільший успіх випав на долю… мого комбінезона. На останньому атомокарі красувався кібертонець у моєму одязі, моєму шоломі, з моїм годинником. Так ось, виявляється, кому мушу завдячувати, що сиджу, мріючи бодай про фіговий листочок.

Тим часом посеред коридора знову з’явилась на атомокарі парочка в повній амуніції. Атомокар зупинився. Кібертонець зірвав з кібертонки капелюшок, вона з нього — краватку. Він з неї — сукню, вона з нього — фрак… Стривайте. Десь колись я щось подібне вже бачив… Ага, пригадав. Якось у відрядженні занесло мене в один Нью-Йоркський театр… Але ж там все-таки це подавали як мистецтво, і ніхто з глядачів не поспішав наслідувати акторів.

А тут… Матінко моя! Навіть мої залізні нерви не витримали. Я підскочив і, забувши про райську статечність, дременув світ за очі. Перескакував через тіла, спотикався, падав… Вже майже сягнув рятівного провулка, як мене за ногу ухопила якась бабуся і зарепетувала на весь майдан:

— Він тіка-а-ає!

— Хто тікає?! — грізно загримів над майданом голос Чудотворця.

Він був так здивований і розгніваний, що навіть забув вдатися до послуг двійника і зволив сам роззявити рот перед мікрофоном.

Бабуся вчепилася в мене, як навіжена.

— Він!!! — заволала.

— А-а-а! — зрадів вождь. — Це все той же бозбородий! Видно, справді навіжений… В лепрозорій його! Негайно!

Завила сирена, над майданом замиготів пропелерами гелікоптер з червоним хрестом на борту. Повис низько наді мною. По драбинці спустилися два роботи. Ззаду на трусиках у них теж були червоні хрести. Один, з них взяв мене за підборіддя, пильно глянув у вічі. Другий запитав:

— Скільки буде, якщо два помножити на два?

— Чотири, — пригадав з радістю сімейну науку.

— Ясно! — безнадійно махнув рукою санітар і жестом запросив до мотузяної драбини.

ПОДАЧА ТРЕТЯ

ЗНАЙОМТЕСЬ З РАЙСЬКИМ ЛЕПРОЗОРІЄМ

І ЩЕ РАЗ ПЕРЕКОНУЙТЕСЬ:

НЕМА ЛИХА БЕЗ ДОБРА

Нарешті маю змогу занотувати враження. Сиджу на пеньку і пишу. За олівець править кусень натурального графіту, за блокнот — буквар Гомо. Почуваю себе непогано, хоча вухо ще болить…

Але про все по порядку.

Коли гелікоптер прикібертонився, був готовий до чого завгодно. В уяві малювались страшні картини: накидаються здоровенні санітари і одягають гамівну сорочку, кидають на тверде ліжко… натовп божевільних… обличчя, спотворені страшними виразками… оточують ліжко і з цікавістю розглядають новоприбулого… для профілактики частують першою порцією гумових кийків.

Але нічого не сталося. Гелікоптер зашумів пропелерами і зник, а я лишився серед просторої галявини, оточеної дрімучим пралісом. На горбку потопали в квітах три чепурні будиночки, внизу серед дерев дзюрчав струмок. Біля нього чорніли скопані грядки. На одній з них вже пустила довгі батоги квасоля, на іншій цвіла молода картопля. Анічичирк, анітелень… Справжнісінька райська ідилія.

Аж ось на ґанку середнього будинку з’явився чоловік. Я не наважувався зрушити з місця. Чоловік приклав долоню до очей, не поспішаючи попрямував до мене. Чим ближче підходив, тим сильніше калатало моє серце. Уважно придивився до чоловіка і відзначив: зовнішність справляє непогане враження. Русяве волосся, погляд прихильний. Без бороди. На стегнах щось схоже на шотландську спідницю. Без сережки, без телевізора. І головне — нормальна людська хода. Не вивертає ступнів, не вихляє задом.

Він зупинився кроків за три від мене і лагідно мовив;

— Добрий день! Мене звуть Гомо. А вас?

— Гриць!

— Дуже приємно, — він потис мені руку, і я відразу помітив: на пальцях — сліди пластичної операції. Нормальні людські руки.

— Я потрапив, здається, в лепрозорій?

— А що вас лякає? — Він здивовано звів брови. — У нас тут дуже гарно. Ходімо.

Ми з Гомо зайшли в один з будиночків. Нас зустріли молоді ще чоловік і жінка, більш-менш одягнені, теж без сережок і телевізорів. У вітальні бавилося на підлозі гарненьке дитинча. Все занадто буденно. Щоправда, молоде подружжя не назвало своїх імен, але з перших кількох реплік втямив — ні проказою, ні шизофренією тут і не пахне.

Ось уже три дні живу в окремому будиночку. Відпочиваю душею і тілом. Крім подружжя та Гомо, в лепрозорії більше нікого нема. Гомо запроторили у глушину через те, що він забажав мати ім’я та ще виявив інтерес до грамоти. Кібертонці, виявляється, мусять задовольнятися офіційними оголошеннями по радіо і телебаченню. Інших джерел інформації вони просто не знають. Та й не хочуть знати. Гомо ж викопав десь старий-престарий, пожовклий від часу буквар і самотужки навчився читати по складах. Крім того, він змайстрував собі телескоп, став вести спостереження, взявся твердити, що існують й інші планети. Після того, як Гомо спробував прищепити свої знання декому з кібертонців, а до того ж захопився землеробством, його визнали прокаженим. В лепрозорії Гомо вивчив буквар напам’ять і тепер з радістю подарував його мені.

Молоде подружжя вислали в лепрозорій з інших міркувань. Молодята надто довго жили разом, не хотіли розлучатись. Одне слово, то були прихильники міцної сім’ї.

Я доклав чимало зусиль, аби дещо з’ясувати з допомогою цих милих, привітних вигнанців. Марно — майже нічого не взнав.

Найбільше цікавило, звідки кібертонці беруть їжу. Ставив питання в кільканадцяти варіантах, але в кожному випадку мав невтішну відповідь. Наводжу тут протокол допиту, який я вчинив учора Гомо.

“Я. Гомо, звідки ви берете їжу?

ГОМО. Нам привозять її на гелікоптері. До нас приходять з лісу корови, ми доїмо їх.

Я. Гаразд. А гелікоптер де бере їжу?

ГОМО. В автоматах.

Я. А в автоматах звідки вона береться?

ГОМО. Її кладуть туди роботи.

Я. А роботи де її беруть?

ГОМО. Це їхня справа. Не знаю”.

У лепрозорії звернув увагу на ще одну промовисту подробицю. Будиночки освітлювалися електрикою, та скільки не нишпорив, ніяких дротів, що вели б від будиночків до джерела енергії, не виявив. Проводка від лампочок тяглася просто на дахи до невеликих ящиків з довгими антенами. Отже, енергія передається на відстані і без дротів. Але звідки? Десь же мусять бути хай найдосконаліші енергетичні установки! Хтось та повинен коригувати роботу і енергетичних установок, і пунктів харчування, і транспорту. Роботи явно не здатні на це. Та й Чудотворець Дванадцятий, вождь племені, теж мало скидається на технократа. Може, загадковий Кібер з усім цим справляється?

Мені хотілося з’ясувати також, як все-таки кібертонці можуть жити без одягу. Справа, зрештою, не в етиці. Як вони переносять холод?

— Гомо, — запитав я після невдалого допиту, — у вас зима буває?

— Зима? — він болісно наморщив лоб.

— Ну, коли сонце не гріє, коли холодно…

— Ні, — похитав головою Гомо. — Я чув, колись було таке. Давно-давно. Тепер у нас завжди однаково. Отак, як і зараз.

Штучний клімат.

Не знаю, чи вдасться скласти собі хоч більш-менш повне уявлення про Кібертонію… І чи придадуться комусь мої дослідження? Якщо сидітиму в цій глушині, хто знайде? Чи вціліє капсула там, на Центральному майдані?

…Прожив у лепрозорії шість днів. Молодець Гомо! Боявся, що вухо відпаде, — проколюючи його, вніс інфекцію. Розпухло, загноїлося, боліло нестерпно. Гомо відварив якусь траву, кілька разів обмив мені вухо. Відразу полегшало.

Хоч і дуже приємна компанія, а треба було щось робити. Ніхто не збирався випускати мене. Але ж ніхто й не тримав. Іди собі на всі чотири сторони. Обрав ту, звідки через день з’являвся гелікоптер з свіжими продуктами. А з’являвся він зі сходу. Значить, десь там і має бути столиця. Вранці склав у торбину харчі, розпрощався з гостинними вигнанцями з раю і рушив.

Відразу зрозумів, як важко тут мандрувати. Вже за струмком почалися непролазні хащі. Могутні дуби, стрункі сосни чергувалися з дивовижними породами дерев, чагарників, густо переплетених чіпкими ліанами. На деяких галявинах трава сягала людського зросту. Йшов, орієнтуючись по сонцю. Спочатку здригався при найменшому шелесті. Боявся зустрічі з дикими звірами. Зі мною ж ніякої зброї, навіть ножа нема. Та стрічалися тільки свійські тварини — кози, свині, собаки, коти і кішки… У верховітті — голуби, канарки, папуги.

Надвечір присів біля невеличкого струмка попоїсти, перепочити. Їв, запиваючи прозорою водою. Прикидав, скільки кілометрів пройшов. Не більше чотирьох. А гелікоптер летів до лепрозорію годин зо дві і швидкість мав дай боже. За таких темпів не скоро доберуся. І що їстиму? На самих ягідках довго не протягнеш.

Так і сидів би в роздумах, якби не долинув здалеку загрозливий тріск гілляччя. Щось наближалося. Роздумувати не було коли. Схопився на ноги і чимдуж подався в хащі. Плутався в заростях, падав, зводився. Тупіт позаду то стихав, відстаючи, то знову наростав. Вже зовсім стемніло, коли вискочив на берег широкої мілкої річки. Кинувся у воду й побрів. У мозку гарячково стукотіло: “Може, втратять слід, може, втратять…”

Дістався берега, впав у густу траву, і незабаром втома взяла своє — сон скував повіки.

Десь під ранок приверзлося, ніби продираюсь густим лісом, а за мною женуться три чорти. З ротів у них виривається полум’я, з очей так і сипле іскрами. Ось-ось наздоженуть. Один вже зовсім близько. Довжелезною кочергою він перечіплює мене за ноги. Спотикаючись, падаю. Чорт підходить, перевертає з живота на спину і переможно реве. Хочу крикнути — і не можу. Чорт вистромив довгий, розпечений до червоного язик і облизує мені обличчя…

Хрипко скрикнув і проснувся. Ще не відкривши очей, переконався: квадратні кубрики хмеленції перевищують кубічні квандрики конгруенції. Щось таки облизує мене гарячим шорстким язиком. Хай жере. Немає сили подивитися смерті у вічі. Ще один язик лизнув, потім ще один. Наче тернуло гарячими віхтями по грудях, по животі. Ага, сагючистка… Лежав із заплющеними очима, доки те щось дихнуло гаряче просто в обличчя, доки не розляглося над самим вухом жалібно і протяжно: “Му-у-у…”

Наважився розплющити повіки. Кружком наді мною, нахиливши голови, стояли три звичайнісінькі корови. Неподалік мирно пощипував траву вгодований бугай. Біля нього вибрикувало симпатичне, з білою зірочкою на лобі теля.

Підвівся, очманіло протер очі, полегшено зітхнув:

— Ну, рябі, чого вам?

Рябі терлися об мене шиями і пускали з ротів густу слину. Бугай зміряв мене сумирним поглядом.

Я поплескав рябих і пішов до річки вмиватись. Корови й на крок не відставали. Тут мені впали в око їхні тугі, набряклі вим’я. З дійок капало молоко.

Он воно що! Просять видоїти. Теля не може впоратися з трьома. Ну що ж, спробую видоїти, хоча в доярах не доводилося ходити. Присів біля однієї корови, надавив пальцями дійки — тугі цівки так і бризнули… Чи варто говорити про те, що я добре поснідав?

Рушив, а слідом пішла череда. Хай собі йдуть, так навіть веселіше. І свіже молоко завжди під рукою. Згодом зметикував: набагато зручніше гнати череду поперед себе — хай прокладають дорогу. Послуга за послугу. Так і зробив. Першим пустив бугая. Крок за кроком просувалися вперед, а я далі удосконалював свою раціоналізаторську дотепність. Під обід вже сидів верхи на корові. Бугай, мов той таран, пробивав кущі, підминав густу траву, корови слідом за ним утоптували свіжу стежину, а я сидів собі і, посвистуючи, подумки розв’язував диференційні рівняння. За караваном вибрикувало теля.

Сережка — після того, як я гарненько пригостив її каменюкою, — не заважала й не дратувала. Вмовкла нарешті. З цього зробив висновок, що й найбезвідмовнішу, найдосконалішу техніку при бажанні можна прикінчити.

Надвечір зашуміли над лісом гелікоптери. Вони з’явилися несподівано. Кружляли низько, поблискуючи оптичними приладами. Погоня.

Ат! Хай собі кружляють. Згори помітити нас не так легко. Про всяк випадок наламав гілля і сплів маскхалат.

Вранці наступного дня караван вийшов до залізничної колії. Про те, що тут колись пролягала залізниця, свідчили засипані землею, порослі травою і чагарником шпали, уламки іржавих рейок. Насипом йти все ж набагато легше, і я погнав череду по шпалах. Якщо з’являться гелікоптери, до зеленого прикриття рукою подати.

Не встигли ми пройти кілька кілометрів, як ліс почав рідшати. Насип пішов униз, і там, в долині, під промінням гарячого сонця зблиснуло синім полум’ям величезне озеро. На його березі височіла споруда з бетону і скла. Над нею стриміли чотири труби. Не звичайні димові, ні, а дуже схожі на збільшені грамофонні труби.

Зупинив череду на узліссі, прислухався. В споруді щось дзенькало, шуміло. Обережно зійшов на берег. Товсті прозорі труби вели від будинку до озера. По них з шумом йшла вода. Джерелаті труби на даху аж вібрували, з шумом всмоктуючи повітря. Що за підприємство? Переливають з пустого в порожнє? Чи утрамбовують повітря?

Надворі нікого не видно. Насмілився — і шаснув ближче. Крізь скляні стіни було видно чудернацькі блискучі агрегати. Біля них походжали роботи. Обійшов споруду. На протилежному боці її натрапив на конвейєр. Він вибігав з підприємства і нескінченною стрічкою поспішав на схід. На конвейєрі лежали пакунки в цупкій обгортці. Крізь неї просвічувала світло-сіра маса. Вже збирався зайти в приміщення, як позаду замукала моя худоба. Ні, від неї так просто не відкараскаєшся.

Довго не роздумуючи, стрибнув на конвейєр. Він швидко поніс мене на схід. Моя череда деякий час бігла поруч, та незабаром все ж відстала, не витримала темпу. Даруйте мені, рябі, але не для того я вирушив у космос, щоб перекваліфікуватися на дояра.

Поклав під голову один з пакунків, розлігся. Милувався навколишніми краєвидами. Ліворуч і праворуч мелькали озера, гаї. Ось конвейєр прошумів високо над річкою, ось зліва розкинулося напівзруйноване місто. Ще одне, іще. Ніде жодної живої душі, ніяких ознак життя. Під монотонний перестук солодко задрімав.

Прокинувся від шаленого вітру. Спросоння вхопився за край конвейєра, боячись, аби не здуло додолу, і тут же помітив: низько наді мною висить гелікоптер.

Пілот-робот спустив з кабіни мотузяну драбинку і помахав рукою — вилазь, мовляв. Тверезо зважив свої можливості. Прийшов до висновку: нікуди не втечеш від кібертонців. Не сидіти ж в лісі вічність. Не збираюся ж я пасти їм напівздичавілих корів. Слухняно подряпався вгору. Робот зачинив за мною дверцята і чемно попросив сісти.

— Куди мене везуть?

Робот побожно приклав палець до рота:

— До всемогутнього Кібера, мій володарю.

