Вільям ЛІГОСТОВ

ПОДОРОЖ ДО ЕЛЬДОРАДО,

що затьмарила пригоди всіх уславлених мандрівників — од Амеріго Веспуччі до Тура Хейєрдала включно

Суто документальна повість

Миколі Дахну, — незрівнянному оповідачеві і характерникові, — присвячую.

«…та нині мушу сказати одне: у Всесвіті нема планети, прекраснішої, ніж планета Земля».

Тау

ПРОЛОГ

— Тому так рішуче й заперечую. Це надто небезпечно. Ще рано. Я — проти! Ми не відкрилися посланцям Соломона, не підняли своє забрало навіть перед Уолтером Раллеєм. А вже такої заповзятливості, як він, не виявив, певно, ніхто…

(На демонстраційному екрані спалахує стереоскопічне кольорове зображення Раллея, поета і радника англійської королеви Єлизавети. Похнюплена фізія упертюха. Біла перука. Тугий комірець зеленого сюртука підтримує важке підборіддя. В зіницях примружених очей — гарячі жаринки нав’язливої ідеї. Зображення розтає, натомість з’являється сап’янова обкладинка грубої книжки, на ній англійською мовою назва: «The discovery of Ample Rich and Beautiful Empire Gwiana with description of great Citi Manoa. London,1597»[1]).

Семирозум усміхнувся:

— Його праця. Щось на кшталт подорожніх нотаток. Від першого до останнього рядка — чистісінька вигадка! Але Раллей не такий вже безнадійно наївний мрійник. Дещо вгадав. Вгадав, бо його нестримну фантазію невпинно роздмухувала жадоба до золота. Золото! Зо-ло-то!!! Воно не давало йому спокою, штовхало до нових і нових авантюр. Безконечні мандри, дванадцять років ув’язнення, — експедиції за рахунок державної казни не дали жодних наслідків! — знову подорож, бо знову зумів спокусити королеву казковими заморськими скарбами. І, врешті-решт, невтішний фінал…

(На екрані — ешафот, довкола виструнчилися гвардійці її Величності королеви Єлизавети. Перестук барабанів. Уолтер Раллей кладе голову на колоду. Кат у глухій масці високо заніс сокиру, — х-хек! — і голова поета хряснула на грубо тесані дошки помосту. Перука лишилася на колоді — сокира не взяла туго заплетену на потилиці коротку косу. Чвиркнула кров. Вмить перука стала червоною…).

Переповнені трибуни Форуму важко зітхнули. Жінки затулили обличчя руками, якась юна ельдорадка не витримала, розпачливо зойкнула, і той зойк, помножений луною, боляче ударився об високе склепіння, ніби намагався вирватися на волю.

— Ми не підняли завісу перед відважним Себастьяном де Белькалказаром, пихатим Гонзало Пісарро, перед честолюбним губернатором Венесуели Дальфінгером, перед невгамовними Амеріго Веспуччі і Магелланом, перед сотнями й тисячами голландців, німців, греків, китайців…

(На екрані, звішеному над східними трибунами, миготять з калейдоскопічною швидкістю обличчя, міста, океани, каравели, шпаги і кортики, люльки й мушкети).

— О! Я зовсім не збираюся твердити, ніби все то — наволоч. Серед жорстоких завойовників, конкістадорів, межи явних пройдисвітів, викінчених авантюристів, дурисвітів траплялися і благородні мрійники, і шляхетні зірвиголови, і сміливі першовідкривачі. І все ж ніхто з них не був байдужим до золота. І хоч би там що, а вони ототожнювали Ельдорадо передовсім із золотом. Із золотом!

— І саме тому я категорично заперечую! Допоки золото в потойбічному світі зберігає свою владну вагу, доти мусимо критися. Ви навіть не уявляєте, якими зрушеннями, катаклізмами може обернутися для потойбічного світу наша легалізація — і в економічному плані, і в моральному!

Семирозум шанобливо нахилив голову і сів. Витер носовичком спітніле чоло, провів долонею по шорсткому сивому волоссю. Його вуста тремтіли.

За круглим столом запанувала тиша. Принишкли і всі сто тисяч ельдорадців у місткій чаші Форуму. Стало чутно, як тихо шурхотять вгорі чотири синхрокамери. Засідання Ради десятьох, як завше, фіксувалося на мікрострічку.

Потому підвелася Міс-і-Сіпі, чи не наймолодша (за зовнішнім виглядом принаймні) серед членів Ради. Змалювати її зовнішність важко. Якби можна було з усіх кінозірок Голлівуду і «Мосфільму» скласти якнайдовершенішу комбінацію, все одно та комбінація поступилася б красою перед Міс-і-Сіпі. Чоловіки на трибунах озброїлися бінокулярами.

— Добродію Семирозуме! Уже вкотре ви продемонстрували нам свою розважність, обачність. Я схиляюся перед вашою далекоглядністю, хоч і старша за вас на дев’яносто дев’ять років. Ви користувалися тут фактами з усіх епох. Ніби й не можна дорікати вам упередженістю… Дивно тільки, чому все ж забули про одну досить цікаву стрічку з нашої фільмотеки? А її варто переглянути! Атож, із сімнадцятого століття за літочисленням потойбічного світу. Будьте ласкаві, прошу…

(Екран знову оживає. Берег. Золотий пісок сліпуче зблискує під промінням полудневого сонця, хвиля за хвилею набігає на нього. А ось, ніби з-під води, виринає човен, борти якого обшиті очеретом. Врізається носом у пісок. Ті, що в човні, заклякли на веслах, не поворухнуться, довго не наважуються ступити на сушу. Поволеньки підводяться — засмагла, аж чорна, у кривавих виразках шкіра туго обтягує ребристі груди, аж напинається на вилицях, на маслаках. Знесилені, змарнілі, ледве тримаються на ногах. На передньому плані високий чоловік у пошматованих кармазинових шароварах. Тримаючись за борт, обережно сповзає у воду, похитуючись, вибирається на берег. Тепер добре видно його голий торс, що навіть за такої виснаженості свідчить про неабияку силу. Чуприна на голові і густа щетина на запалих щоках аж білі — чи то вигоріли на сонці, чи посивіли. Він нагинається, зачерпує пригорщу піску. Зачудовано зводить докупи кущуваті брови. Пісок сиплеться крізь пальці на вичовгані чоботи. Чоловік щось каже своїм одинадцятьом побратимам. Вони одразу ожили, заметушилися в човні…)

— Годі! — рвучко підвівся Семирозум, і лице його спотворив біль. Екран слухняно згас. — Навіщо даремно ятриту душу? То була трагедія. Ви ж знаєте — всі вони…

— Всі, крім отого, найвищого, — уточнила Міс-і-Сіпі. На її лице теж набігла тінь смутку, а голос бринів схвильовано, напружено. — І ви, добродію, наскільки мені відомо, від нього ведете свій рід. І, здається ж, не маєте підстав жалкувати, соромитись? Даруйте, що розтривожила вашу душу, даруйте. Але ж якщо тоді знайшлася людина, здатна зрозуміти нас… Минуло же як-не-як, більше трьох століть! Годі нам задовольнятися самою інформацією про антисвіт, якою б вичерпною вона не була. Вас лякають зрушення, катаклізми? Та чи не здається вам, що ізоляція більше загрожує нам, ніж їм? Ця потворна пошесть на космопігулки і висновки доктора Синапса… Настала пора кардинальних ухвал! Я за контакт! За безпосередній контакт!

Її щоки спалахнули рум’янцем, чутливі крила рівного носа з ледь помітною горбинкою посередині здригалися, а в продовгуватих прорізах — не очі, а двоє збурених голубих озер. Поли туніки розійшлися, тугі чашоподібні груди то напинали, то попускали напівпрозору блакитну блузу.

— Давайте прислухаємося ще раз до голосів винуватців нашого сьогоднішнього засідання. Вони вселяють мені довіру, добродії. Прислухаємось…

З-за погаслого екрана доноситься неясний шум, а потім хрипкий голос людини, якій, напевне, довго доводилося лаятися, горлати, командувати просто неба в спеку і мороз, голос, зірваний не вчора і не позавчора, і не співами після надцятої чарки, голос не стільки владний, скільки розпачливий, голос літньої людини, не дуже певної себе:

— А ти не брешеш? Натурально?

Йому відповідає старечий щербатий дишкант:

— Щоб мені очі повилазили, товаришу зав, щоб я крізь землю провалився, не брешу! Сам читав! Ельдорадо — край золотих самородків, просто під ногами, як груші восени, валяються. Нам те золото до лампочки, а от государству… І я прикинув — чим діряві відра заготовляти…

Кінець фрази тоне в страшенному гуркоті — ніби валять на купу бильця старих ліжок, пожмакані бочки, погнуті труби та рейки, іржаві відра, миски, каструлі. Грюкають двері, чути голосок зачеканого хлопчиська:

— Приймайте, дяді… ху… поки дотягли…

Зірваний бас:

— А «здрастуйте» проковтнув? І чого це ти, шпінгалет, без спросу влітаєш в кабінет? А ще в піонерах, мабуть, ходиш! Ох, молодьож, ох, ця мені молодьож!

Юний голосок:

— Даруйте, дядю… Поспішаємо, бо ще до плану ого-го скільки треба залізяччя!

Зірваний бас:

— Ну, от і тягніть. План, натурально, всьому голова. Та ми сьогодні закриті. Санітарний день. Раціо? Раціо!

Юний голосок:

— Як же так? Ми ж, дядю, відстанемо від п’ятого «а». У них прийняли, а у нас не хочете…

Зірваний бас:

— Не балакай лишнього і ослобоняй кабінет. Санітарний день! Драїмо металобрухт, миємо склотару. Раціо? Раціо!

Двері тихо причиняють, знову чутно громохкання металолому.

— То, кажеш, повно золота там? Гм? От тіко де б його узнать? Самочинно боязко… Ельдорадо, Ельдорадо… Диво, та й годі! Стіки прожив, стіки світу з’їздив, а не чув. Натурально — не чув! Ти тіко ж гляди: нікому-нікому! Жінці, й тій не кажи!

Члени Ради десятьох і всі присутні вислухали запис, потім переклад. Його монотонно зачитав поліглот Ізоль-Гол.

— Згодьтеся, добродію Семирозуме, — іронічно посміхнулася Міс-і-Сіпі, — на конкістадорів, на завойовників ці співрозмовники мало скидаються. Якщо це й авантюристи, то світ ще не знав таких наївних і безкорисливих авантюристів. Багато яхт, ботів, плотів сновигає по океанах і морях із сміливцями, що шукають пригод, але ж ніхто, крім цих, уже не шукає нас. Якщо я не помиляюся, останню експедицію на пошуки Ельдорадо виряджали з Голландії в 1748 році за літочисленням потойбічного світу? Що не кажіть, а з такими чоловіками варто познайомитися, їй-право!

Семирозум, куйовдячи в жмені сиву бороду, і собі мимоволі усміхнувся:

— Мушу визнати, потяг до незвіданого у жінок набагато розвиненіший. А якщо говорити всерйоз, добродійко, Міс-і-Сіпі, то, незважаючи на ваш похилий вік і пристрасну промову, виголошену тут, ви не переконали мене. До речі, де вони зараз?

— Проходять Дарданелли, — повідомив шостий член Ради, доктор Енц.

— Отож, оскільки головую сьогодні я, дозвольте попередньо підсумувати дискусію, — вів далі Семирозум. — Часу маємо вдосталь. Треба ще й ще зважити все як слід. Розіграємо зустріч з ними на моделі. Рівняння з надто багатьма невідомими… Оголошую засідання закінченим. Гарного вам настрою, добродії!