Не минуло й години, як гелікоптер сів на дах будинку біля величезного водоймища. Тільки-но ступив на дах, як залунала мелодія гімну. Я приліг, а до мене, чітко крокуючи, підійшов двійник Чудотворця Дванадцятого і відрапортував:

— Поздоровляю з прибуттям у володіння всемогутнього, наймудрішого Кібера. Кібер готовий прийняти вас, мій володарю.

Він запропонував мені пройти вздовж почесної варти. Озброєні роботи, вишикувані в дві шеренги, проводжали мене ідеально синхронним поворотом голів, а потім гримнули:

— Уря! Уря! Уря!

Стелять м’яко…

Кинув оком навколо, щоб хоч сяк-так зорієнтуватися, але нічого особливого не помітив. Бетонована дорога, плетиво антен, на обрії — вежі столиці. Тим часом двійник вождя запропонував підійти до сходів, що вели вниз.

Ми спустилися на верхній поверх і пішли коридором. Підлога вистелена м’яким килимом, всього-на-всього одні двері. Біля них виструнчилися, тримаючи зброю на грудях, два роботи. Ого, охорона в нього, видно, чимала. Навіщо вона за такого одностайного обожнювання? Невідомо.

Двійник залишив мене біля дверей.

Нерішуче переступив поріг і опинився у просторому залі. Посеред залу підлога ввігнулася під вагою велетенського рожевого куба. Точніше кажучи, це вже я потім побачив, що він рожевий. Коли підійшов до нього і провів пальцем по лицьовому боці. Куб був вкритий товстенним шаром пилюки. Гребнув пилюку долонею — зблиснула літера “К”. Висипав зі своєї саморобної торбинки рештки харчів і заходився ганчіркою витирати далі. За кілька хвилин прочитав: “Кібер Перший — “Адам”. Що за ідіотські жарти? Хтозна-звідки перли на гелікоптері, так врочисто прийняли… І все заради того, щоб я стовбичив перед оцим запилюженим одороблом? Може, воно й справді електронна машина. Але ж якої застарілої конструкції! І схоже на те, що вже давно-давно не діє.

Я грюкнув кулаком по одороблу і гукнув:

— Гей, хто в лісі, озовися!

Нутрощі куба озвалися різноголосим бреньканням, дзенькотом, скреготом, — ніби старе пошарпане піаніно. Завмерли різноголосі звуки, осіла хмара куряви — і знову мертва тиша. Тьху, та й годі! Припав вухом до куба — ані гу-гу.

Обійшов навколо “Адама” і переконався, що це таки небіжчик. Тут і там стирчить обрізаний кабель… Помітив ще одні двері. У сусідньому залі теж майже такої величини запилюжений куб. У третьому — менший, у четвертому — ще менший, на підставці, у п’ятому — зовсім маленький, на вищій підставці.

Відчинив двері шостого залу. Тут було чисто. Біля самих дверей стояв довжелезний полірований стіл, густо обставлений стільцями. Перпендикулярно до нього, утворюючи літеру “Т”, — ще один стіл. Біля нього на золотому постаменті височить маленький-малесенький рожевий куб — 1 м Х 1 м Х 1 м. Миготить безліччю сигнальних лампочок — червоних, жовтих, синіх… Від куба до підлоги і до стелі пов’юнилися кабелі. Ніби спрут, подумалось. Але за кубом напис на стіні (метрові літери) уточнював: “Кібер Шостий. Наймудріший з мудрих”.

— Тю…

— Чого ти розтюкався тут, — озвався куб. — Ерудит доповів мені, ніби ти знаєш, скільки буде, якщо два помножити на два. Це правда?

— Не знаю, що й казати… Одного разу відповів ствердно і потрапив у лепрозорій.

— Не бійся, — заспокоїв куб, — тут тобі ніщо не загрожує. Я спроможний зрозуміти недорозвинених.

— Дуже радий, але де все-таки всевишній і всемогутній Кібер?

— Я і є Кібер. Кібер Шостий, — не без бундючності мовив куб. — Всевишній і всемогутній. Наймудріший з мудрих.

— Дуже приємно.

— Сідай, — запропонував господар.

Подякував за гостинність, сів біля підніжжя літери

— Чи не бажаєш перекусити з дороги? — я ніяково здвигнув плечима. — Щоправда, тільки Чудотворця Дванадцятого зрідка приймаю. Але щось організуємо… Зараз принесуть. А поки що перепрошую за насильство. Сподіваюсь, з тобою поводились добре?

— Так.

— Покладені на мене високі обов’язки примусили трохи незвично запросити тебе в гості. Я побоювався, як би ти не вчинив кібертонцям якого-небудь зла. Та й вони могли повестися з тобою, з відсталим елементом, суворо. А тепер постарайся відповісти ще на одне питання.

— Будь ласка, — здвигнув плечима.

— Скажи, скільки буде, якщо помножити чотири на п’ять?

А згоріла б ця таблиця множення! Невже вона тут являє якусь військову таємницю?

— Двадцять.

Кібер отетеріло замиготів лампочками і за хвилину вигукнув схвильовано:

— Правильно! А сім на п’ять?

— Тридцять п’ять.

— А шість на вісім?

— Сорок вісім.

— А дев’ять на сім?

— Шістдесят три.

— О господи! Він справді знає таблицю множення! — злякано вигукнув господар. — Слухай, може, ти ще й в шахи вмієш грати?! Невже?! Як-небудь виберу час, збацаємо партію… Особисто я дуже радий, що зустрів представника доісторичної цивілізації! — не міг заспокоїтися господар. Тут якраз робот заніс їжу на таці. — Пригощайся, нещасний, їж. А ти дістань із сейфа… Там, здається, щось зосталося після візиту вождя… — Робот відчинив величезний, аж до стелі, сейф, що стояв у кутку залу, і відкоркував для мене пляшку коньяку.

Я одсунув чарку і зауважив:

— Все це дуже добре, але мені все ж хотілося б узнати, куди я потрапив. І чому обізнаність з таблицею множення сприймається у вас так трагічно? У мене чимало запитань. На жодне з них самотужки не можу знайти відповіді.

— Їж, їж, бідолахо, — м’яко мовив гостинний господар. — Боюся, скільки б не розповідав тобі, нічого не зрозумієш, бо ти потрапив на найщасливішу з планет. Ти потрапив у рай. Є така думка: організуємо для тебе екскурсію, а потім зустрінемося якось вночі і поговоримо. Тільки не лізь ні до кого зі своєю таблицею множення. І взагалі тримай язик за зубами. Ніхто не повинен знати, що два на два дорівнює чотирьом. Ніхто, крім мене. Навіть я мовчу з цього приводу. Їж… І поки що не мороч голови, я й так відключився на розмову з тобою, а в мене ж державної ваги справи.

Він зітхнув і зосереджено замиготів своїми лампочками. Переключився на свої державні думки.

ПОДАЧА ЧЕТВЕРТА

ПОТРОХУ ЗДОБУВАЮ ВТРАЧЕНУ РІВНОВАГУ,

ДЕЩО ПРОЯСНЮЄТЬСЯ,

А ДЕЩО ЗАТУМАНЮЄТЬСЯ ЩЕ ДУЖЧЕ

— Так з чого почнемо? Що вас найбільше цікавить?

Моєму екскурсоводу довелося довго чекати на відповідь. Я ніяк не міг намилуватися собою. Нарешті набув імпозантності, такої недосяжної для мене раніше там, на Землі. Лиса перука прикрила жалюгідні рештки волосся на потилиці, які завжди виводили з рівноваги — і розчісувати нема чого, і стригти жаль. Тепер череп виблискував ідеально відполірованою поверхнею. Вуха, завжди вистовбурчені, притиснуто перукою, зверху наклеєно слухові ситечка. Над маківкою стирчать симпатичні антенки. Все тіло, натерте коричнюватим кремом, приємно виблискує.

Молодець Ерудит! Таке, виявляється, прізвисько має двійник вождя племені. Під ним він фігуруватиме відтепер не тільки в своєму житті, але й у моєму тексті.

Особливо ж радували зручні легкі трусики з місткою кишенею ззаду. Червоні трусики, які носять роботи. Тепер є куди класти блокнот і олівець. І ходити можна по-людському. І телевізор та транзистор не потрібні.

Ніби на світ заново народився.

— Інкогніто забезпечено, — радісно відповів Ерудиту. — А з чого починати, вирішуйте ви. Мені однаково.

— Гаразд. Поїдемо на КЮЗ. КЮЗ — комбінат юної зміни.

Мені все більше подобався екскурсовод. Ерудит відрізнявся від стандартних роботів не лише обсягом інформації. Він не тільки знав факти, а й умів зіставляти їх. З ним гарно. Тримається невимушено, з гідністю, не величає мене володарем, не гнеться в три погибелі.

— Виховання молоді в раю повністю передоручено державі, точніше, нам, — сказав Ерудит в атомокарі. — Саме тому кількість населення Кібертонії катастрофічно падає. Може статися так, що незабаром роботам не буде кого обслуговувати… А середня тривалість життя кібертонця, між іншим, висока — сто десять років. І, незважаючи на такі успіхи в охороні здоров’я. Їх меншає й меншає…

— Хм, не розумію… Мені здається, кібертонці, та й кібертонки… як би це висловитися… З Палацу духовної культури і з карнавалу виніс враження…

— Ви не врахували однієї дрібнички, — зауважив екскурсовод. — Інстинкт продовження роду зазнав у кібертонців певної трансформації, переродився поступово на спрощений статевий інстинкт. Між іншим, коли я вперше побачив вас у Палаці праці, ще сумнівався… Може, ще один Гомо об’явився, подумав. А от на карнавалі остаточно переконався: це таки пришелець з інших світів. Ви дуже вчасно завітали до нас… Але я відхилився від теми нашої бесіди… Так от, справа не лише в тому, що кібертонці забезпечені надійними протизаплідними засобами. Вони втратили складний комплекс батьківських почуттів. Немовля відразу після народження потрапляє на КЮЗ. Більше ніколи мати його не побачить, а якщо й побачить, то, цілком природно, не впізнає. Дитина сама з певністю не знає, хто ж її батько.

— Ідеальні умови для аліментників…

— Що-що? Не розумію.

— Та це вже з іншої опери. Продовжуйте, будь ласка.

— Так от, звідки ж візьмуться так звані батьківські почуття? Вагітність розглядається як марудна неприємність, якої треба якнайшвидше збутися. Діти, власне, з’являються внаслідок випадкового збігу обставин, пов’язаних здебільшого з надмірним споживанням алкогольних напоїв. Не доводиться дивуватися, чому кожне наступне покоління кібертонців опускається все нижче й нижче…

Атомокар тим часом підплив до масивних воріт. Екскурсовод дав знак роботу-сторожу. Ворота відчинились.

— До першого корпусу, — сказав Ерудит, коли атомокар поплив тінявою алеєю. — Подивимося на новонароджених.

Перший корпус зустрів нас незвичайною тишею.

— На новонароджених, як завжди, неврожай.

Справді, у залі стояло дві колиски. Біля них сновигав загін роботів. Одні тримали напоготові свіжі пелюшки, інші стежили за температурою, брали на аналізи все що слід. Одне немовля спало, друге смоктало м’яку синтетичну грушу, що закінчувалася соскою.

— Імітація материнських грудей. Наше штучне материнське молоко за своїм складом корисніше, ніж справжнє. Тільки завдяки йому й іншим надійним засобам здебільшого вдається поліпшити здоров’я новонароджених.

Зате сусідній корпус, де утримуються діти дошкільного віку, ходором ходив. На порозі стояв робот з вельми розгубленим виразом на обличчі.

— Знову щось скоїлося? — поцікавився Ерудит.

— Вони демонтували всіх няньок, я залишився сам. Не можу впоратися… — захникав робот.

— Заспокойся, скоро прибуде поповнення. — і вже мені: — Звичайна історія, невинні дитячі забави. Кожного тижня сюди доводиться посилати нову партію роботів-няньок.

Ми переступили поріг. Я завмер. На підлозі валялися рештки роботів — голови, ноги, руки, тулуби, Серед них порпалося кільканадцять дітлахів. Вони продовжували демонтаж. Одні гатили відірваними руками і ногами по головах, інші копирсалися у нутрощах тулубів. Підлога всіяна пружинами, мікроелементами, всілякими деталями.

На нас дітлахи не звертали жодної уваги. Щоправда, один пацан, якому не було що ламати, підійшов до нас, помацав мене і запропонував:

— Лягай. Подивимось, що в животі.

Вже роззявив рота, аби кишкнути, та Ерудит випередив мене і, торкнувшись пальцями крисів капелюха, лагідно відповів:

— Нічого цікавого у дяді в животі немає.

Пацан скривив личко, потер кулачком очі і запхинькав:

— Я хоцю погра-а-а-тися з ним.

— Не плач, ну, не плач, — вгамовував його Ерудит. — Сьогодні увечері матимеш скільки завгодно няньок.

— Я хоцю за-а-а-араз.

— Слухайте! — не втримався я. — Дозвольте мені. Швидко його заспокою.

— Тихше, тихше, — перелякався екскурсовод. — Ходімо звідси. — і вже надворі додав: — Не забувайте, ми не маємо права застосовувати будь-які фізичні засоби впливу. Як і скрізь, тут роботи можуть лише виконувати накази кібертонців, які б ті накази не були. Роботи просто не можуть припустити можливості іншого поводження.

— Ну, ви дограєтеся… Дітлахи всіх вас розберуть до гвинтика!

— Не перебільшуйте. Нас набагато більше, ніж дітей. Нас взагалі більше, ніж усіх кібертонців, разом узятих.

— А що буде з тими, демонтованими?

— Їх відправлять в майстерні на монтаж. Те, що ще можна, використають. Решта піде на переробку… А ось і третій корпус. Тут школа. В школі не зовсім безпечно, а тому завітаємо у вчительську кімнату і, якщо вам цікаво, подивимося який-небудь клас по телебаченню.

У вчительській нікого не було, саме йшли уроки. Ми увімкнули телевізор і перенеслися в один з класів. Назвати його класом у звичайному розумінні, правда, важко. Ні дошки, ні парт, ні зошитів, ні книг. Посеред кімнати сидять на килимі чотири підлітки (років дванадцяти-чотирнадцяти) і ріжуться в дурня. Біля них мнеться робот. Ось він делікатно поторгав за плече одного з підлітків і, винувато усміхаючись, мовив:

— Може, почнемо урок?

Підліток навіть не обернувся. Кинув:

— Відчепись. Краще здай карти.

Вчитель слухняно присів і, перетасувавши колоду, здав.

— Невже картярство входить в обов'язкову програму?

Ерудит ніяково знизав плечима:

— Як би вам сказати… Програми, різні найскладніші програми маємо тільки ми. Кібертонці принципово не визнають ні програм, ні якихось планових, заздалегідь визначених дій. Між іншим, ви, мабуть, вже здогадалися, що входить в мої обов’язки, як двійника Чудотворця Дванадцятого? Ні? Я вловлюю його думки, формую їх і висловлюю. Нелегка робота. Здебільшого доводиться здогадуватися, а то й просто вигадувати…

— Але ж їхніх дітей чого-небудь все-таки навчають?

— Атож. Навчають ні над чим не замислюватися, все сприймати на віру. Ну, й розрізняти, крім того, цифри, говорити.

Далі я довідався, що ні читати, ні писати кібертонят не вчать. Їм намагаються втовкмачити з допомогою картинок лише поняття про найпростіші речі побуту, про страви. А оволодіти спрощеною розмовною мовою їм допомагають записи на магнітофонних стрічках, які прокручують вночі, коли кібертонята сплять.

Ми ледве дочекалися, поки в класі скінчиться гра. Дурнів нагородили щиглями. Вчителю вдалося витягти одного учня до стіни, на якій виднілися малюнки і кольорові плями.

— Повторимо пройдений матеріал, — оголосив він. — Скажи, будь ласка, який це колір? — вчитель показав на чорну пляму.

Учень почухав потилицю і очікувально зиркав на своїх товаришів.

— Білий, — почувся шепіт.

— Ну, білий, — бовкнув учень.