1. ПЕРШЕ БОЙОВЕ ХРЕЩЕННЯ

ПОСВЯЧЕННЯ У МОРЕПЛАВЦІ

МОТОР Л-6 — ТЕХНІЧНЕ ДИВО АТОМНОГО ВІКУ

У Києві на Подолі, поблизу Житнього ринку, ще й зараз можна побачити ветху, кольору ошпареної жаби халабуду. Щовесни її ворота, котрі затуляють з вулиці невеличкий двір, заляпують дешевою зеленою фарбою, розведеною на нікудишній п’ятдесятипроцентній оліфі, яку маляри перед вжитком щедро розбавляють звичайнісінькою дніпровською водою. До першого літнього дощу халабуда хвабриться, хвацько потріскує трухлявими, поточеними шашіллю дошками і кожному перехожому тицяє під ніс свою вицвілу саморобну вивіску з цупкого картону:

Пункт прийому утильсыръя!

Принімаюця зросходувані метізи а также старі галоші бомаги газети склобой і прочі спользувані ризинові вєщі і ломи цвєтних металоіздєлій!

Саме тут, любий мій читачу, де, здавалося б, золотом аж ніяк не пахне, і започаткувалася ця воістину дивовижна і воднораз до найменшої подробиці достеменна історія, яку я не міг не закріпити на папері у вигляді суто документальної повісті. Саме тут, у невеличкому дворі, де нахабно лізуть у ніздрі солодкуваті, до млості терпкі випари кінської сечі, прілого ганчір’я і використаного паперу, саме тут і охопило мене одного чудового ранку нестримне, всепереможне творче натхнення. Проходячи тепер повз халабуду, щоразу побожно знімаю кашкета, згадую добрим словом колишніх її господарів і…

Гай-гай, розчуленість далеко може нас завести! Тим-то мужньо утрімо запізнілу сльозу і тримаймося рятівних фактів невмолимої історичної послідовності.

1 квітня 1966 року завпунктом Панько Федорович Галасун прийшов на роботу, як завше, рівно о 9-й ранку. Настрій у нього був препаскудний. Безпосередніх причин того настрою він і сам не міг би назвати. Звечора ж нічого такого не вживав. Він взагалі принципово такого не вживає. Але про це скажемо пізніше. Весна видалася рання, дружна, метеорологи обіцяли день сонячний, теплий. Нічого не змінилося і в його кабінеті. Навпроти старого конторського столу з двома важкими подряпаними тумбами так само незворушно блимав підсліпуватим пожовклим дзеркалом диван довоєнного випуску. Дзеркало увінчувало його височенну дерматинову спинку і, очевидно, виконувало суто декоративну роль, бо скористатися ним за призначенням змогли б хіба що гравці збірної баскетбольної Союзу. Панька Федоровича та обставина не турбувала — він і так знав: має поганий вигляд. Хоч у вазі ще не втратив, але обличчя останнім часом якось зжухло, зморщилося, наче суха груша. Очі втратили живий блиск, білки пожовкли, мов оте дзеркало.

Галасун важко зітхнув, співчутливо обмацав очима потрісканий дерматин, перевів погляд на величезний порожній сейф, що придавив підлогу в кутку поряд з диваном. Це була теж добротна річ, зроблена на совість, сказати б, на віки. Хоча жовта, з розводами «під дуб» фарба і облупилася де-не-де, сейф загалом не втратив у вазі і мав невимушено імпозантний вигляд.

Галасун ще раз важко випустив повітря з легень, зняв велюрового капелюха, повісив його на розкарякувату дерев’яну вішалку, потому звільнився від сірого довгополого макінтоша і, пригладивши завченим автоматичним рухом колишнє волосся на голові, сів за стіл. Крісло під ним жалібно зойкнуло та й вмовкло. Зав утретє зітхнув і заплющив сумні очі.

Ні, він заплющив очі зовсім не тому, що не хотів бачити свого кабінету. Ні. Тільки тут до нього й поверталося ледь вловиме відчуття врівноваженості, впевненості. Кабінет Галасун спорудив своїми зусиллями. Методом народної будови. Найняв двох халтурників, ті відгородили дошками закуток халабуди, обклеїли дошки шпалерами. Поставили диван, стіл, крісло, вішалку, які звалила біля пункту сім’я із сусіднього будинку, що умеблювалася по-сучасному. Сейфа, котрий люб’язно запропонувала якась установа після чергової реорганізації, халтурники вдвох не подужали. Довелося підсобити їм, і ось тепер у нього є кабінет. Персональний. І якщо взяти до уваги теперішнє становище Галасуна, то цілком пристойний.

То чому ж все-таки Панько Федорович заплющив очі, то чому все-таки у нього препаскудний настрій? Які думи важко обсіли йому голову, що змушений підперти її обома руками?

Ах, звідки мені знати? Я ж не Мессінг.

Тим часом за перегородкою дзенькнуло відро, почулося вдоволене хоркання, заплюскотіла вода. Семен Михайлович Купчик, єдиний підлеглий Галасуна, напував двох кляч, тяглову силу приймального пункту. І хоча я не Мессінг, та осмілюсь твердити, що в голові Галасуна роїлося цієї хвилини таке: «Приплентався працівничок! Коні ситі б’ють копитами! А колись же їздив я і на газику, і на «Побєді», і навіть на «Волзі»… Е-е-ех! Як у тій пісні… Ти машина, ой ти железна, куди милого завезла? Ге-е-е-ей, ю-ха-ха-ха!.. М-да, далеченько завезла… Завезла та й викинула непоштиво на вибої, у цей кювет, у цей рівчак, у цю канаву, у яму оцю і списали, за борт викинули! Не відповідаю новим умовам! Хе! А тоді, а всю жизнь відповідав?! А тепер — ганчір’я збирати, бомажки з помийниць пакувати! Ой машина, ой ти желєзна!!!»