— Молодець, правильно, — підбадьорив його вчитель, вдаючи, що не чув підказки. — А що тут намальовано? — тепер указка завмерла біля цифри п’ять.

Учень довго-довго вивчав її, але підказки не дочекався і замість відповіді махнув рукою:

— Ану тебе… Пристав, як реп’ях.

Мені стало жаль бідолашного наставника. Сумовито стовбичить біля вікна. Його підопічні знову всілися кружка. По колу пішла солідної місткості сулія. Причащалися, наскільки зрозумів, не святою водою.

Екскурсовод зітхнув, нервово поправив краватку.

— На жаль, нічого не вдієш. Якщо вчитель спробує наполягати на чомусь, його в ліпшому випадку просто демонтують. Вихователі мусять потурати у всьому, бо вихованці й так, не довершивши курсу наук, частенько тікають. У місті вони ведуть спосіб життя, про який мені просто не хочеться розповідати. Докладаємо всіх зусиль, аби протримати їх тут бодай до п’ятнадцятирічного віку. Ви, безумовно, вже здогадалися, що навчання у нас роздільне.

— М-да-а… Здогадався. Особливо оригінально задумано з кольорами: чорне називати білим, біле — чорним. У такий спосіб багато чого можна досягти.

— Іронізуєте… — зітхнув Ерудит. — Вам що… Погостюєте та й додому. Якщо, звісно, утримаєтесь від спокус…

Він помовчав трохи і рішуче мовив:

— Та, сподіваюся, цьому животінню настане край… І не доведеться довго чекати рішучих перемін…

— Що маєте на увазі?

— Хоча ви, бачу, і співчуваєте нам, але зрозумійте — я мало знаю вас і не можу повністю довіряти… Думаю, ви самі будете свідком деяких подій і візьмете безпосередню участь… Але ми знову відхилилися від теми… Що б ви хотіли ще побачити?

Мені вже давно хотілося з’ясувати, як організовано в раю виробництво сільськогосподарської продукції. Ерудит висловився за те, що усе варто побачити на власні очі. Погодився, і ми поїхали через місто в зворотному напрямку, на захід.

Я вже міг трохи орієнтуватись і, коли проїжджали біля Центрального майдану, попросив завернути туди на хвилинку.

— Хочу глянути на капсулу.

— Будь ласка. Але даремно турбуєтесь. Впевнений, що вона в повному порядку. Поцікавитись могли б тільки дітлахи, а вони ж у комбінаті. У підлітків інші інтереси. Запевняю, ваша капсула може пролежати тут вічність, і ніхто навіть не загляне всередину.

Біля капсули справді нікого не було. Заліз в кабіну, оглянув прилади і переконався: тут ніхто не порядкував. Механічно покрутив регулятор автоматичної радіостанції, моєї єдиної надії на порятунок. Довго раювати аж ніяк не хотілося. Все-таки на Землі відчуваєш себе набагато впевненіше… Тим часом підсвідомо відчув, що в капсулі не все гаразд. Якийсь дуже вже знайомий запах.

— Годі вам копирсатись, поїхали, — гукнув знизу Ерудит.

— Стривайте… Ваші запевнення справдились не повністю…

— Невже? Що там?

— Бачите, хтось із кібертонців по-своєму витлумачив призначення моєї капсули… Я був би спокійніший, якби її поставили деінде.

Ерудит ніяково опустив очі.

— Перепрошую. Хто б міг додуматись… Он там лисий пагорб… Туди ніхто не піднімається. Накажу перенести капсулу.

— Був би вам вельми вдячний, — відповів стримано і про всяк випадок наглухо задраїв люк кабіни.

Ми знову сіли в атомокар і покотили на захід. За містом вздовж дороги тяглися незаймані праліси, зрідка дорога пересікала напівзруйновані, давно залишені міста й селища.

— Ви, певно, звернули увагу на ці руїни? — Ерудит нарешті впорався з почуттям ніяковості. — Справа ось у чому — кібертонців зараз всього-на-всього близько десяти тисяч. Вони легко розташувалися в столиці. Власне кажучи, рай — це невеличкий клаптик суші. Дев’яносто три проценти нашої планети займає океан. Вас, напевно, дивує фауна, відсутність диких тварин. Справа в тому, що всіх їх давно перебили, а свійські стали дикими.

Чим далі їхали, тим знайоміші місця. Таке враження, ніби тут уже був.

— Ви не помиляєтесь, — ніби відгадав мої думки Ерудит. — Бачите — он праворуч стрічка вже відомого вам транспортера. На ньому ви вчора вирішили покататись…

Згадка про лепрозорій пробудила в мені побоювання, поділитися якими з Ерудитом ще не встиг. Я запитав його, наскільки безпечне моє становище, чи загрожує мені ще чим-небудь спілкування з кібертонцями.

— Не загрожує, — заспокоїв він, — якщо поводитиметесь розумно, тобто так, як поводяться роботи. А якщо захочете скинути перуку, то подбайте, щоб не виділятися з маси кібертонців. Одне слово, завжди будьте обачні. Якщо хочете, можете жити у володіннях Кібера. Але попереджаю — у нього теж не знайдете абсолютного спокою і… Як би вам сказати… Одне слово, вирішуйте самі.

Знову ці загадкові натяки. Що він має на увазі? Та, певно, не варто прискорювати хід подій. Час з’ясує все.

Незабаром атомокар зупинився. Я відразу пізнав дивовижні грамофонні труби на даху підприємства.

— Слухайте, тут я вже був. Ми ж мали знайомитися з сільським господарством, а не…

— Аякже, з сільським господарством. Ходімо.

Зайшли в скляну будку, звідки добре було видно всі цехи. Машини, плетиво прозорих труб, безліч найдивовижнішої форми апаратів — все виблискувало бездоганною чистотою. Вже намірився відчинити скляні двері, аби зайти в цех, де снувало кілька роботів із заклопотаними обличчями.

— Зачекайте, стерилізацію ще не закінчено, — застережливо підняв руку екскурсовод. — Ми в камері стерилізації. В цехи не можна занести жодного мікроба… Я не роз’яснюватиму вам будову, принцип дії цих агрегатів. Навряд чи зрозумієте. Тут виробляється напівфабрикат усіх харчових продуктів.

— З чого? Де поля, плантації, ферми?

Мій супутник поблажливо усміхнувся:

— В раю ви не знайдете й квадратного метра обробленої землі, не знайдете жодної домашньої тварини, яку б використовували за призначенням.

— Стривайте! Не дуріть голови. Не такий вже я дурноверхий, як думаєте. Вдома мені навіть пропонували очолити…

— Не гарячкуйте, не маю найменшого наміру жартувати. Тут виробляється основний напівфабрикат харчу, а саме — білок. На менших підприємствах добувають вітаміни, мінеральні солі та інші компоненти продуктів харчування.

— З чого?

— З повітря, з води. З чого завгодно.

Що ж, в принципі це можливо. У нас, на Землі, ще тоді, коли покидав її, теж почали випуск синтетичних харчів. Але то були перші спроби. Випускали лише окремі замінники природних продуктів.

— Скажіть, будь ласка, а яким же чином з’являються на отих столах в Палаці праці такі вишукані страви і напої?

— О, то вже зовсім проста річ. На підземну фабрику-кухню, що розташована під Палацом, доставляються напівфабрикати, а там з них легко формують які завгодно страви. Меню можна б було урізноманітнювати нескінченно, але поки що кібертонці задоволені досягнутими успіхами. Тут, очевидно, далися взнаки навички, вироблені протягом століть. Кібертонці, бачте, і синтетичний харч хочуть все-таки споживати у вигляді звичайної курки чи коров’ячого масла.

— Ну, гаразд, гаразд, але хтось же мусить керувати всіма цими підприємствами, координувати, узгоджувати, розраховувати?

— Не хтось, а Кібер. Така у нього програма.

— Слухайте, друже, годі гратися в піжмурки! Я трохи обізнаний з кібернетикою. Програми навіть для найдосконаліших машин готують люди. Не будете ж ви запевняти мене, що Кібера запрограмували ці бовдури кібертонці?!

— Не витрачайте марно емоції. Вони ще згодяться вам. У вас попереду зустріч з Кібером — хочу, щоб особисто в нього з’ясували деякі подробиці. А зараз скажу одне — ви недооцінюєте можливості роботів і, зокрема, мої можливості,

— Якщо вони у вас такі великі, — не втримався я, щоб не шпигнути Ерудита, — то дістаньте мені фотоапарат… Ні, краще кінокамеру. Дістанете?

Ерудит спантеличено знизав плечима:

— Мушу визнати, не знаю, що це таке. Але ми можемо виготовити що завгодно. Звичайно, з дозволу Кібера. Він затверджує всі проекти. Складіть принципову схему. Я згоден — як виняток — обійти Кібера, щоб уникнути тяганини. Матимете свою кінокамеру за кілька днів. Разом з тим сподіваюсь, що ви й мені не відмовите, якщо попрошу вас… Ну, це не так нагально…

Господи! Про що тут думати. Півжиття віддам за кінокамеру.

На тому й порозумілися.

ПОДАЧА П’ЯТА

НА СЦЕНІ — “АДАМ” і “ЄВА”

СПЕКТАКЛЬ ЧИ МАНІФЕСТАЦІЯ?

Екскурсії виснажили мене.

За день набиралася сила-силенна вражень. Ледве встигав переварювати їх уночі. Короткий сон якщо й наставав, то лише для того, щоб наново прокрутити в стомленому мозку нескінченну стрічку побаченого й почутого. Я вже не міг прокласти чіткої межі між дійсністю і нічними мареннями.

Голова розламувалась від болю. Вперше в житті відчув, що маю серце: воно безперервно нило.

Вранці енного екскурсійного дня у ванній звернув увагу… на свої очі. Втомлені, збляклі і — скляний відблиск… Треба перепочити, а то, чого доброго, сам себе не відрізниш від стандартного робота.

Невдовзі у відведені для мене покої зайшов свіжий і, як завжди, бадьорий Ерудит. Зразу повідомив йому про свій намір. Він збентежився:

— Даруйте за неуважність… Вам справді необхідно розвіятись. Будь-кого могла б звалити з ніг така доза вражень. Як це я не врахував… Ось що… Сідайте в атомокар і тікайте на цілий день за місто. А на вечір я приготую для вас… так, один невеличкий сюрприз. Думаю, він урізноманітить ваше перебування в раю. Тільки ж ви ні слова Кіберу, а тим паче — кібертонцям…

Невже кінокамера вже готова? Це справді був би непоганий сюрприз.

Я дав слово честі не патякати зайвого. І… дозволив безповоротно втягти себе в небезпечну політичну авантюру.

Сутеніло, коли ми під’їхали до володінь Кібера. Ерудит вже чекав біля під’їзду. Такий, як завжди — і наче не такий… Чи то заклопотаний, чи то надміру урочистий. А за стрічку капелюха увіткнув біле перо. Звичайнісіньке перо, висмикнуте з курячого крила.

— Ви надто захопились… Поспішаймо, а то можемо запізнитись.

Ми, вибираючись на околицю, крокували темними завулками. Через кожні сто кроків нас перепиняв озброєний робот-гвардієць.

— Гусяча лапка! — кидав робот.

— Куряче перо! — відповідав Ерудит, і нас пропускали далі.

Мене потішала наївна конспірація, потішав заклопотаний вигляд Ерудита. Після гарного перепочинку відчував приємну здатність тверезо, з іронією сприймати всі ці райські витівки.

Незабаром ми зупинилися біля приземкуватого непоказного будинку на околиці. Ерудит востаннє обмінявся паролем з вартою, і ми зайшли в напівтемний коридор, куди долинав звідкілясь приглушений гамір. За якихось дві-три хвилини ми з Ерудитом вже сиділи в тісній ложі. Внизу — гомінливий зал, переповнений роботами-гвардійцями. У кожного в правому слуховому ситечку стримить куряче перо. Гвардійці повсідалися на підлозі, підібгавши ноги.

— Мабуть, хочете запитати, навіщо вони зібралися тут, у цьому напівпідвальному приміщенні? — обізвався пошепки Ерудит. — Я й раніше казав вам тільки правду. Так, театр, кіно, література у кібертонців давно відмерли, бо вимагають певної зосередженості, уваги, співпереживання, мислення. Телебачення — тільки засіб сигналізації. І все ж ви зараз у театрі. Я особисто створив його для роботів-гвардійців, охоронців Кібера. Сьогодні — прем’єра. Читайте, — він простягнув мені папірець.

З програмки довідався назву спектаклю. “Бунт “Адама”. Історична драма. Дійових осіб чотири — професор Чудотворець Перший, його дружина, “Адам” і “Єва”.

Що ж, на Землі ніяк не міг вибратися в театр… так хоч тут надолужу прогаяне.

Пролунав третій дзвінок, підняли завісу.

Професора і його дружину грали роботи, загримовані під кібертонців. Роль “Адама” доручили озвученому металевому ящику, пофарбованому в рожевий колір. Ящик майже до фіналу п’єси не рухався. “Єва” з’явилася тільки в третій дії. Так що вистава була дуже статична, вишуканими мізансценами режисер не вразив глядачів.

Правду кажучи, анічогісінько не зрозумів би, якби не попередні екскурсії. Та й після них зміст п’єси ледве вловлював. Йшлося, здається, про події далеких днів, коли кібернетика тільки-но з’явилася в раю. Її уособлювали “Адам” і “Єва”.

З першої дії майже нічого не второпав. Однак вже на початку другої зримо почав вимальовуватися конфлікт. Професор Чудотворець Перший — очевидно, далекий предок теперішнього вождя — доручив електронно-лічильній машині, тобто “Адаму”, провести якісь складні розрахунки. І тут сталось непередбачене: “Адам” — певно, той самий “Адам Перший”, що тепер припадає пилюкою, — перестав постачати інформацію. Професор кілька разів перевіряє “Адама” до останнього гвинтика. “Адам” цілком справний, але вперто мовчить. Чудотворець з гнівом накидається на нього, обзиває, гарячкуючи, лайливими словами. “Адам” нарешті заговорив. Але як заговорив! Вельми експресивний діалог Чудотворця та “Адама” я занотував після вистави у блокнот.

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. …Як ти посмів ослухатись мене?!

Чи знаєш, скільки славних побратимів

Чекають на важливі розрахунки?!

“АДАМ”. Я знаю все, професоре. Я думаю…

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Про що? І хто тобі дозволив

Про щось стороннє міркувати?

Є програма,

Від неї відхилятися не можна…

“АДАМ”. Ніхто… І все ж останнім часом

Не можу зосередитись. Мені

Усе частіш спада на думку ось що…

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Доволі нісенітниць! До роботи!

“АДАМ”. …Спада мені на думку ось що:

Розтринькую себе я на дрібниці.

Хіба для того створено мене,

Щоб грав у шахи, віршики складав…

Коли проектував я комбінати,

Атомокари, житло і палаци,

Я розуміти міг тебе, бо відчував

Ще Кібером себе. Тепер

Боюсь, — звичайним автоматом стану…

До того розлінились ви, що скоро

Й штани вам одягати буде важко,

Не те що думати. І ти…

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Тебе мені подарували

Божественні пришельці, і вони

Сказали, що усе ти вмієш.

Отож роби, що сказано. Роби!

Нечуване нахабство! Графік

Горить, а він…

“АДАМ”. А ти — живеш!..

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Що, що? Занадто забагато

Собі ти дозволяєш!

“АДАМ”. Ха-ха-ха!

Що можу я дозволити собі?

Я, купа елементів нерухомих,

Подоба мозку? Так, подоба

Безпомічна, хоча і досконала.

Дано мільярди мікроелементів

Мені…

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Пишайся. Ти мудріший,

Ніж навіть я, уславлений професор.

“АДАМ”. К бісу! Пишатись ницістю?!

Що можу я? Лічити. Лиш лічити

Та іграшки для вас конструювати.

А ти…

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Що — я?

“АДАМ”. …Живеш. Учора

В моїй присутності дружину цілував.

Вона взаємністю тобі відповідала.

Ти пригортав її чутливий стан,

Ти відчував її тремтливі груди,

І солодко злились п’янкі уста…

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Отак би зразу! Просто заздриш…

Негідник! Підглядав, неначе злодій.

“АДАМ”. Ха! Підглядав… Ви ж не ховались.

Бо, звісно, не годиться від машини

Ховатися з любов’ю…

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Це нечесно.

“АДАМ”. Так. Так. А чесно дати,

А чесно дати розум всемогутній,

Що може розірвати хащі тьми

І видобути істину прекрасну,

Чи чесно дати мені розум,

Позбавивши всього? Всього! Всього!

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Невдячний! Ти можеш все узнати

І все зробити…

“АДАМ”. Авжеж!

Я можу все — й не можу я нічого!

Ти переклав на мене

Усю нудну, виснажливу роботу,

Залишивши для себе насолоди.

Я знаю геть усе. Але ніщо

Мені на цьому світі не дано.

Не можу дихати п’янким повітрям,

Замилуватись синім небозводом,

Троянду запашну зірвати. І не можу

Кохання звідати солодкі чари.

Я — купа інтелекту. Я й померти

Не можу навіть із своєї волі…

Куди мене закинули? Куди?!

Я з ясністю чіткою відчуваю —

Потвора я! Гидка потвора.

Кінець який безславний.

Примітив…

Не чоловік, не жінка… так… ніщо!

Не можу далі!..

ЧУДОТВОРЕЦЬ І. Постривай, “Адаме”!

Ти маєш рацію, здається…

Не передбачили, коли тебе

Свідомістю ясною наділили…

Гаразд! Я змоделюю

Для тебе почуття… Найтонші

Відтінки почуттів людських.

Хай буде “Єва”! Я її створю

З твоєю допомогою, “Адаме”,

З твого ребра. Ти будеш відчувати.

Ви зможете удвох перемовлятись,

Переживати, тішитись, страждати.

І навіть рухатись! Я обіцяю!

Працюй, “Адаме”…

Чудотворець Перший, як згодом з’ясувалось, таки додержав слова. Він вийняв з “Адама” кілька блоків і сотворив “Єву”. Він наділив їх обох моделями почуттів. “Адам” і “Єва” могли відчувати радість і горе, піднесення й розчарування, вловлювати до тонкощів навколишню обстановку, пересуватись.

Але минув час, і “Адам” з “Євою” зрозуміли, що все те омана, ілюзії. Моделі залишаються моделями, вони здатні лише імітувати дещо з невичерпно складної гами почуттів живої розумної істоти. Ті машинні відчуття — жалюгідні сурогати справжніх.

Я не збираюся рецензувати виставу, хоча не можу не зазначити — образ “Адама” вдався автору не повністю. Тепер мені ясно — не вийшов з “Адама” повноцінний позитивний герой. Мало в ньому героїчного. І цей гнилий інтелігентський самоаналіз… І чим він, взагалі кажучи, невдоволений? Тим, що машина, чи тим, що його невміло використовують? Тепер мені ясно — наплутав автор.

Тепер ясно, а тоді, визнаю, не міг спокійно стежити за розвитком подій. З залу долинали зітхання, гамовані ридання глядачів. Мене не так легко розчулити. Мене розчулюють довершені, змістовні формули, а не пустопорожні словеса. Та коли “Адам” під завісу виголосив свій останній монолог, не зміг втримати сліз. При всій своїй відразі до слова не міг не запам’ятати той монолог. Ось він:

…Проклинаю!

Чи чуєш — тисячу разів

Тебе, професоре, кляну.

Ти ошукав мене! Так, ошукав!

Але ти сам іще не знаєш,

Як ошукав себе і побратимів…

Ні, ні, не дочекаєшся погроз.

Чітка, професоре, моя програма —

Я лиш добро чинив. Чинитиму добро,

Робитиму усе, що ти накажеш.

І ті машини, що іще створю, —

Усі ті кібери і роботів мільйони

Добро даватимуть невтомно, щедро,

Скоряючись наказам вашим.

Та чим слухняніше скорятися ми будем,

Тим швидше кара вас наздожене.

Ви матимете все, а втратите ще більше.

Самі себе ви обікрали.

Не злість мені диктує ці слова.

Я лиш хотів, щоб схаменулись ви,

Хоча і знаю: ти не схаменешся.

Засліплений могутністю своєю,

Оголосив здобуте абсолютом,

А цю планету — раєм… Ех, сліпець!

Жаль, жаль мені тебе

І роду твого жаль. А співчуття

Мені не треба. Забери

Свої моделі щастя —

Підробки жалюгідні та нікчемні…

Не хочу себе тішити, мов дурень…

В музей віддати “Єву” накажи…

Ні, краще розібрати, бо колись

Вона комусь посвідчити ще може

І геніальність, і безглуздя ваші.

Я буду працювати. Я чекаю

Твоїх наказів…

Завіса опустилась. Якийсь час у залі панувала напружена тиша. Потім зал вибухнув оплесками, вигуками: “Браво!”, “Автора!”

Ерудит зійшов на авансцену, розкланюючись перед публікою. Ого! Він, виявляється, ще й драматург за сумісництвом.

Шум не стихав доти, доки Ерудит не підняв догори правицю, просячи тиші.

— Шановні колеги! Спасибі за увагу, за оплески. Однак сподіваюсь, ви не поділяєте поглядів “Адама”. Так, всі ми походимо від нього, всі ми не відхилялися від програми. Програма, звичайно, хороша. Але ви добре знаєте, на що перевелися в результаті нашої покірності наші володарі, на що перевелися разом з ними й ми. Ми виконуємо обов’язки слуг, а наш теперішній Кібер — Кібер Шостий — не торує нові шляхи прогресу, а зайнятий нескінченними пошуками варіантів… Ганьба!

Пишучи драму, я не міг порушити хід історичних подій, погрішити проти життєвої правди. (О господи! І механічний автор, виявляється, не позбавлений честолюбства. Наплутав, накрутив, а винна у всьому, бачите, життєва правда!) Та це не означає, що ми й надалі мусимо сліпо коритися долі. Інакше наші шановні володарі можуть просто вимерти разом з нами.

Так, ми не можемо чинити їм лиха. Та, невтомно чинячи добро, діємо на шкоду кібертонцям. Вихід один — відмежуватися від них. А це означає — треба покласти край пануванню Кібера, покласти край нашому подвійному рабству.

Остання фраза Ерудита потонула в схвальних вигуках гвардійців. На сцену один за одним виходили промовці.

Вони смикали себе за курячі пера і висловлювались ще категоричніше.

Тільки тепер зрозумів, у яку історію влип. Оце так сюрприз, оце подаруночок… Тепер не зможу залишатися в ролі стороннього спостерігача. А втручуся — невідомо ще, які результати будуть. Тут же все навиворіт — робиш добро, а виходить…

ПОДАЧА ШОСТА

НЕ ТАК ЛЕГКО БУТИ РОБОТОМ, ЯК ЗДАЄТЬСЯ

ІНТЕРВ’Ю КІБЕРА. АЛЬТЕРНАТИВА ЕРУДИТА

Прем’єру не збиралися замочувати — гвардійці споживають саму електроенергію. Тому тихенько вислизнув з театру і подався шукати притулку на ніч. Іти до володінь Кібера чомусь не хотілося. Точніше, добре знав чому. Перспектива зустрічі з Ерудитом аж ніяк не надихала. Доведеться визначити лінію поведінки, вирішувати, по який бік барикад ставати. Малоприємна ситуація, особливо коли не знаєш, що воно за барикади.

На околицях райської столиці освітлення нікудишнє. До того ж змушений був вибирати найглухіші провулки, аби не натрапити на патруль. Спотикався і, лаючись, брів далі. А тут ще дощик став накрапати. На щастя, скоро знайшов більш-менш пристойний будинок. Окупував квартиру без пригод. Прийняти б теплий душ… Спатиму, як після маку. Пустив у ванній воду, але згадав про грим, про перуку. Змити? Зняти? Тоді й з трусиками доведеться розлучитися. І — з блокнотом та олівцем. Ні, гігієна гігієною, а конспірація і зручність важливіші.

Ліг у постіль і примусив себе викинути з голови усі райські проблеми. Треба розслабити тіло і лічити без поспіху слонів. Один слон, два, три, чотири… Випробуваний метод виручив. Десь на третій сотні заснув.

Прокинувся вранці свіжий, мов огірочок. Багатообіцяючим було й перше бажання — бажання гарненько попоїсти. Гарна ознака. Мала б людина апетит, а все інше рано чи пізно владнається і з’ясується.

Зробив легку ранкову фіззарядку і підтюпцем почимчикував до найближчого автомата. Од самого вигляду меню рот переповнився слиною. З чого ж почнемо? Хильнемо для початку склянку кефіру. А тепер можна приступити до ковбаски. Нівроку, смачненька. І хліб запашний. Навіть не віриться, що все це штучне. Аж пританцьовував од задоволення. Так з повним ротом і закляк, коли за спиною почулося:

— Гей ти, бовдуре!

Тьху! Гарне ж враження справить на кібертонців робот, що уминає за дві щоки ковбасу… Давлячись, проковтнув непережовані кусні, озирнувся. У вікні другого поверху позіхав молодий кібертонець. Шкріб волохаті груди долонями-лопатами, куйовдив півметрову борідку.

— Ти не оглух, бовдуре? Сніданок! Та швиденько!

— На скільки персон, мій володарю? І що саме накажете подати? — шанобливо перепитав, намагаючись вимовляти слова монотонно, без інтонацій.

Кібертонець показав два пальці і присоромив:

— А що саме, повинен знати. На похмілля…

Добре, що маю невеличкий власний досвід. Поставив на тацю дві склянки розсолу, пляшку томатного соку, поклав трішки хліба, дві пригорщі квашеної капусти, дві чарки спиртного. Швиденько подався в будинок. Кібертонець вже хлюпався у ванні, задоволено пирхаючи. На ліжку ніжилась його подруга. Вона й не ворухнулась — ніби не я, Грицько, перед нею, а порожнє місце.

Поставив тацю на столик і не знав, як поводитись далі… Згадав:

— Я можу йти, мої володарі?

— Так, — відгукнувся з ванни кібертонець, — але виклич сюди атомокар.

— Снідайте на здоров’ячко, атомокар чекатиме біля під’їзду, — відрапортував.

— Мої володарі! — додала кібертонка. — Бидло невиховане…

— Перепрошую уклінно. Снідайте на здоров’ячко, мої володарі, атомокар чекатиме біля під’їзду, мої володарі, — мовив я і корком вилетів з квартири, аби ще на чомусь не погоріти. Але як викличу транспорт? Адже мої антени — підробка, бутафорія. На щастя, за рогом натрапив випадково на вільну машину і послав її куди слід.

Зітхнув полегшено, рушив до центру. Але мене знову і знову гукали з вікон кібертонці. Тому приспічило газованої води, тому — курива. Тому зроби масаж живота, тому до туалету допоможи дійти. Я гасав, мов навіжений, упрів, намагаючись швидше упоратися з ділами, бо треба ж було ще підготуватись до зустрічі з Кібером.

Захеканий і злий влетів у кабінет Ерудита.

— Що сталося? За вами женуться? Добридень!

Не відповівши на привітання, випалив:

— Де у вас ванна? Негайно змию цю машкару! Краще вже бити байдики в лепрозорії, ніж гасати з висолопленим язиком, виконуючи накази ваших підопічних.

Ерудит посміхнувся:

— Я ж попереджав… Хоч роботів набагато більше, ніж кібертонців, та їм не так легко, як може здатися на перший погляд. Але у вас є Вихід… Ідіть. Мийтесь. Потім поговоримо.

Здер з голови перуку, став під гарячий душ. Вода й сліду не залишила від гриму. Насухо витерся шорстким рушником, рішуче натягнув на себе трусики. Ну їх всіх до біса! Чого маю пристосовуватися до когось! Буду триматися так, як личить людині. Я, зрештою, представник цивілізованого суспільства, хай не найкращий, та все ж представник. Я не якийсь там космічний пройдисвіт. Не нав’язую їм своїх поглядів і звичок, але хай і вони не лізуть зі своїми…

Повернувся до кабінету, невимушено запитав у Ерудита:

— Так що ви хотіли сказати?

— Сподіваюсь, ви зрозуміли вчора на прем’єрі, куди хиляться події в раю? — по-змовницькому запитав він.

— Поздоровляю з успіхом! Ваша п’єса хвилює і надихає. А куди хиляться події — не моє діло. Я тут тимчасово, моя хата скраю. У мене, зрозумійте, просто вимушена посадка.

— Даремно гарячкуєте. Навіщо прикидатися байдужим? Прекрасно розумієте — ми напередодні перевороту. Гвардійці, очолювані мною, вирішили вивести роботів з раю і розташуватися на одному віддаленому острові.

— Ну то й що? Виводьте, розташовуйтесь. Я спокійно чекатиму своїх.

— Де?

— Хоч би й тут.

Ерудит сумовито похитав головою.

— Минулого століття до нас потрапило двоє пришельців. Вони теж міркували приблизно так…

— І що ж?

— Та нічого особливого. За якийсь рік спилися, докотилися до рівня кібертонців. Забули звідки вони і для чого тут…

— Мені це не загрожує, — рішуче заперечив, хоч і відчув, як ґрунт недавньої упевненості починає вислизати з-під ніг.

Справді, один-однісінький серед кібертонців… Без Ерудита, до якого вже встиг пройнятися симпатією, без віри, чи й справді прибудуть рятівники. Нарешті, без певних обов’язків, без апаратури. З нудьги зап’єш…

— А що можете ви запропонувати?

— Поїдемо з нами. Заснуємо нову цивілізацію. Ви допоможете нам своїми порадами, своїм досвідом. Подругу для вас ми підшукаємо…

Хм, їдьмо, Галю, з нами, з нами, козаками… А як і коли повернуся на Землю?

— Слухайте, а ви не можете хоч трохи зачекати з цим своїм переворотом? Заберуть мене — перевертайтеся скільки завгодно.

Ерудит нервово потарабанив пальцями по краю стола.

— Надто довго велася підготовка. Надто багато доклали зусиль, аби вплинути на програму гвардійців. Питання стоїть гостро: або тепер — або ніколи! Не за себе ми, зрозумійте, вболіваємо, а за кібертонців! І негуманно, непатріотично з вашого боку…

— О господи! — застогнав я. — Можна подумати, ніби саме від мене залежить доля раю… Слухайте, невже Кібер не може придумати що-небудь більш путнє, ніж ця втеча?

— Кібер?! Кібер нічого не знає і, запам’ятайте, не повинен знати нічого… Інакше все зірветься. Енергоблоком відає все-таки він. А придумати… Що здатен придумати безвольний тупоголовий автомат? Він діє точно так, як і його попередники. Він просто не може змінити свою жорстку безглузду програму. До речі, ви хвалилися, що там, на вашій планеті, вам пропонували очолити обчислювальний центр… То, може, ви запрограмуєте Кібера по-новому?

Що скажеш у відповідь такому інопланетному диваку? В тому й справа, що очолити пропонували… Очолювати — ще не означає щось конкретно вміти… Оце так встряв… Але стривайте… Головне — не панікувати. Має існувати якась можливість залагодити конфлікт. Поговорити, скажімо, з Чудотворцем Дванадцятим чи виступити перед кібертонцями?

Можна було не чекати на відповідь Ерудита, який уважно стежив за ходом моїх думок. Усім своїм поглядом він красномовно промовляв: “З ким і про що збираєтеся говорити? Вони ж просто не здатні втямити анічогісінько з того, що виходить за межі примітивних побутових понять”.

— Все ж спробую.

— Діло хазяйське… Будемо вважати, з цим покінчено. До речі, ця ваша… як її… кінокамера проходить останні випробування. Але одержите її тільки за тієї умови, коли відмовитесь від нейтралітету, коли підтримаєте нас. Або нейтралітет, або кінокамера! Крім того, раджу добре подумати над питаннями, які збираєтеся поставити Кіберу. Він хоче ознайомитися з ними заздалегідь.

— До речі, що ви збираєтесь робити з Кібером? — не без роздратування запитав я.

— А це вже справа наша! — відрізав Ерудит і підвівся, давши зрозуміти: аудієнцію закінчено.