Одне слово, на Панька Федоровича навалився черговий жорстокий приступ керівної ностальгії. Тут і Мессінгом не треба бути.

У дворі переможно загриміли пом’яті відра, труби, іржаві бильця колись грандіозних, на дві персони ліжок, продірявлені чайники, каструлі. Невгамовні школярі ознаменували початок четвертої чверті учбового року і весни дружною здачею металолому.

Панько Федорович міцно притис долонями вуха — здавалося, то йому на душу, на серце, на голову звалюють і звалюють іржавий непотріб. Так він сидів довго-довго, а коли звільнив вуха і розплющив очі, то побачив перед себе Купчика з пожмаканим папірцем у руці. Панько Федорович миттю шаснув рукою у спідню кишеню піджака і, болісно морщачись, закочуючи очі, видобув звідти скляну трубочку з валідолом…

Не лякайся, читачу, наш герой не вріже дуба на перших сторінках повісті. Це аж ніяк не влаштувало б мене. Крім того, можу по секрету повідомити: у Панька Федоровича серце — як у вола. Не болить і ніколи не боліло. Просто в нього таке переконання, таке уявлення, що відповідальний працівник не має права з’являтися на роботу без валідолу. Несолідно. Небезпечно. І хоча сам він давно вже не відповідальний — з валідолом не розлучається.

Семен Михайлович поштиво вичекав, поки зав відкоркував трубочку, дістав таблетку, поклав її під язик і заплющив очі святого великомученика. Символічний номенклатурний ритуал було здійснено. Семен Михайлович мовив:

— Дозвольте, товаришу зав?

Зав застогнав так, ніби його ось-ось доконає інфаркт, а по народному — розрив серця. Але приймальника утильсировини те аж ніяк не збентежило. Він поклав папірець на стіл і обережно розгладив його запацьореними руками.

— Ось, товаришу зав, гляньте!

— О-о-о! — басовито застогнав Галасун і раптом зайшовся високим-високим фальцетом: — Прийми! Прийми, кажу тобі! Хтось пользувався, а ти мені на стіл! На служебний стіл!

Згорблений Купчик не виявив жодної ознаки переляку. Його зморшкувате лице, лице життєрадісного блазня з мандрівного цирку, корчилося в гамованій усмішці, горбатий ніс переломився надвоє. Задоволено потер руками поли заяложеної куфайчини, яку не знімав і влітку.

— Ч-ч-ч, товаришу зав, ч-ч-ч, — застережливо підніс догори вказівного пальця. — І зовсім даремно ви гробите свою нєрвну систему, яка і вам, і государству ще знадобиться, їй-богу, знадобиться! І ніхто нею не пользувався, бо це, повірте кадровому утильнику, не папірець, а папірус, себто, я хотів сказати, пергамент. Цей матеріал на такі потреби не годиться. Пацани газетки принесли, те і се, дивлюся, а там у цвілій книжечці ця штучка. Ви тільки гляньте! О! Бачите? Африка. А тут Іспанія. А ось тут, осьо-сьо — що тут, питаю вас, товаришу зав?

Галасун мовчав, лупаючи очима то на папірець, то на Купчика.

— А тут, товаришу зав, ось, недалечко від Азорських островів, — Ельдорадо! Ель-до-ра-до! Що?! Невже ніколи не чули? Та ну?! Не государство, а казка! Тьма-тьмуща золота. Ну?!

Галасун, проживши на світі білому ось уже шістдесят три роки, кінчав курси трактористів, ветфельдшерів, медбратів, пожежників, кашоварів, страхагентів, голів колгоспів, фінінспекторів, заготівельників… Боже праведний, які тільки курси не випадало йому кінчати! Але так уже вийшло, що всі вони були пришвидшені, короткочасні, і всілякі легенди лишалися поза максимально стисненими програмами. Не до легенд було. На тлі карколомної грандіозної дійсності блідли найхимерніші легенди. Тому повідомлення Купчика спершу не справило на нього враження. Точніше — роздратувало. А тут ще й пацан увірвався в кабінет без дозволу:

— Приймайте, дяді… ху… поки дотягли…

Поки спроваджували юного ентузіаста, пославшись на санітарний день, поки надійно замикалися зсередини, до Панька Федоровича почав потроху доходити принадний сенс повідомлення Семена Михайловича. А вже за півгодини Панько Федорович ніби перевтілився. Печаль — як здиміла. Зморшкувату грушу наче кинули в окріп. Щоки запашіли рум’янцем, а очі сповнилися оптимістичним блиском. Доля таки не обминула його, хоч на схилі років підкинула справу, де можна з розмахам виявити приховані від неспостережливого, байдужого ока організаторські таланти. Він ще покаже, чого вартий!

Того ж дня план експедиції визрів і оформився остаточно. Панько Федорович мав спішно пройти ще одні і тепер уже останні курси — курси судноводіїв-любителів при Київському міському комітеті ДТСААФ. Семен Михайлович взявся придбати і спорядити в дорогу підходяще судно.

2 квітня, на превеликий подив керівництва, друзів, родичів, знайомих, Галасун і Купчик разом подали заяви з проханням негайно надати їм відпустку. Посилалися на раптове погіршення стану здоров’я.

●

Стоянка любительських човнів біля мосту Патона — найкраща, найзручніша у Києві. Сюди легко дістатися з будь-якої частини міста. Тут додержуються хоч сякого-такого порядку, і власнику човна не доводиться потерпати за своє майно. Хоч як довго не навідувався б — і вудочки, і підсадки, і все інше рибальське причандалля будуть на місці. Якщо замки надійні.