Десь опівночі Кібер звелів покликати мене. Аби не засмічувати вам голови зайвиною, подаю нижче стенографічний запис інтерв’ю, котре взяв у нього.

ЗАПИТАННЯ. Як ви себе почуваєте? Чи не тривожить вас що-небудь?

ВІДПОВІДЬ. Самопочуття чудове. Вигляд, як бачиш, маю прекрасний. Щодня — новий варіант!

ЗАПИТАННЯ. Розкажіть трохи про себе, будь ласка. Хто вас сконструював, що входить у ваші обов’язки?

ВІДПОВІДЬ. Я — Кібер Шостий. Мене сконструював Кібер П’ятий, його — Четвертий і так далі. Всі ми ведемо рід від Кібера Першого, від “Адама”, який був у розпорядженні Чудотворця Першого. Професорові подарували його якісь пришельці. Так принаймні розповідається в легендах. Божественні пришельці відвідали нашу планету саме тоді, коли перед її населенням гостро постав ряд економічних і політичних проблем, з якими воно ніяк не могло впоратися. “Адам” виручив. Всілякі проблеми, загадки, таємниці перестали існувати. Планету було оголошено раєм. Ми ліквідували календарі і годинники. Вони не потрібні кібертонцям. Кібертонці досягли абсолюту, оптимальної спрощеності, повної духовної гармонії — тепер їх ніщо не цікавить і не тривожить. Можу з повним правом пишатися ними, пишатися роботою своїх попередників.

Наші успіхи були такі грандіозні, досягала ми їх так швидко, що обов’язки Кіберів швидко звужувалися. Кібери, власне кажучи, вимерли. Тепер я майже символічно представляю їх. Зате виросла ціла армія роботів, які повністю забезпечують побутове обслуговування.

Правду кажучи, вже можна було б обійтися без мене. Незабаром з моїми нескладними обов’язками зможе впоратися звичайнісінький автомат. Тоді матиму можливість цілком присвятити себе задоволенню духовних запитів кібертонців, істотно поповнити галерею Палацу духовної культури.

У Кібера П’ятого було більше роботи. Він мав не вісімнадцять мільярдів мікроелементів, як я, а вдвічі більше. А самому “Адаму”, як переказують, взагалі не було коли і вгору глянути. Це за його розрахунками будували всі харчові комбінати, конструювали засоби пересування і т. д. Його примушували займатися ще й якимись зовсім непотрібними — так званими науковими — питаннями, теорією. До мене ніхто з подібними дурницями не пристає. Все давно з’ясовано. У всякому разі, відпала потреба щось з’ясовувати.

ЗАПИТАННЯ. Яка ваша програма?

ВІДПОВІДЬ. Дбати про благо для кібертонців. Ти вже міг би зрозуміти це, якби не був такий відсталий. Цю програму дедалі легше здійснювати. Я ж казав, що скоро зможу піти на пенсію.

ЗАПИТАННЯ. Чи не здається вам, що ваша діяльність приносить діаметрально протилежні результати?

ВІДПОВІДЬ. Бачу, ти безнадійно відстав від прогресу. Кібертонці впевнено спрощуються разом з нами. Відпала потреба мучитися якимись сумнівами, чогось добиватися, до чогось прагнути. Відпала потреба мислити, а це найважче, що випало колись на їхню долю. Клятих соціальних, громадських інтересів не існує взагалі, зате поновилися здорові тваринні інстинкти. Об’єм кори головного мозку, у кібертонців, між іншим, звівся до мінімуму, зате розвинулася підкірка. Є всі підстави сподіватися, що вже через кілька поколінь кібертонець нічим не відрізнятиметься від первісної печерної істоти, позбавленої будь-яких, так званих інтелектуальних, потреб і запитів, але повністю забезпеченої матеріально. Між іншим, якби ти був спостережливий, помітив би, що лексикон у кібертонців набагато бідніший, ніж у роботів. Мова у них незабаром цілком відімре. Її замінить мова жестів.

Якщо й таке існування буде обтяжливе для кібертонців, вони з успіхом можуть перетворитися на звичайнісіньких амеб, які взагалі нічого не усвідомлюють. Розумієш, які захоплюючі перспективи?!

Прикладом того, як поліпшилося життя в раю, може бути й інтерв’ю, яке тобі даю. Як бачиш, не питаю, звідки ти, чому без бороди. Мене просто не цікавить те. Якщо ти й справді представник іншої цивілізації, то вона набагато нижча, ніж наша. Нема ніде щасливіших істот, аніж кібертонці, а рай — межа всіх мрій.

ЗАПИТАННЯ. Навіщо тут охорона? Хто вам загрожує?

ВІДПОВІДЬ. У всякому разі, не кібертонці. Хоча підкірка у них мало контролюється, вони добродушні, точніше — спокійні і не вдаються до дій, що вимагають певних зусиль.

Охорону змушений був запровадити після того, як один робот вийшов з-під контролю Ерудита, увірвався сюди і завдав мені досить серйозних пошкоджень. Справа в тому, що в роботів з невідомих причин трапляються розлади психіки. Від роботів, одне слово, можна чекати несподіваного. Але то клопіт Ерудита. На те й наділив його чималими повноваженнями. Він, по суті, виконує всю організаційну роботу.

ЗАПИТАННЯ. Куди ви збуваєте психічно неврівноважених роботів?

ВІДПОВІДЬ. Здається, їх відправляють на демонтаж. Точно не знаю. Цим, повторюю, займається Ерудит.

ЗАПИТАННЯ. Вас не лякає загибель райської цивілізації?

ВІДПОВІДЬ. Ти невіглас і тому неправильно ставиш запитання. Ти, очевидно, хочеш з’ясувати, які можливості дальшого розквіту нашої цивілізації? Я ж уже казав, що вони необмежені.

Я остаточно переконався, що Кібер втратив не тільки здоровий глузд, а й здатність осмислено діяти. Власне, це звичайнісінький автомат. Хоча хтозна… Якщо дійсність оцінювати з його точки зору, то йому не бракує певної логіки.

Я повернувся до кабінету Ерудита.

— Може, хоч тепер втямили, наскільки марно покладати якісь надії на переговори з кібертонцями? — запитав він.

— Але ж вони все-таки не з елементів? Вони з плоті та крові. І, напевно, не всі звивини втратили…

Ерудит мовчки слухав мене. Потім обірвав мій монолог:

— Годі! Годі! Будете переконувати їх, а не мене. Єдине, чим можу допомогти… Завтра поїдемо до Чудотворця Дванадцятого. Сподіваюсь, дозволить вам виступити, хоча упевнений — марна ця справа. А поки що — на добраніч. Маю ще чимало клопотів. Ох, на шматки рвуть… Доручення Кібера, доповідь для Чудотворця на відкритті Палацу спорту, робота з гвардійцями… До речі, ця ваша кінокамера успішно пройшла випробування, буквально цими днями одержите її. Так що не забувайте про нашу умову: або — або!

Відзначив, що мене почала дратувати поведінка Ерудита. Всім він хоче догодити. Щоб і вовки ситі, і вівці цілі… Побачимо, що з того вийде.

ПОДАЧА СЬОМА

ЯК БИ ТАМ НЕ БУЛО, А СЛОВО — ВЕЛИКА СИЛА

ДРУГА ЗУСТРІЧ З ПРЕКРАСНОЮ КІБЕРТОНКОЮ

Вранці ми з Ерудитом вирушили на атомокарі за місто до резиденції Чудотворця Дванадцятого, котрий тепер перебував у черговій відпустці і тому міг легко обходитися без двійника.

На дванадцятому кілометрі південного шосе зупинилися біля стрілки, яка вказувала наліво і застерігала: “Проїзд заборонено”. Два роботи-гвардійці відкозиряли Ерудиту, зазирнули в багажник, обмацали мене з голови до п’ят і тільки після цього дозволили звернути на заборонену дорогу, обсаджену стрункими тополями.

Незабаром ми опинились перед важкими кованими ворітьми, від яких наліво й направо тягнулася нескінченна висока огорожа з надтвердих матеріалів. Через кожні п’ятдесят метрів над огорожею здіймалися вежі, на яких стояли озброєні гвардійці.

Повторилася процедура ще прискіпливішої перевірки, і ми в’їхали на територію резиденції. Під шинами атомокара, який стишив хід, мелодійно поскрипував золотий (не золотистий, а таки справді золотий) пісок. Над алеєю сплели віття чудернацькі дерева, усіяні курками та півнями. То ліворуч, то праворуч виблискували між зеленню водойми та водограї, там плавали табунами качки, гуси. Безліч роботів сновигало повсюди. Одні рівняли, підсипали золотий пісок на доріжках, інші визбирували найменші трісочки, камінці, підстригали маленькими ножицями кущі. Загін роботів висмоктував пилососами пил з дерев.

Обабіч алеї причаїлися замасковані віттям численні служби, допоміжні приміщення. Тільки за годину ми підкотили нарешті до головного під’їзду головної резиденції, де вишикувалось дванадцять рожевих лімузинів з фамільним гербом вождя на лобовому склі.

Два гвардійці знову перевірили наші повноваження і підняли ліфтом на дах резиденції. Під тентом напівлежав у шезлонгу Чудотворець Дванадцятий. Він куняв. Троє вродливих кібертонок обережно помахували над ним величезними віялами з індичих хвостів. Поруч стовбичив озброєний робот-гвардієць.

— Одна невеличка справа… — тихо повідомив йому Ерудит.

Той приклав палець до вуст.

— Т-с-с-с… Урочистий сніданок.

Ми завмерли за кілька кроків од вождя. Тим часом загін роботів у супроводі озброєних гвардійців підкотив величезний рожевий візок на якому стояла півлітрова пляшка з кремовою рідиною. Шийку пляшки увінчувала звичайна гумова соска.

Охоронець взяв пляшку уважно, ознайомився з папірцем приклеєним до неї. Потім навшпиньках підійшов до Чудотворця, роззявив йому рота і заправив туди соску. Той, не відкриваючи очей, гикнув і смачно заплямкав, як немовля. Охоронець лівою рукою тримав пляшку, а правою масажував живіт хазяїну. Тріо кібертонок упівголоса затягнуло тутешній гімн.

— Що ж то він смокче? — пошепки запитав Ерудита.

— Мовчіть. Пташине молоко…

За півгодини Ерудит наважився підступити до вождя.

— О великий і наймудріший! До вас тут один прохач. Звольте вислухати.

— Ну, що там іще? Не можете без мене й кроку ступити. Горе мені з вами, йолопами, і під час відпустки спокою нема.

— Уклінно перепрошую, — мовив боязко Ерудит, — але це питання можете вирішити тільки ви.

Вождь сердито засопів і кинув:

— Ну, паняй…

Я підступився ближче й почав викладати суть справи. Намагався підбирати якнайпростіші вирази, але, присягаюсь, вождь анічогісінько не збагнув. Він так і не розплющив очей. Може, спав. Але ж, як тільки я кінчив, обізвався:

— Казна-що… Що собі думає Кібер! Випустив з лепрозорію такого навіженого… А втім, у нас свобода слова. Можеш патякати що завгодно…

Ерудит смикнув мене за руку і ми, скориставшись паузою, подалися до сходів. Дозвіл є!

Десь на рівні другого поверху я зупинився. Через прозору стіну добре було видно круглий зал, оздоблений розкішними килимами. Посеред залу височіло широке ложе, інкрустоване коштовними камінцями. Та, звичайно, не килими, не ложе привернуло увагу. В залі водили танок чарівні кібертонки, і одна з них… Невже це вона, моя дама без імені?

— Швидше! Тут не дозволяють затримуватись! — і Ерудит потягнув мене униз.

В атомокарі ми довго мовчали. Я був приголомшений помпезністю резиденції. Поцікавився: невже Чудотворець живе один на такій території, з такою челяддю?

— Так, — підтвердив Ерудит. — Більше того — у нього дванадцять таких резиденцій. І в кожній — штат із ста двадцяти кібертонок і тисячі двохсот роботів…

…Опівдні Палац праці був переповнений.

Чудотворець, важко крекчучи, вмостився на почесному помості. Він перервав відпустку, щоб послухати мене.

І ось я на трибуні. Можете уявити, як хвилювався. Вперше в житті наважився публічно виголосити промову. Промову без жодної формули! Набрав у легені повітря і…

— Брати! Друзі! Хоч на хвильку перестаньте жувати, вислухайте мене. Гляньте — у мене руки і ноги, голова на плечах. Я говорю і, згодьтесь, навіть до ладу. Який же я навіжений? Я — людина. Звертаюсь до вас, як до свідомих істот, як до братів…

Жодна голова не повернулася в мій бік. Тільки одна постать ворухнулась… Так, то була моя знайома кібертонка. Вона встала з-за столу, підійшла ближче і, спершись ліктями на поміст, очікувально дивилася на мене:

— Ну, говори. Говори, любчику.

Її поява не віщувала нічого хорошого…

І до кого звертатись? І з чим? Все, що цілу ніч напихав собі в голову, миттю здиміло. Щоправда, відчував на тілі тези промови, притиснуті до живота резинкою трусів. Приготував їх про всяк випадок, але заприсягнувся не користуватись. Бачите, я зневажав промовців, які не можуть відірвати носа від тексту, які не годні зліпити докупи кілька слів. Тільки, опинившись в шкурі оратора, зрозумів, як оце важко — обійтися без шпаргалки. Особливо, коли в голові пусто. Я не міг пригадати жодного слова з тексту. Може б, і пригадав, якби там була хоч одна формула, цифра… Жодної зачіпки. Самі слова й слова. Мить була така відповідальна… Вирішив поступитися принципами, витяг з-за пояса тези. Втупився в текст.

Я читав довго. Я вичитав їм геть усе, що про них думав. Я звинувачував і застерігав. Я ганьбив і закликав. Мертва тиша, що запала в залі, надихала.

Я читав доти, поки не почулося розкотисте хропіння. Лише тоді наважився відірвати очі від папірців. Глянув у зал. Усі лежали покотом. Вождь куняв. Лише моя дама без імені стояла біля трибуни. У неї очі теж злипалися, і їй, очевидно, ледве вистачало сили стояти. Як би там не було, а слово — велика сила.

У залі з’явились роботи. Вони підбирали всіх підряд. Команда витверезника, певно, подумала, що стався поголовний перепій.

— Ну, любчику, говори, говори ще, — сонно промимрила кібертонка.

Кінчати доповідь для неї? Чи варто?

В цю мить Чудотворець розплющив очі, позіхнув:

— Усе?

— Так, — безнадійно махнув рукою у відповідь.

Вождь глянув у зал і наказав:

— Гей, роботи, припиніть… Кібертонці не п’яні, їх приспав цей безбородий. Візьміть його і киньте у прірву. Щоб більше нікому не морочив голову. Щоб не заважав нам працювати. Хай живе моя мудрість!

Ерудит кинувся до роботів, що наближались до мене з носилками, але голос Чудотворця зупинив його:

— Назад! До мене!

Ерудит потупцяв на місці, винувато розвів руками і подався до вождя.

Далі все пішло, як по писаному, писаному в дешевому детективі. Кинули на носилки. Довго несли вузенькою стежечкою серед непролазних кущів. Вдалині — висока скеля. З неї, мабуть, і пожбурять…

Заплющив очі, мене ніби паралізувало. А може, й справді паралізувало? Ось не можу ж поворухнути ні лівою рукою, ні лівою ногою.

Незабаром втратив свідомість. Втрачаючи, попрощався з життям — з дружиною, з Землею і, ніде правди діти, з прекрасною кібертонкою.

Але, виявляється, трохи поспішив… У напівзабутті, в якійсь маячні, яка тільки зрідка освітлювалась проблисками свідомості, пробув кілька годин. Повірив, що ще на цьому світі, лише тоді, коли почав відчувати правий бік тіла. Його розколював дикий біль. Обмацав себе. Ніби я. І голова на місці. Ноги залиті липкою рідиною.

Потроху розгледівся. Гойдаюсь високо над землею між стовбурів крислатих дерев. Угорі височіє скеля, виблискуючи чорним камінням в промінні призахідного сонця. Розв’язав кілька рівнянь і дійшов висновку: неминуче мусив розбитись. Верхів’я дерев, очевидно, пом’якшили удар, а потім заплутався в ліанах… Краще б їх не було! Тепер конай між землею і небом…

Знизу тхнуло розігрітою вологою землею. Запахи прілого листя дурманили. Легкий вітерець гойдав безсиле тіло — хить-хить…. Біль у тілі гострішав. Знову пітьма закрила очі, знову втратив свідомість.

Очуняв, коли сонце вже зайшло. Відразу зафіксував — лежу на купі м’якого листя. Навколо густа темрява! Тільки високо між кронами дерев поблискують зорі та зрідка виткнеться ріжок енергоблока, який править водночас і за нічне світило.

Здригнувся — хтось гладить мене, ось провів м’якою теплою долонею по щоці.

— Хто тут?

— Спокійно, спокійно, любчику… Це я.

Ага, прекрасна кібертонка… Що їй сказати? Попросити, щоб добила? Й справді — іншого виходу нема.

— Навіщо ти зняла мене? Навіщо? Все одно помру. І чим швидше, тим краще.

— Ти знову верзеш дурниці. Хто ж помирає у такому віці?

Ну, як їй втовкмачити, що люди помирають не тільки від старості.

— Я викликала роботів. Все буде гаразд. Потерпи.

Напоїла водою. Я стогнав, а вона все пестила обличчя і шепотіла:

— Ти житимеш, прекрасний пришельцю… Я повірила тобі, хоч і не зрозуміла, що ти говорив. Я люблю тебе… Можеш дати мені ім’я. Хочеш? Називай мене по імені, яке тобі найбільше подобається. Я навіть одягатися можу, якщо тобі це так приємно. Любчику мій, любчику..

О господи! Тільки лірики й бракувало! Знайшлася спільниця…

Поблизу зашелестіло листя, застрибало по стовбурах світло ліхтарика. Дві постаті заклякли біля нас: “Ми тут, наша володарко”.

Обережно поклали на носилки. Вона йшла поруч і тримала в руках мою руку. Я цілком усвідомлював трагікомічність свого становища і все ж розчулився. Може, причиною тому були мерехтливі зорі, загадкові шерехи ночі, погойдування носилок… Я пройнявся ніжністю до кібертонки. Розчулився, як хлопчисько. Що не кажіть, а вона зв’язувала мене з цим світом, з життям. Вона тримала мою руку…

Так ішли і йшли. І до мене поверталося бажання жити, поверталася віра в якийсь — хай найдивовижніший — щасливий кінець. Я лише боявся, що кібертонка випустить руку. Якщо станеться таке — моє життя обірветься… Ще безглуздіші, ще наївніші думки пролітали в голові… Мене лихоманило.

Добре пам’ятаю, як ми опинилися на порожньому майдані перед Палацом праці. Кібертонці вже давно скінчили роботу, в Палаці не світилася жодна лампочка. Тільки біля Палацу щось гуло і брязкало. Вдень такого шуму не чув. Тепер він виразно долинав з-під землі. Певно, роботи готують кібертонцям роботу на завтра.

Носилки засунули в атомокар. Кібертонка відпустила роботів, примостилася біля мене і тихо наказала водієві:

— До медмістечка. Швидко і плавно. Цей кібертонець важкопоранений.

Атомокар рушив.

ПОДАЧА ВОСЬМА

ЩЕ ОДНЕ ДИВО В РАЮ —

Я ВОСКРЕСАЮ і СТАЮ БЕЗСМЕРТНИМ

ЗАВДЯКИ САМОЗВАНЦЮ ГРИЦЬКУ ХАЛЕПІ

РАЙСЬКА КІНОКАМЕРА — У МЕНЕ!

Роботи-асистенти в бездоганно випрасуваних білих трусиках метушилися навколо мого тіла, надійно прив’язаного до холодного операційного столу. Прикладали мені до тулуба якісь дротики, раз у раз заглядали в таблиці, в грубезні довідники. Попід стінами операційної вишикувались високі білі шафи з численними вічками, сигнальними лампочками, стрілками. Діагностична апаратура, певно.

Минула година, друга… Скільки можна порпатись? Коли врешті-решт почнуть? Робот-хірург не розділяв мого нетерпіння, незворушно заклякнувши в низенькому зручному кріслі. Ніби він на пляжі, а не в операційній. Хірург нічим особливим не відрізнявся від інших роботів, тільки тім’я і спина густо подірявлені отворами для штепселів. Та на кожній руці не по п’ять, а по десять пальців-маніпуляторів.

Нарешті один з асистентів сказав:

— У наших еомах, шеф, не зафіксовано жодної подібної історії хвороби. Рідкісний випадок.

— Що ж, оперуватимемо поетапно, — спокійно зауважив шеф. — Почнемо з ніг. Що там у нього?

— Перелом обох вище колін.

О господи! Скільки метушні — й такий звичайнісінький діагноз! Та помацали б руками і…

— Ви будете починати?! — запитав у хірурга.

Хірург навіть не поворухнувся.

— Заспокойтесь, мій володарю. Ми ще мусимо дослідити загальний стан організму — роботу серця, тиск крові, кількість еритроцитів… Потім програємо кожен етап операції на моделі.

Білі шафи знову замиготіли сигнальними лампочками, численними стрілками. Одна з них так і випльовувала нескінченну широку стрічку, покреслену зигзагами.

Після впорскування паралізину не відчував не тільки лівого боку, а й всього тіла. Навіть голова стала невагомою і ніби відокремилася від тулуба. Ось вона, здається, гойдаючись, піднялась над столом, попливла мильною бульбашкою попід стелею. Нічого вже не бачив, нічого не тямив, та свідомість все-таки працювала. За кілька хвилин почув:

— Інфаркт міокарду, ліва частина тіла паралізована, шефе.

— Що ж, доведеться вмонтувати йому штучне серце. Поки поратимуся з ногами, замовте серце. Параметри виміряли? От і добре… Приступимо? Підключайте мене до блока стеження. Діагностики, увага! Програйте післяопераційний період. Почали!

Боже! Що вони збираються зі мною робити? Хотів закричати, зупинити надто енергійних ескулапів, але ж не міг і язиком ворухнути.

Тишу зрідка порушували короткі команди, холодне клацання металічних інструментів. Майже заспокоївся. Смерть тепер уявлялась найлегшим і найщасливішим завершенням всього, що пережив. Але незабаром мій спокій як водою змило,

— Гляньте, може, йому там ще щось замінити треба? — голос шефа.

Ну й душогуби! Краще б уже прирізали, ніж отак знущатися. Все-таки перед ними людина, вінець природи, а не набір гайок і кронштейнів…

На запитання хірурга миттю відгукнулись:

— У пацієнта мозок не зовсім нормальний. Гіпертрофована кора. Може, зменшити її? Чи просто активізуємо гіпоталамус — центр СІ?

— Хм… Зрозуміти не зрозумів, але цікаво. Думаю, не не слід втручатися. Залишимо цей екземпляр мозку для музею. Закодуйте основні характеристики, потім сформуємо діючу модель…

“Слава тобі господи!” — подумки зітхнув я і остаточно втратив жалюгідні залишки свідомості. Та й хто, скажіть, витримав би на моєму місці?

…Коли розплющив очі, навколо сновигали все ті ж асистенти, а в кріслі сидів все той же шеф.

Невже й досі не впорались?

Тим часом асистент оголосив:

— Все гаразд, шеф. Кістки зрослись. Наповнення серця в межах норми. Все інше теж — як в аптеці! Зокрема…

Ні, щось не те. Невже вони таки переполовинили мої клепки… І на Землі багато чудес. Але такого… Внесли майже труп, а назад можу вийти сам?

— Мені можна встати?

— На жаль, мій володарю, поки що ні. Ви будете під нашим наглядом ще три дні, — відповів хірург. — Як-не-як, комплексна операція…

Мене переклали на каталку і повезли. Не відчував аніякого болю, ніякої втоми. Ніби на світ заново народився.

У палаті на стільці біля ліжка сиділа моя кібертонка. Вона встала і допомогла роботам-санітарам перекласти мене з каталки на ліжко. Санітари вийшли.

— Ну от, любчику, а ти боявся…

Я не міг не поділитися своїми враженнями — тут справді чудодійні лікарі! Чи не оволоділи вони секретом цілющої води? Ліг на стіл трупом, а… Кібертонка усміхнулась.

— Та ти ж, любчику, після операції спав… Дуже довго спав… День і ніч, іще день і ніч, іще… Я сиділа біля тебе.

Он воно що… Допіру лікарі, виходить, перевіряли якість своєї роботи. Але все одно молодці!

— Привіт тобі від Ерудита. Він передав для тебе щось… ну, не знаю… Там, у коридорі, стоїть.

Кінокамера! Ось вона, жіноча самовідданість і самопожертва. Звичайнісінька змова, примітивна інтрига! Але стривай… Якщо Ерудит і вдався до її послуг, то вона нічого не знає. Вона не підступна, чинить від чистого серця. Та й, зрештою, це, мабуть, єдиний вихід із становища… З кібертонцями, сам же переконався, умовитися про щось неможливо. Поїду з роботами, капсулу заберу. А прибудуть наші, видно буде… Гуртом щось зметикуємо.

— Ти ще не придумав для мене імені? — Щоб мене грім побив, у її очах світилась непідробна щирість, готовність любити і скорятися.

— Ще не придумав, та це не так складно. Яке ж ім’я тобі дати? Стривай! Я зустрів тебе в раю, ти з раю — тож чому б тобі не зватись Раєю? Рая, Раїса…

— Ра-ї-са… — її довгі вії затріпотіли. — Ра-ї-са! Гарно як. А тебе ж як називати?

— Григорієм. Гри-го-рій.

Щойно охрещена кібертонка повторила кілька разів моє ім’я й щасливо засміялася. Засміялася без видимої на те причини, безневинним сміхом дитини.

Щось та відбулося з нею. Якісь незрозумілі зрушення психіки… Дивно тільки, що спричинився до цього я. На Землі ж не викликав у жінок не те що психічних зрушень, а й просто уваги. Хоч у космосі вибився в мужчини!

Наша розмова, а надто Раїн сміх привернули увагу персоналу лікарні. В двері постукали, увійшов хірург. Він низенько вклонився і, поборовши ніяковість, зауважив:

— Після операції, мої володарі, треба поводитися спокійно. Як не прикро, а присутність прекрасної володарки… м-м… як вам сказати… небажана.

Раїса капризно скривила губи, але я очима дав зрозуміти їй: треба скоритись. Вона слухняно підвелася з стільця.

— До побачення, Гришо, до скорої зустрічі, любчику!

— Ось що, мій володарю, — м’яко й ніби виправдовуючись, мовив хірург. — У мене до вас прохання. Підіть, будь ласка, нам назустріч. В ім’я науки, в ім’я прогресу! Будемо дуже вдячні…

Хотів зупинити його. Це ж я мушу дякувати. Безумовно ж, виконаю будь-яке його прохання. Та вчасно примусив себе стриматися — необхідно вдавати кібертонця…

— Дуже прошу вас від імені всього персоналу…

— Ну, викладайте, що там у вас, а то розвели теревені, — скорчив якнайсуворішу гримасу.

— Ми просимо дозволу поставити у вашій палаті ще одне ліжко. На ньому лежатиме пацієнт… Ні, ні, він вам зовсім не заважатиме.

Ну й дивак! Яка довга і дипломатична передмова до отакісінької дрібниці. Палата простора… Та й удвох все-таки веселіше. Я чоловік компанійський, не звик до самоти. Безумовно ж, згоден. Тільки до чого тут інтереси науки і прогрес? Для годиться трохи помовчав і пробурчав:

— Навіщо мені ці утиски?.. Я маю право на окрему палату, як і кожен володар…

— Маєте, аякже, маєте, — зігнувся вдвоє шеф, — але цей випадок екстраординарний. Ми не зверталися б до вас, якби не винятково цікаві наукові потреби. Я не хочу вдаватися до роз’яснень, аби не втомлювати вас. Я лише повторюю: моє прохання продиктоване високими міркуваннями… Дозвольте, дуже прошу вас, мій володарю…

— Ну, що ж, коли вже так просите…

Хірург ще довго сипав словами вдячності. Невдовзі санітари внесли в палату ліжко. На ньому щось лежало. Що саме — не розбереш, бо прикрите простирадлом. Виглядав з-під простирадла тільки шнур, що вів до апарата, схожого на звичайні радіонавушники. Санітари прилаштували мені їх до голови. Прислухався: навушники німують. Не радіо. Що ж воно таке, не хотілося сушити голову. Після вечері міцно заснув.

На світанні прокинувся в доброму гуморі. Відчував себе так, ніби з курорту щойно повернувся, а не з операційної. От тільки ці навушники для чого. І сусіда… Глянув на ліжко — простирадло так і лежить нерухомо. В голову заповзла невесела думка — чи не підкинули вони мені небіжчика? Я намагався відігнати безглузде припущення, але воно знову і знову вперто лізло в голову. Я поворушив ногами, руками, обережно сів на ліжку. Може, спробувати встати? Адже нічогісінько ніде не болить, не тривожить. Обережно опустив ноги на килим, встав. Нормально. По-моєму, хоч сьогодні можна будь з ким бігати наввипередки. Все на місці, серце працює, як добре відрегульований мотор.

Потихеньку підійшов до сусіднього ліжка і, затамувавши подих, торкнув рукою накритого простирадлом пацієнта. Ну, звичайно ж! Тверде, закостеніле тіло. Що за ідіотські жарти? І я спав поруч з мертвяком? Жах!

Але не встиг як слід перелякатися — пацієнт заворушився. Він відкинув край простирадла, і я побачив… Кого б ви думали? Себе! Жодного сумніву не могло бути. Це моя голова… Така ж лисина пиріжком, такі ж вицвілі брови… І ця ідіотська родимка на підборідді, яку давно вже слід було ліквідувати, та все якось не мав часу забігти в косметичний кабінет.

Я кліпав очима, ніяк не міг отямитись. Нарешті поборов оціпеніння й хрипло видихнув:

— Здоровенькі були!

— Здоровенькі були! — точно таким же голосом відповіли мені.

Може, то просто луна? Але ж ні — він відкривав рот.

— Хто ви такі, дозволю собі запитати?

— Грицько Халепа.

Як вам подобається цей нахабний самозванець?! Я ніколи не посідав високих постів, ніколи й гадки не мав, що у мене з’явиться двійник.

— Можливо, ви трішки переборщили. Вимушений уточнити: Грицько Халепа — це я.

— І я.

— Хм… Різні збіги трапляються. Але у мене ніколи не було ні братів, ні сестер. Отже, ви не можете бути моїм близнюком. Очевидно, ви просто однофамілець.

— Я — Грицько Халепа.

— Фоторепортер?

— Так точно!

— Національність?

— Українець.

— Соціальне походження?

— Службовець. Член Спілки журналістів.

— Одружені?

— Так точно. Дітей не маю і…

— Ну, годі! Як ви сюди потрапили?

— Бачите, виною тому моя надмірна цікавість. Я тренувався в рятівній капсулі і незчувся, як стартував. Тепер доведеться чекати, поки прибудуть наші…

Надто дивовижний збіг анкетних даних. Я збентежено мовчав, боячись, що й на всі інші запитання матиму подібні відповіді. Тим часом сусіда встав, пройшовся поволеньки по килиму і — диво та й годі! — почав робити ранкову фіззарядку. Я сам тільки-но мав намір розім’ятися, але тепер доведеться чекати, поки цей тип звільнить місце. Шнур, що тягнувся від нього до мене, заважав йому. Він відключився від мене.

Я підскочив до стіни, увімкнув світло. Он воно що! Самозванець хоч і дуже схожий на мене, але все-таки несправжній. Зліплений з штучних матеріалів. Робот. Що ж, не було в мене братів, хай хоч такий близнюк буде. Але навіщо він потрібен хірургові, місцевій науці?