Орієнтуючись по численних оголошеннях, якими обклеєна геть уся стоянка, Семен Михайлович натрапив на досить дешеве судно. Хазяїн (дідок-сторож з деревообробного комбінату, розташованого неподалік стоянки) правив за свого дредноута, за свого крейсера, за свого лінкора всього-на-всього двісті п’ятдесят карбованців, але з усього було видно, що віддасть і за двісті. Дідок кректав, чомусь ховав очі і безугавно торохтів, показуючи човна:

— Ось він, мій красавчик, стоїть. Ступайте, ступайте, не бійтеся, не провалиться. Ех, біда, біда… Нізащо не продавав би, так понагородили цих гребель — ні вниз, ні вгору не проб’єшся. Ех! А колись же був Дніпро… Річка! А тепер? Озерця, калабатини. А човен — хоч куди! Можете колупати де завгодно — колупайте, колупайте, ніде не прогнило. Сам п’ять років плавав, і ви плавати будете хоч і цілих десять на здоров’ячко собі. Хоч угору, хоч униз, хоч до самого Херсона, хоч до Прип’яті. От тільки греблі кляті, не пускають через них. І нам горе, і рибі — невдоб’я. Крутись під Києвом — оце і все тобі кругосвітнє плавання. А нащот качества — не сумлівайтесь. Сам будував, оцими ось руками. Кіль дубовий, низ еловий, верх сосновий. Дошки в трансформаторному маслі купав тиждень — не згниють і на дні морському. Ех, біда, біда, такий човен — і, щитай, задаром віддаю. От колись човни були в ціні, а тепер — задаром віддаю. Бери, чоловіче, добрим словом згадуватимеш… Що, що? Аякже! Можна і вдвох у будочці переспати — із законною чи ким там. Це діло хазяйське. Воно якби я молодший, то, може, б і не продавав, а так задаром віддаю… Що, що? Мотор? Про мотор і не питай, чоловіче добрий, і не сумлівайся. Мотор — Л-6. Мотор — звєрь! Заводиться, правда, не з ходу. Сновне — завести. А як розкочегариться, то й не спиниш. Тах-тах-тах, тах-тах-тах… Тихесенько та надійнесенько. Це тобі не оті гаркуни підвісні. Одне слово, стаціонарний! Хочеш — вір, хочеш — ні, а я раз у Вишеньках без бельзину зостався, долив керосину — тягне. Бачу — і керосин кінчається. Долив би води, та вже й Київ, нема надобності. Сновне — завести, розігріть, а далі чим хочеш заправляй, хоч і водою — тягне! Сказано — звєрь!

Зовні човен не справляв особливого враження. Дуже вже він скидався на звичайнісіньке корито у збільшеному вигляді. Але Купчика привабила саме ця простота, сказати б, надійність, та ще мотор. Мушу зазначити, що балакучий дідусь тут ненабагато переборщив. Мотор Л-6 — справді найнадійніший, найневибагливішии з усіх моторів, які тільки можна зустріти на Дніпрі і всіх річках світу. Та й Купчик уже був начуваний про Л-6. Так що швидко сторгувалися, зійшлися на двох сотнях та й вдарили по руках.

●

Купчик під полою присвітив кишеньковим китайським ліхтариком, ще раз звірився з компасом і стиха мовив:

— Так і тримайте, товаришу зав. Нам би тільки в екстериторіальні води, а там — шукай вітра в полі…

Ніч стояла тиха, над водою клубочився густий туман. Мотор торохкотить собі потихеньку, жодного перебою не дає.

Кінчався Дніпро-Бузький лиман. Ще миля, дві — і відкрите море! Чорне море! Як-то покаже себе човен там? Зараз тільки похитується та поскрипує. Але і море, певно, йому не страшне, бо в плавнях аргонавти поприв’язували міцно до бортів цупкі — удвох не обнімеш — в’язки сухого очерету. Ніяка хвиля не перекине.

Та, власне, не про те думали Галасун з Купчиком, Досі все йшло точно за планом. З Києва до Херсона дісталися разом з човном на баржі — виручив давній приятель Панька Федоровича, капітан самохідки. У Херсоні на товкучці аргонавти остаточно завершили екіпіровку. Придбали два матроські тільники. Галасун обміняв капелюха на поношений моряцький кашкет з вилинялим чорним околишем і надраєним до блиску мідним крабом. Він перейшов також з сигарет «Шипка» на люльку, запасся тютюном «Моряк» (62 коп. пачка). Було придбано також цейсівський бінокль зразка 1908 року, правий окуляр якого наближував предмети, а лівий — віддаляв.

У понизов’ї, в дніпровських плавнях люду влітку вештається чимало — ніхто на них не звернув уваги. Лиман ось-ось кінчиться. Тільки б на виході в море не злапали…

Під ранок Купчик змінив зава біля стернового колеса. Галасун приліг у будці на матрац, набитий духмяною луговою травою. Не спалося, не дрімалося. Крутився, перевертався з боку на бік, позирав у віконця. Та, зрештою, чутка дрімота таки скувала стомлене тіло. І саме цієї миті у дверцятах кабіни показалася розпатлана голова Купчика.

— Товаришу зав! Товаришу зав! — перелякано зашипів. — Чуєте? Кит! У нас, у кільватері, кит!

Галасун не міг нічого втямити.

— Що?.. Хіба ми вже в Атлантиці?

— Та ні. За моїми підрахунками, вийшли в море. Кит, кажу… Коли б не перевернув.

Панько Федорович з переляку підскочив, стукнувся тім’ям об низьку стелю, чортихнувся і рачки виліз із кабіни.

Світало. Величезна морська істота кружляла навколо човна. То обжене, то відстане. То підпірне під човен і довго не показується. У Галасуна серце зайшлося, а потім застукало втричі швидше, ніж мотор Л-6. Купчик метелявся з борту на борт, потім виліз на будку і почав відв’язувати рятівні круги.

— На місце! До штурвалу! — гарикнув Галасун. — Тримайся курсу, кажу тобі! — Купчик, не зводячи очей з морського чудовиська, покинув будку, присів на лавочці біля стернового колеса. — Ану, подай мені двостволку, — вже спокійніше мовив капітан. — Не вб’ю, так хоч натурально, налякаю, віджену.

— Ви що — здуріли, товаришу зав? — перелякано змахнув вільною рукою Купчик. — Тільки оце зараз бабахкати! Ще почують… Та й воно як розізлиться, як метельне хвостом.

Чудовисько тим часом наблизилося впритул до правого борту, де сидів Купчик, висунуло довге рило з води і примостило його просто на очеретяній в’язці. Купчик заплющив очі і закляк — ні живий ні мертвий. А Галасун побачив, як чудовисько роззявило величезну пащу, всіяну двома рядами довгих гострих зубів, і приязно усміхнулося.

— Свят-свят! — видихнув довго стримуване повітря Панько Федорович і вперше в житті перехрестився. — Згинь, морська мара, згинь, нечиста сило!

Чудовисько заплямкотіло щелепами і запищало верескливим качиним голосом. Спочатку Галасун нічого не міг збагнути, але згодом, прислухавшись, зрозумів, що чудовисько швидко-швидко промовляє щось до нього, строчить слова, як швейна машина стьожку, без жодної паузи. Він напружив слух, як тільки міг, і вловив:

— Аяяйаяйайайінесоромноотомолитисяащежічленпрофспілкимабуть…

Галасун як стояв, так і звалився на дно човна поряд з мотором. Купчик учепився намертво в стернове колесо, застромивши голову між коліна. Чудовисько наполовину висунулося з води, заглянуло в човен і здивовано закліпало по-дитячому наївними очима:

— Тюнаваспришелепуватіяжнерибінспектор!

Аргонавти не подавали жодних ознак життя. Чудовисько відпустило очеретяну в’язку, в котру впиралося двома плавцями, покрутилося біля човна, а потім, набравши повну пащу води, знову видряпалося на в’язку. Заглянула в човен — і прись-прись водою на обох… Перший отямився Галасун.

— А-а-а! — заволав він, глянувши на чудовисько, а те, намагаючись говорити роздільніше, заспокійливо проказало:

— Та — вгамуйтесь — нарешті — я — ж — кажу — що — не — рибінспектор.

— А хто ж ти? — клацаючи зубами, перепитав Галасун.

Його щелепи ходили ходором, гемби трусилися, як у паралітика.

— Кацо — мене — зовуть — Кацо…

Кацо поцікавився, як ловиться рибка. Галасун роз’яснив, що вони й не збиралися її ловити. Та чим же зайняті, куди пливуть, допитувався Кацо. Тут Панько Федорович, оговтавшись трохи, запитав, чи може чудовисько пред’явити якесь посвідчення чи принаймні сказати, які органи чи установу воно представляє. Кацо зайшовся, тоненьким-тоненьким смішком і вже хотів було покинути аргонавтів, та Галасун, здогадавшись, що перед ним особа явно не офіційна, признався:

— Зараз тримаємо курс на Стамбул. Потім — Босфор, Дарданелли, Егейське море, Середземне, Гібралтар… Тіко ж нікому-нікому!..

Кацо зайшовся тоненьким качиним сміхом і повідомив Паньку Федоровичу, що човен, наскільки він розуміється на навігації, тримає курс не на Стамбул, а на Одесу. Галасун метнув гнівний погляд на Купчика. Той винувато розвів руками і почав щось белькотати про густий туман і про магнітні аномалії та магнітні бурі. Кацо зрозумів, що своїм уточненням завдав клопоту цьому чоловікові, і постарався зам’яти неприємність — запитав, який кінцевий пункт подорожі. Галасун озирнувся навколо і пошепки: повідомив:

— Ельдорадо. Острів Ельдорадо.

— Ельдорадо — це — вже — цікаво — про — Ельдорадо — я — дещо — чув — від — своїх — батьків, — забелькотів Кацо. — А — документи — у — вас — в — порядку? Ну — там — дозвіл — на — вихід — в — море — візи — закордонні — паспорти — і — все — таке — інше?

Купчик, що вже теж встиг прийти до тями, приєднався до розмови, відсунувшись, однак, про всяк випадок подалі від чудовиська. Він голосом школяра, що приніс із школи чергову двійку, загугнявив:

— Та що ви… не знаю, яке ваше звання… що ви? Якби ми надумалися оформляти документи, то не вибралися б і через три роки. Та й маршрут неосвоєний, сумнівний.

Кацо зауважив, що без документів їм буде важкувато. Ось і зараз може нагодитися сторожовий катер — і кінець експедиції. Галасун зиркнув на Купчика, Купчик на Галасуна.

— Він… воно… вона… Вони мають рацію, — сумовито промимрив Купчик. — Але що ж маємо робити?

Кацо зауважив: передусім треба заглушити мотор. Він зможе тишком-нишком вивести їх в екстериторіальні води на буксирі. Хоч аргонавтів ще не полишив переляк, але вони були настільки приголомшені, розгублені, що нічого іншого не могли придумати, а тому пристали на пропозицію чудовиська. Галасун кинувся глушити мотор. Л-6 виявився напрочуд працьовитим. Галасун геть збавив газ — торохкотить. Зняв з обох свічок дроти від динамо — торохкотить. Циліндри, очевидно, до того розігрілися, що бензин спалахував без електроіскри. Довелося перекрити пальне і чекати, поки мотор висмокче пальне з карбюратора.

Нарешті мотор кахикнув і вмовк. Купчик уже прив’язав до якірного цепу добрячий шмат капронового шнура. Ставши на носі човна, він з острахом опустив кінець шнура в зубату пащу чудовиська.

Кацо ударив могутнім горизонтальним хвостом і потягнув човен на південь. Тільки тепер Купчика напоумило. Він ляснув себе долонею по лобі, перескочив будку і хекнув прямо в обличчя Галасунові:

— Хе! Хе! Знаю… Уже знаю!.. Мені ж моє золотко, моя Соня, розказувала, а я, старий дурень, зразу не второпав… Моя Соня, товаришу зав, багато чого знає. Така вже розумниця, що… краще б вона не була такою розумницею, то, може, давно вийшла б заміж…

— Та кажи ж! Не про Соню свою. Що ти знаєш?