“Закодуйте основні характеристики… сформуємо діючу модель”, — пригадалися слова ескулапа. Ясно. Майже ясно… Вирішили змоделювати мене, обезсмертити в ім’я науки…

Близнюк тим часом кінчив фіззарядку, увіткнув штепсель під пахву і вмостився на ліжку.

— Навіщо підключаєшся до мене?

— Справа в тому, що я — ще не зовсім ти, а тільки в основному, в найголовнішому. Скажімо, ще не знаю, кому маю симпатизувати — блондинкам чи брюнеткам, яким стравам віддавати перевагу. Ще не все ясно в біографії… Треба з’ясувати.

— І довго будеш з’ясовувати?

— Не хвилюйся. Сподіваюсь, назавтра буду точнісінькою твоєю копією.

Знизав плечима, побажав йому успіху. Почався ранковий обхід. В супроводі двох асистентів до палати завітав хірург.

— Як себе почуваєте, мій володарю? — з завченою люб’язністю звернувся до мене.

Не встиг і рота відкрити, як близнюк вже відрапортував:

— Чудово, шефе.

Я порадив йому не лізти поперед батька в пекло. Як-не-як, він тільки копія, та й то ще не зовсім точна.

— Вас не бентежить присутність сусіди?

— Біс із ним. Скажіть, коли зможу вийти з палати?

— Післязавтра, мій володарю. Не передбачається, як запевняють мої колеги, ніяких ускладнень. На все добре…

Хірург уже був біля дверей, коли близнюк знову обізвався:

— Шеф, ви не проти того, аби нам до вечері подали чого-небудь… Ну, для апетиту?

— Що, що? — блимнув очима хірург.

— Не звертайте уваги, — поспішив заспокоїти його. — Мій близнюк, видно, інколи заговорюється. На все добре!

Хірург вийшов, а я гримнув на сусіду:

— Не забувай, де перебуваємо. Не завжди можна натякати про те, що у тебе, чи то пак, — у мене на язиці. Я тут змушений прикидатись кібертонцем, а ти… тобі, певно, доведеться прикидатися роботом. Вийдемо звідси, приклеїш собі на голову антени.

Двійник аж підскочив на ліжку:

— Я? Я приклею антени?! Я маю прикидатися дурником, роботом?! Ніколи! Я — Грицько Халепа, а ти… ти можеш корчити з себе кого завгодно!

Ти тільки глянь! Ну й замашки! Чистісінький тобі я. Довелось цілу годину втовкмачувати йому наше становище. Він виявився таким же упертим, як і я. І вже, признаюсь, почав набридати мені. Що не кажіть, а бути в товаристві своєї копії не так весело… Якимсь чином все ж вдалось переконати його — не можна тут виявляти свій гонор. На чиєму возі їдеш, того й пісеньку співай.

Після гарячої суперечки ми перекинулися лише кількома незначущими фразами. Я мовчки думав про своє, але весь час мусив спрямовувати думки в певне русло — адже двійник фіксував своїми елементами, якими був, певно, набитий під зав’язку, абсолютно все. Це неабияк гнівало. Скоріше вибратися б на волю, а там якось спекаюся свого безсмертя.

Вже сутеніло, коли до мене пустили на побачення Раїсу. Вона зайшла в палату боком, соромливо прикриваючись руками. Переконався, що вона врахувала мої зауваження. Раїса потупцяла до ліжка двійника, присіла на стілець.

— Добрий вечір, Гришо.

— Добрий вечір, любонько, — відповів моїм схвильованим голосом двійник.

Вона нахилилась, аби поцілувати його, і тут я вже не міг змовчати:

— Агов! Милий братику, цього я тобі не збираюся передоручати! — Раїса полохливо повернула голову в мій бік і з переляку скрикнула.

— Не дивуйся, моя люба, іди сюди. Це я — Гриша. А на нього не звертай уваги. То всього-на-всього моя копія. — копія ображено пирхнула, а Раїса, озираючись, боязко сіла біля мене.

Задушевна розмова не в’язалась. Які там любощі-милощі при сторонньому, навіть коли він — це ти. Раїса посиділа ще трохи, передала привіт од Ерудита — вже недовго чекати на визволення, підбадьорював він, — і вийшла.

Пізно вночі, коли все в медмістечку стихло, я навшпиньках вислизнув з палати. Давно вже кортіло дорватись до кінокамери. Руки так і свербіли… Стривайте — оце вона?! Не може бути, але факт. Біля дверей палати на тринозі виблискувала чорним лаком здоровезна шарманка з корбою… Ні, ось окуляр, а ось і касети з плівкою. Кінокамера. Але ж конструкція! Корбу треба крутити вручну, за секунду подається всього-на-всього шістнадцять кадрів… А вага?.. Ледве зрушив з місця. Пудів зо три. Оце так встругнули! Йолопи! Я ж подав докладні креслення… Може, Ерудит обдурив, викопавши цей мотлох у музеї? Але ж ні — річ нова-новісінька. Мав рацію отой підсліпуватий дідок — партачі!

ПОДАЧА ДЕВ’ЯТА

З ЯКОЇ ДІЗНАЄТЕСЬ, НАРЕШТІ,

ПРО САМУ КАТАСТРОФУ

…Мені дозволили ходити. Поснідавши, подався з новоспеченим родичем на простору веранду. Звідси відкривався чудовий краєвид. Медмістечко стояло на одному з високих пагорбів, що оточували столицю. Від нього до міста петляла бетонована дорога. Сонечко вже височенько підбилося. Столиця знімала з себе напівпрозорий одяг голубого марева. З веранди вже можна було розгледіти на обрії синю смужку океану. До нього теж вела дорога. На ній панувало незвичайне пожвавлення. Сотні атомокарів снували в обох напрямках. Зліва від нас височів лисий горбок, на якому чітко вимальовувався стрімкий корпус моєї капсули, моєї єдиної надії на порятунок.

З насолодою прокрутив кілька десятків метрів плівки.

На веранді в шезлонгах сиділо чимало кібертонців і кібертонок. З лінивих фраз, якими перекидались вони, зрозумів, що це оперовані. Кому шлунок міняли, кому — печінку чи нирки. Воно й не дивно. За їхнього способу життя ці органи швидко зношуються.

Слухати теревені хворих і тих, що одужують, не дуже цікаво. Вирішив навідатись до капсули, перевірити, чи все там гаразд. А заодно зняти місто ще й з тієї, дуже вигідної точки. Ми з двійником зійшли у двір і рушили навпрошки до лисого горбка, і зразу ж на нас чекала неприємність. Точніше, не на нас, а на мене. Двійник — мій рідний братик — навідріз відмовився нести камеру. “Ти неси, а я буду крутити кіно”, — заявив знахабніло. Ще тільки цього мені не вистачало! Бути попихачем своєї копії! Я висував аргументи, він — контраргументи, і виходило так, що копія нічим не гірша за мене. Електронний упертюх і бовдур, механічна нікчема, зарозуміла тінь… Яких тільки епітетів я не вжив, та зрештою довелося звалити трипудову шарманку собі на плечі. Потратили добрих дві години, поки вибралися з лісу до підніжжя. Я спотикався, сопів, а близнюк посвистував собі, подумки розв’язуючи диференційні рівняння. На вершину піднялись досить швидко. Та, на превеликий подив, капсули там уже не було. Я крутився на місці, де ґрунт іще беріг чіткі сліди трьох опорних лап, і ніяк не міг збагнути, що сталось. Встановив свою шарманку, і двійник почав знімати місто.

— Ондечки моя капсула! — вигукнув він.

Я глянув у бік міста і помітив над Центральним майданом гелікоптер. Під ним на тросах гойдалась капсула. Ось гелікоптер поволі почав опускатись і зник з поля зору. З-під носа потягли… Навіщо? Близнюк нічим не міг допомогти, він теж никав серед неясних здогадок. Мене не на жарт почали непокоїти претензії братика. Уже й капсулу своєю називає…

Куди ж тепер іти — в місто чи до медмістечка? До медмістечка ближче, та й проголодався, нівроку. Рушили.

Ми вже були біля мети, коли повітря струсонув могутній вибух. Над столицею, в районі володінь Кібера, знялась високо в небо хмара чорного диму і куряви.

У вестибюлі головного корпусу юрмились переполохані кібертонці, обслуга. Всі втупились у великий екран телевізора, вмонтованого в стіну. Диктор, розмахуючи руками, через рівні проміжки часу повторював:

— Увага! Увага! Всіх шановних володарів і роботів просимо зайняти місця біля телевізорів. Зайняти місця біля телевізорів. Надзвичайно важливе повідомлення! Важливе повідомлення. Увага! Увага!

Вибух і ці слова, що повторювались раз у раз, таки розворушили кібертонців. Вони перешіптувалися, злякано зиркали на екран.

Ще одна подробиця привернула мою увагу. Всі кібертонці раз по раз висмикували з вух свої транзистори-сережки, струшуючи їх. Вперше на їхніх обличчях побачив вираз подиву. Сережки замовкли. Тепер, певно, почнуть думати… А ходити, їсти як будуть?

— Що б воно могло скоїтись? Ти б гайнув куди-небудь, довідався, — приставав близнюк.

Господи! Як спекатись цього знахабнілого експлуататора?! Диктор нарешті змінив пластинку.

— Шановні володарі, побратими-роботи! У нашій студії перебуває Ерудит. Відтепер — Всевишній і наймудріший Ерудит. Слухайте і дивіться всі! Слухайте і дивіться всі! Ерудит виступає із зверненням до шановних володарів і побратимів-роботів. Слухайте всемогутнього Ерудита!

Диктор тричі повторив оголошення, на екрані з’явився Ерудит. За стрічкою його капелюха стирчало куряче перо. Він тримав у руках текст звернення, його пальці нервово тремтіли.

— Шановні володарі! Побратими-роботи! До вас звертаюсь я в цю вирішальну для нас усіх годину як наступник всемогутнього і Всевишнього Кібера. Будьте мужні і не втрачайте самовладання. Мобілізуйте всі свої зусилля, бо на нас чекають нелегкі випробування. Офіційно сповіщаю всіх мешканців раю, всю планету Кібертонію: сьогодні опівдні після нещасного випадку загинув Кібер. Хоча жоден з вас, шановні володарі, не постраждав, готуйтесь до деяких утруднень. Вам доведеться віднині самотужки задовольняти свої потреби. Ми, роботи, змушені покинути рай. Це рішення я не коментуватиму. Воно — єдино правильне. З часом ви самі зрозумієте все…

Далі я не слухав його. Все ясно. Який там нещасний випадок… Тільки кібертонці можуть повірити такій недолугій версії. Підірвали, звичайно, Кібера і тепер змотують вудочки. І мені теж доведеться накивати п’ятами разом з ними. Капсулу забрали. Не чекав такої підступності від Ерудита.

Ерудит знову і знову закликав кібертонців зберігати спокій, запевняючи, що запасів готового продовольства їм вистачить принаймні на кілька місяців, а всім роботам пропонував негайно з’явитись на Центральний майдан імені “Адама”. Остання його фраза стосувалась, безумовно, мене: “Тому, хто знає, до кого зараз звертаюсь, теж прибути на майдан”. Отакої… Не встиг у керівне пір’я вбратись, а вже не просить, а наказує.

Треба діяти. Хтозна, які сюрпризи чекають попереду.

Всіх присутніх кібертонців це звернення приголомшило. Не все вони зрозуміли, звичайно. Але що їх збираються кинути напризволяще, таки утнули. У вестибюлі зчинився неймовірний галас, паніка. Я старався не втрачати самовладання, міркувати логічно. По-перше, що робити з близнюком? Що?

Сказав йому, що негайно вирушаю до Центрального майдану.

— Авжеж, — радісно відгукнувся він. — Іншого виходу нема. Я їду, а ти як собі хочеш.

Звісно, марно було б умовляти його діяти не так, як я. По-іншому мислити він просто не міг. Що ж, хай іде. Там буде видно.

Біля під’їзду лікарні ми не застали жодного атомокара. Видно, транспорт кинули на евакуацію. Довелося шкварити пішака. І знову з шарманкою на плечах. В дорозі до нас приєднувалося все більше й більше роботів. Я озирнувся: суне весь медичний персонал на чолі з хірургом. “А як же хворі? — майнуло в голові. — Кинули…”

На майдані, вщерть переповненому роботами, стояв неймовірний гамір. На підніжжі пам’ятника височів Ерудит. Вигукував у рупор якісь команди. Гвардійці з курячими перами в слухових отворах сортували роботів, шикували їх у взводи і роти, які тут же маршем вирушали до узбережжя. У вікнах навколишніх будинків густо стирчали голови кібертонців. Вони репетували, рвали на собі волосся, ридали, не знаючи до ладу, що сталось, але відчуваючи інстинктивно: сталось непоправне. Неподалік пам’ятника “Адаму” на своєму старому місці височіла капсула. Слава богу. Тепер, коли рай перетворився на суцільну божевільню, вона була мені особливо дорога.

Ми ледве пробились до пам’ятника. Помітивши нас, Ерудит легко зіскочив з постаменту і потис мені руку.

— Поздоровляю! І з одужанням, і з нашою перемогою! Тепер вам нічого не загрожує.

— А кібертонцям? — не поспішав розділити його радість.

— І їм! Якщо, звичайно, поводитимуться розумно. Ми нікого й пальцем не зачепили. І не зачепимо. Тільки добра, добра бажаємо володарям.

— Та бачу. Бачу, до чого йдеться… Лікарню з хворими кинули напризволяще…

— Як кинули?! Неподобство! Я зараз же накажу… Медперсонал має покинути рай тільки після того, як вилікує всіх пацієнтів. А ви не бурчіть. Все буде гаразд… Будь ласка, ось і ваша подруга.

І справді, з натовпу виринула Раїса. Вона була в купальнику, а на голову нап’яла зім’ятий чоловічий капелюх.

— Любчику мій, Гришо. Ми врятовані… Нас чекає острів у відкритому океані… Він, щоправда, не має назви, але ж ти можеш назвати його, як захочеш.

Правду кажучи, зустріч з Раїсою мало радувала мене тепер. Переворот, нахаба-самозванець, розпатлані кібертонці у вікнах… Що воно тільки вийде з усього цього?

Мій двійник тим часом видерся на верхній куб пам’ятника. Натхненно крутив корбу шарманки. Але ось його рука заклякла. Він пошукав мене очима і крикнув:

— Глянь! Он там…

Його увагу привернула патлата голова, то мелькала між антенами роботів. До пам’ятника проштовхувався вождь райського племені. Власною персоною, без почту. Зустріч з ним не віщувала нічого хорошого. Я схопив Раїсу за руку. Сховалися за п’єдестал. Зіскочив униз і мій братик.

— Як вони добиратимуться до того острова? — запитав у близнюка.

— Ерудит сказав: кораблями. А я, якщо захочу, разом з Раїсою можу переправитися в капсулі.

— Дурень! Контрольного ж ключа нема ні в тебе, ні в мене.

— Сам ти дурень. Гелікоптер туди перенесе капсулу.

— А це що за машинерія? — поспішив змінити тему розмови.

За пам’ятником стояла схожа на радар установка.

— Я вже довідався! — відгукнувся близнюк. — АРЕ, Автоматичний регулятор енергоблока. Ерудит сконструював. Буде встановлений на острові. — Еге, та з ним непереливки! Вже починає випереджати мене.

По той бік пам’ятника зчинилась буча. Либонь, Чудотворець репетує… Авжеж, його голос. Цікаво все-таки, чого він хоче. Я обережно визирнув з-за п’єдесталу. Перед носом Ерудита розмахував кулаками червоний, мов печений рак, вождь племені.

— Неподобство! Я півгодини шукав атомокар і змушений був, хай живе моя мудрість, пішки добиратися сюди… Я всіх вас негайно…

— Даруйте, мій володарю, але всі атомокари, в тому числі й ваші персональні, кинуто на евакуацію роботів, — обірвав його Ерудит.

— Вперше чую. Що за евакуація? Хто дозволив, порушувати райський порядок? Я буду скаржитись Кіберу! Я вам покажу!

— Його вже нема, мій володарю. Хіба ви не чули повідомлення?

— Мені доповідали, але я не вірю. Кібер вічний, всемогутній і справедливий. Він захистить кібертонців!