Лице Купчика розпливлося в якнайщирішій усмішці, і він з радістю випалив:

— Дель-фін! Дельфін це, товаришу зав!

Галасун випустив з жмені комірець підлеглого і розчаровано гмикнув. Не вмер Данило, так болячка задавила. Слово «дельфін» його не втішило. На жодних курсах про дельфінів не згадували. Навіть на курсах судноводіїв-любителів. У Дніпрі вони не водяться.

— Ти от що, Семйон… Кинь ці сухопутні штучки. Ми вийшли в море. Ніякий тепер я не зав, а, натурально, капітан. Так і називай — товариш капітан. Раціо? Раціо!

Купчик визнав зауваження цілком слушним і переказав капітанові те, що сам чув краєм вуха. Вони дійшли висновку — очевидно, можна довіритися дельфінові. Купчик дістав з рюкзака поліхлорвінілову торбинку, в яких домогосподарки звичайно зберігають хліб, витяг звідти старовинну карту і сучасну політичну карту світу. На сучасну з старовинної він ще в Києві переніс острів Ельдорадо і накреслив маршрут. Для певності звірився з компасом. Останні сумніви розвіялися — дельфін цурпелив човна прямо на Стамбул.

Зійшло сонце. Розтав туман. Аргонавти з полегшенням зітхнули — навколо, скільки сягнеш оком, сама вода. Кацо тим часом підплив з вірьовкою в зубах до борту і пояснив на мигах, що тепер можна й мотор запускати. Звільнившись од вірьовки, він, ніби між іншим, висловив своє зацікавлення експедицією і дав зрозуміти: може приєднатися до чесного товариства. Галасун завагався. Все-таки зайвий клопіт. І потім — на яких засадах зачислити дельфіна в команду? Він, Галасун, — капітан. Купчик — штурман, юнга і за сумісництвом кок. Кацо, з усього видно, тямущий мореплавець, але ж не може Галасун здати свої повноваження тварюці. А в підлеглі чи згодиться? Кацо сказав, що йому плювати на ієрархію, він може виконувати обов’язки штурмана на громадських засадах. А що кращого навігатора не знайдеш на всьому Чорноморському узбережжі, то це факт. Хай аргонавти не сумніваються. Таких гідролокаторів, такої системи орієнтації, як у нього, нема на жодному кораблі, навіть військовому.

Аргонавти повірили Кацо і, забіжимо наперед, не помилилися.

Сонечко почало потроху припікати. Мореплавці роздяглися до трусиків і з насолодою ніжилися під вранішнім промінням. Тепер відпала потреба заглядати час від часу в карту, зиркати на компас, сушити голову над підрахунками. Попереду Кацо — за ним і шквар. Галасун сів за стерно, а Купчик націдив з каністри води, запалив газову плитку і за 15 хвилин гострий угорський суп був готовий. На друге ум’яли «Сніданок туриста», запили все те чаєм, і Галасун уже було зібрався прилягти та поспати, але згадав: він же поклав собі регулярно робити фіззарядку, загартовуватися, бо хтозна, які ще випробування чекають попереду… Панько Федорович вибрався на корму, підняв руки догори, набрав повні легені чистого морського повітря. Видихнув. Знову вдихнув. Потім важко закректав, нагнувся, намагаючись дістати пальцями ступні. Ніяк не виходило — заважав живіт.

Коли це якраз набігла чималенька хвиля, ніс задерло — і Галасун, — ойкнути не встиг, — опинився за бортом. Ухопив води раз, вдруге, безпорадно забовтав руками. Курсів з плавання він, на жаль, не кінчав. Та ще й штани сповзли вниз, сплутали ноги. Поки Купчик розвернув човна, поки відв’язав рятівний круг… Кацо спочатку подумав, що команда надумала влаштувати репетицію, готується до свята Нептуна на екваторі. Коли ж Галасун почав пускати бульки, дельфін вчув небезпеку і підплив до капітана, простягуючи йому бокові плавці. Галасун уже мало що тямив і обняв дельфіна попід пахви. Той запручався, вивернувся і, заходячись сміхом, запищав:

— Ой — помру — ой — не — лоскочи!

Він знову наблизився до капітана, підставляючи йому плавці. Галасун, звісно, не зрозумів, у чім справа. Йому здалося, що просто дельфін дуже слизький, а тому й не втримав. Він знову міцно обхопив Кацо і, шукаючи хоч якої зачіпки, натрапив правою рукою на величеньку дірку позад дельфінової голови. Туди й застромив руку. Дельфін знову вивернувся і вже сердито пискнув:

— Та — не — закривай — же — мені — дихало — телепню — нещасний — хапай — за — плавці!

2. НЕАБИЯКІ КЛОПОТИ ДОКТОРА СИНАПСА

МІС-І-СІПІ В РОЗПАЧІ

САМОГУБСТВО ПО-ЕЛЬДОРАДСЬКОМУ

Доктор Синапс любив спіральку. Всі інші види транспорту дратували його. Власне, колись дратували, бо тепер іншого транспорту на Ельдорадо й нема. Отож, доктор з насолодою вмостився в глибокому кріслі, намагаючись зосередитися на головному.

…Тау ухиляється від регенерації. Вперто ухиляється. Якщо не вдасться умовити, він, безумовно, помре. Ну, протягне ще місяць, два, хай три, хай півроку, але безперечно, помре. Смерть! Саме слово, саме це поняття нам чуже. Одвикли. Протягом трьох століть жодного смертного випадку. Якщо не брати до уваги тих кількох давніх і цілком випадкових катастроф… І ось маєте — людина свідомо відмовляється від регенерації. А втім — це носилося в повітрі, це чигало на нас… Ні! Треба зробити ретельніші дослідження його психіки. Очевидно, під час останнього профілактичного огляду асистенти щось недогледіли. Але ж він відмовився показуватися службі здоров’я. Може, він і мене не пустить до себе? Стривай! А може, сексологи наплутали?