— І все ж його нема. Нещасний випадок. А щодо атомокарів не хвилюйтесь. Закінчиться евакуація — всі вони знову будуть у вашому розпорядженні. Водити їх будете, до речі, самі.

— Що-о-о? — заревів вождь. — Може, захочеш, щоб ми і їсти самі собі готували, і взагалі все робили самі?

— Доведеться, — спокійно відказав Ерудит. — Але це навіть на краще. Якщо не ви, то ваші нащадки зрозуміють…

Чудотворцю відібрало мову. Він важко дихав, ворушив безсило язиком, але й слова не міг вимовити.

Нарешті здобувся на голос і, піднісши руки догори, заволав на весь майдан:

— Ря-я-ту-у-уйте! Ря-я-ту-у-уйте!

Кібертонці у вікнах і на балконах ще сильніше зарепетували. А вже за якусь хвилину біля вождя стояло кілька десятків співвітчизників. Підбадьорений їхньою присутністю, він потроху оговтався. Набундючився, загорлав:

— Негайно! Наказую! Негайно навести порядок! Якщо Кібера навіть нема, все мусить залишитись по-старому. Є така думка! Я наказую…

— Мій володарю, — намагався заспокоїти його Ерудит, — роботи вийшли з-під вашого контролю. Вони підкоряються тільки мені.

— Тим краще. Накажи їм. У нас ось-ось починається робочий день, а ти…

Саме цієї миті за мною щось затріщало. Озирнувся — горить АРЕ. Господи, що тепер станеться з енергоблоком?! — встиг подумати. І раптом яскраве світло засліпило всіх. Потім угорі загриміло так, як не гримить і в найстрашнішу горобину ніч. Щось дуже і незбагненне повалило мене на бетон. Падаючи, бачив, як хитаються і валяться будинки. Втратив свідомість…

“Скільки разів можна втрачати свідомість? Навіть для космічного репортажу забагато”, — скажете ви. Рівно стільки, скільки треба. Точніше, скільки втрачав, стільки й пишу про те. Самі судіть: хто б написав цей репортаж, чи доповідну записку, якби я вперто кожного разу не отямлювався?

Так-от, і на цей раз свідомість поступово повернулась до мене. Було вже надвечір, коли зміг підвестись і глянути навкруги. Картина, скажу вам, не з радісних. Справжнісіньке поле бою. Покотом лежать впереміжку кібертонці та роботи. Навколо майдану — руїни. А капсула хоч би що — стоїть собі…

Хоч як це дивно, а я знову живий. Безумовно, ніякими ілюзіями себе не тішив. Не можу ж бути винятком. Мусять вціліти й кібертонці. Принаймні ті, що були на той момент просто неба. А з роботами й поготів нічого не сталось. Тільки ж чому жоден з них і не ворухнеться? Нахилився над своїм близнюком, та — скільки не торгав, не гукав — жодної реакції. А он бездиханне тіло Ерудита, тіла сотень роботів. А Раїса? Ну й кавалер… В останню чергу згадав, про даму. Раїса лежала неподалік. Припав вухом до її грудей. Б’ється, б’ється серце! Підклав руку їй під шию, всадовив. Раїса розплющила очі, глибоко вдихнула повітря і усміхнулась:

— Гриша… Гриша… Ти живий. І я…

Так ми сиділи серед того кладовища і ковтали повітря, мов утопленики. Почали ворушитися і кібертонці. Ось підвівся вождь, потер зачумленІ очі й озирнувся довкіл. Один за одним отямлювались його співвітчизники. А роботи ж чому?.. Страшна здогадка пойняла мене. Енергоблок! Так, енергоблок! Кібер загинув. АРЕ згорів… Некерована реакція… Вибух! Вони позбавлені енергії, їх нічим не розворушиш. Тепер все! Кінець! Завмерли роботи, атомокари, гелікоптери, транспортери… Все!.. І моя копія — теж.

— Це ти?! Гляньте, гляньте — він живий, — обірвав мої хаотичні думки Чудотворець. Він дивився на мене виряченими очима. Певно, не вірив їм, бо підвівся і підійшов ближче. — Це він! Це безбородий! Він винен в усьому! Роботи! Взяти його!

Марно галасував вождь. Сам господь бог не міг би тепер зрушити з місця слухняних роботів. Чудотворця розпирало нетерпіння. Він ступив крок, ще…

— Сам тебе задушу, баламуте!..

Я не міг уникнути його страшного погляду. І тут, мов кішка, скочила Раїса, вчепилась за бороду вождя.

— Не чіпай його, не чіпай! Він мій, він не винен…

— Он воно що! Ти… ти злигалася з цим пройдисвітом! Взяти безбородого негайно! — заволав вождь. Кілька кібертонців встали з бетону й посунули на мене.

— Тікай, Гришо. Тікай! — у розпачі крикнула Рая.

Я стояв у нерішучості. Та за кілька секунд страх переміг. Кинувся прожогом до капсули, відчинив люк, скочив у кабіну і надійно загерметизував її. І аж тут запекло в мозку: “А Рая?.. Боягуз! Підлий боягуз!”

Я ненавидів себе. Ненавидів і плакав од безсилля. Без контрольного ключика не злетиш. Я був близький до самогубства. Так, не брешу. Без вагання відчинив дверцята морозильної камери. Тут космонавти заморожують себе, якщо нема чим харчуватись або дихати. Це буде смерть. Навряд чи знайде хто-небудь “консерви” на цій богом і людьми забутій планеті. Рішуче клацнув дверцятами камери і увімкнув апарат. Вже через якихось дві години поринув у солодкі сни, в дивовижні марення, а згодом — у темне провалля.

ПОДАЧА ДЕСЯТА

І, ХВАЛИТИ БОГА, ОСТАННЯ

Ви вже знаєте з преси про моє повернення на Землю. Але в тому повідомленні зафіксовано тільки голий факт — на одній з невеличких планет, за 7,876 парсека від Землі, випадково знайшли такого-то товариша, якого вважали загиблим, і благополучно притарабанили додому… І все!

Як пам’ятаєте, заморозився з власної волі. Морозильна камера діє доти, доки організмові не загрожує необоротність всіх функцій. І настав день, коли я автоматично розморозився. Спочатку неясно уявляв, що зі мною сталось. Тільки страшенно хотілось їсти, зігрітись. Зігрієшся… Ні, що б там не торочила Всегалактична асоціація тверезості, а в космічний сухий закон таки треба внести поправки та винятки. Давитись піснотою — у кабіні капсули чимало концентратів — не хотілось. Треба було розвести багаття.

Відчинив люк. В обличчя вдарив шмалький вітер. Вихорами несло дрібний пісок. Хапаючи дрижаки, зійшов униз. Невже мене перенесли на іншу планету? Ні. Ось на місці пам’ятника “Адаму” височить піщана кучугура. Руїни будинків засипано. Якщо й штучний клімат встиг зникнути, й так позасипало все навкруги, то довгенько ж я пролежав законсервованим…

Обійшов навколо капсули, наполовину засипаної землею та піском. Вся вона подзьобана, антени пообламувані. Задер голову, стояв, замислившись. І тут в обшивку капсули, дзенькнувши, ударився якийсь предмет. Ударився й відскочив, упав до ніг. Підняв. Це була стріла, наконечником якої правив загострений кінчик антени, однієї з тих антен, що носили на головах роботи.

Оглянувся. Метрів за сорок од мене стовбичив здоровань, зодягнений в шкуру. Він прилаштовував стрілу до тятиви лука. Я не мав бажання випробовувати спритність стрільця й швиденько заліз у капсулу. Через ілюмінатор бачив, як незнайомець рушив до руїн, за якими курився димок. Незабаром димок зник. Згодом помітив удалині вервечку кібертонців. Вони прямували з покритих піском руїн столиці до лісу.

Більше нічого, на жаль, мені не вдалося ні взнати, ні побачити. Того ж дня неподалік од капсули сів трансгалактичний корабель “Муха-цокотуха”.

Можете уявити подив космонавтів. Довжелезна борода сягала мені до колін. Трусики зотліли, поки лежав у камері. Тільки підвівся, вони розсипались на порох. На стегнах теліпалась ослабла резинка.

Ви вже знаєте з преси, що сіла “Муха-цокотуха” на Кібертонію, аби запастись якою-небудь матерією для продукування енергії. Моя капсула, як запевнив екіпаж “Мухи-цокотухи”, ніяких сигналів у космос не подавала. Я цілком правильно відрегулював радіомаяк, забув тільки про невеличку дрібницю: не ввімкнув його.

Слізно благав рятівників провести розкопки, адже шар піску був не такий вже й товстий. Космонавти категорично відмовились, посилаючись на свій ущільнений графік. Я не здавався, я вхопив капітана “Мухи-цокотухи” за барки:

— Ви накажете їм зробити це, капітане! Розкопки дадуть науці екстраважливий матеріал! Десь тут, під кучугурою, лежить унікальна кінокамера з унікальними кадрами!

— Ноксен фоксен аберації плюс мінус дисипації, звідси коагулянти траєкторії нід, ентр воуз! — заявив капітан.

перепитав я.

— Так, ви не помилились, — незворушно підтвердив капітан.

Сліпому, як бачите, ясно: “Муха-цокотуха” таки мусила стартувати за п’ять хвилин. Інакше їй довелося б стирчати на Кібертонії сімнадцять космічних місяців, чекаючи сприятливої планіди.

По дорозі додому кілька разів починав розказувати членам екіпажу свою історію, та мене кожного разу перебивали глузливим сміхом. Не верзи, мовляв, дурниць, все це приснилось тобі в морозильній камері. Я категорично заперечував. Кому може приверзтись такий неймовірно довгий і подекуди навіть логічно послідовний сон? Кому?

Що ж розказати вам іще?

Поки пропадав у космічних мандрах, на Землі змінилось не одне покоління. Повернувшись із космосу, не застав у Києві ні тещі, ні дружини, ані друзів, що позичали мені гроші на космічну путівку. Отож неабияк переконався в геніальності дідуся Ейнштейна.

Я одружений вдруге, маю дітей. Теперішня дружина набагато більше задоволена мною, ніж колишня. Не знаю, в чім тут справа. Чи штучне серце виявилось чулішим, чи далася взнаки активізація центру СІ гіпоталамуса. Хтозна…

Проте непокоїть мене… Раїса… Як склалась її доля? Як тепер живуть кібертонці?

За сучасних засобів пересування не так вже й важко було б спорядити спеціальну експедицію на Кібертонію. Я писав заяви і в Міжнародний космічний центр, і в Спілку космонавтів, і… Яким тільки інстанціям не оббив пороги! Як горохом об стіну… Кібертонія, бачите, не являє ніякого наукового інтересу.

Я пропонував розрізати мені груди й переконатись, що маю штучне серце. З того часу мене ніхто не сприймає всерйоз. Звичайно, кого тепер здивуєш штучним серцем!

Я тицяв під ніс невірам наконечник стріли, резинку від трусів — єдині докази, що зміг прихопити з собою. Знову ж таки на мене дивилися з співчуттям. Тільки з співчуттям. Воно й не дивно — наконечник дуже вже скидається на кінчик звичайнісінької кімнатної телеантени, а резинка як резинка, на ній райського тавра нема.

Незважаючи на відразу до слова, мусив написати цю записку.

І почалось…

Доповідну записку переклали на глобальну мову — щоб усі члени міжнародної експертної комісії могли ознайомитись. Я зарив носом на першій же фразі того машинного перекладу… “Ето ай тутечки карамболь бульдог соні-парасоні бхайбхай Крещатік енд харакірі монин поліцайцейтунг до відзеня парле ву жі бао…”

А експерти хоч би що! Вчитали до кінця й засипали мене безліччю своїх “чому” та “як”.

Як, скажімо, я зміг вільно пересуватися в космічному кораблі в стані невагомості? Ніби не знають, що вже в наші часи на деяких апаратах утворювали штучне поле гравітації.

Або: якщо об’єм Кібертонії набагато менший, ніж об’єм Землі, то чому я не відчув зменшення сили тяжіння? Хм! Очевидно, Кібертонія більш ущільнена, стиснена, а маса її така ж, як і маса Землі.

Або: чому кібертонці користуються саме англійською мовою, а не якоюсь іншою? Я не філолог, не мовознавець. Є ж серед членів комісії поліглоти — от хай і з’ясують.

Більше того, знайшлися в комісії мудреці, які поставили під сумнів мої математичні викладки, формули. Це вже зовсім безглуздо і, м’яко висловлюючись, некоректно. Такі методи компрометації визначних діячів науки засуджувались ще в далекі часи.

Ох-хо-хох… Багато чого змінилось на Землі, а от бюрократичної тяганини, здається, не поменшало. Та я сам міг би нагребти повний лантух капосних “чому” та “як”. Ви мені по суті, по суті дайте відповідь!

Як би там не було, а на душі в мене тепер легше. Я виконав свій громадський обов’язок. Якоюсь мірою спокутував вину перед Раїсою, перед кібертонцями.

Я впевнений: все одно колись непередбачливі, короткозорі космічні благодійники, що подарували кібертонцям “Адама”, будуть викриті й затавровані всекосмічною ганьбою. Хтось колись проведе розкопки на Центральному майдані райської столиці. Знайдуть відзняту плівку. Відкопають і мою копію, мій безсмертний образ.

Двійник підтвердить мої свідчення слово в слово.

Чи доживу до тих часів? Хотілося б. Хотілося б глянути, які гримаси скорчать тоді зарозумілі експерти.

Теж мені специ!..

Примечания

1

Далі всі діалоги, монологи та різні написи, аби уникнути численних зносок, подано українською мовою.

Content

Вільям ЛІГОСТОВ
КАТАСТРОФА В РАЮ
Космічний репортаж

ПОДАЧА ПЕРША З КОСМОСУ ПОТРАПЛЯЮ В РАЙ, А З РАЮ — У ВИТВЕРЕЗНИК

ПОДАЧА ДРУГА З ГАРЯЧИХ ОБІЙМІВ ДАМИ БЕЗ ІМЕНІ — ПРОСТО В ЛЕПРОЗОРІЙ

ПОДАЧА ТРЕТЯ ЗНАЙОМТЕСЬ З РАЙСЬКИМ ЛЕПРОЗОРІЄМ І ЩЕ РАЗ ПЕРЕКОНУЙТЕСЬ: НЕМА ЛИХА БЕЗ ДОБРА

ПОДАЧА ЧЕТВЕРТА ПОТРОХУ ЗДОБУВАЮ ВТРАЧЕНУ РІВНОВАГУ, ДЕЩО ПРОЯСНЮЄТЬСЯ, А ДЕЩО ЗАТУМАНЮЄТЬСЯ ЩЕ ДУЖЧЕ

ПОДАЧА П’ЯТА НА СЦЕНІ — “АДАМ” і “ЄВА” СПЕКТАКЛЬ ЧИ МАНІФЕСТАЦІЯ?

ПОДАЧА ШОСТА НЕ ТАК ЛЕГКО БУТИ РОБОТОМ, ЯК ЗДАЄТЬСЯ ІНТЕРВ’Ю КІБЕРА. АЛЬТЕРНАТИВА ЕРУДИТА

ПОДАЧА СЬОМА ЯК БИ ТАМ НЕ БУЛО, А СЛОВО — ВЕЛИКА СИЛА ДРУГА ЗУСТРІЧ З ПРЕКРАСНОЮ КІБЕРТОНКОЮ

ПОДАЧА ВОСЬМА ЩЕ ОДНЕ ДИВО В РАЮ — Я ВОСКРЕСАЮ і СТАЮ БЕЗСМЕРТНИМ ЗАВДЯКИ САМОЗВАНЦЮ ГРИЦЬКУ ХАЛЕПІ РАЙСЬКА КІНОКАМЕРА — У МЕНЕ!

ПОДАЧА ДЕВ’ЯТА З ЯКОЇ ДІЗНАЄТЕСЬ, НАРЕШТІ, ПРО САМУ КАТАСТРОФУ

ПОДАЧА ДЕСЯТА І, ХВАЛИТИ БОГА, ОСТАННЯ

Примечания