Потяг безшумно рушив, майже відразу набравши швидкість. Кондиціоноване повітря лоскотало ніздрі. Герметизований вагон ледь-ледь погойдувало. Над дверима засвітилося табло з цифрою «25».

…Ще є час зважити. А все-таки непогана ідея спала мені на думку тоді з цією спіралькою! Ах, веселіше жилося мені в другому періоді, якось веселіше і легше. І робота, і думки були визначеніші, вкладалися в цілком реальні, конкретні форми.

Спіралька не мала ні початку, ні кінця. Якби її розкрутити, то вийшло б замкнене коло, по якому за рухом годинникової стрілки бігли через рівні проміжки часу по монорейці невеличкі потяги з двох-трьох вагонів. Монорейкова здвоєна спіраль обснувала майже всю площу острова, тому так легко дістатися будь-якого пункту.

…Непогано, непогано придумано. Непогано, але це було зроблено тоді, в другому періоді, коли думки не розповзалися врізнобіч, а мета була цілком ясна. То приємно милуватися давніми здобутками. Думай про Тау. Про Тау, а не про спіральку!

За вікнами клацнуло — вагончики поминули три автотамбури, що забезпечували герметичність океанаріума. Невдовзі вони вискочили з підводного тунелю. Світильники згасли. Яскраве сонячне проміння сліпило. Синапс надів захисні окуляри. За вікном потяглися прибережні золоті піски, потому замелькали смуги низькорослих дерев, чагарників. Доктор психології примусив себе повернутися подумки до вчорашнього дня, до того моменту, коли Міс-і-Сіпі повідомила черговому Психологічного центру про дивовижну поведінку свого чоловіка.

Те повідомлення їх приголомшило. Щоправда, далеко не всіх. Доктора Синапса, зокрема, вже давно турбували деякі тривожні симптоми в поведінці співвітчизників, особливо після того, як вони почали приймати програми телесупутників. Він здійснив кілька цікавих експериментів, але остаточної відповіді поки що не мав, та, правду кажучи, й боявся її дістати. Проте Синапс намагався не піддаватися паніці. Насамперед він попросив принести йому психоаналітичні картки Тау і Міс-і-Сіпі. Картки заклали в модель щастя. За півгодини електронно-обчислювальна система видала результат — жодних суттєвих невідповідностей, розбіжностей між зашифрованими даними карток і програмою моделі не було виявлено. Тау мусив бути щасливий. Модель щастя поновлювалася через кожних два роки, доктор не мав жодних підстав не довіряти їй. Адже модель враховувала, принаймні мала враховувати, абсолютно все! Блок інтелектуальної активності, блок фізичного самопочуття, блок статевої зацікавленості, блоки функціональної активності органів, блок естетичних горизонтів… Блоки, блоки… З їх безлічі і з безлічі складних взаємозв’язків поміж ними і складався ідеал щастя, щастя громадянина Ельдорадо. А психоаналітичні індивідуальні картки містили в зашифрованому вигляді духовний зліпок людини — її інтереси, нахили, найтонші риси характеру.

Доктор Синапс пишався своїм колективом. Періодично поновлювані психоаналітичні картки час від часу пропускалися через модель. Ця профілактика давала змогу вчасно помітити найменші невідповідності, узагальнювати їх і подавати на розгляд Ради десятьох.

Останнім часом ці невідповідності ніби й не зростали, а от ельдорадців, що втратили рівновагу, більшало й більшало. Щоправда, модель замкнена, як і Ельдорадо, вона не зважує на існування потойбічного світу. Та невже потойбічний світ щось важить для ельдорадця? Припустімо… Але ж такого ще не було — відмовлятися від регенерації! Очевидно, в інтимному житті Тау сталися малопомітні і воднораз разючі зрушення, які жодний апарат не зареєструє. А лаборантам, звісно, не все під силу. Яку довгу анкету не складай — всього не передбачиш.

На черговій зупинці у вагон з шумом увійшла група інженерів. Їхні блузи і шорти з цупкої тканини, білі берети були припорошені дрібним золотим пилом.

…Невже 35-а зупинка?

Синапс глянув у вікно. Так і є. Ліворуч височать надбудови глибинної шахти, легкі корпуси гірничозбагачувального комбінату. Синапс мимоволі уявив, як там, на десятикілометровій глибині, вгризаються в породу автокроти. За всіма геологічними законами вони мали б подавати на транспортери і ліфти залізну руду, граніт, базальти, та до комбінату надходила порода, половина вмісту якої — чисте золото. Доводиться збагачувати породу. Від комбінату в бік океану простяглися дві широкі стрічки транспортерів, яскраво виблискуючи на сонці. Вони безперервно зсипали у воду відходи — чисте золото. Збагачена порода в невеличких контейнерах подавалася до металургійного комбінату, розташованого неподалік шахти. Пробували бурити дно океану поблизу острова — те ж саме. До базальтів не добратися — клята золота порода залягла тут на величезну глибину.

Інженери, продовжуючи давно почату розмову, гаряче сперечалися про наступні змагання з плавання на південному узбережжі, у бухті Дельфінів, наперед визначали ймовірних призерів. Їхні обличчя випромінювали бадьорість, незахмарену радість.

Ці — в першому періоді, подумки відзначив Синапс, кожному притаманний комплекс повноцінності. Чомусь ускладнення, сумніви виникають лише в тих, хто вступив у другий, у третій період.

Чому?

За дві хвилини він вийшов на 38-у платформу. Спека надворі особливо відчутна після герметизованого вагона. Аж дихання перехопило. Доктор щільніше притис до носа захисні окуляри, розстебнув блузу і спустився синтетичними східцями з естакади вниз. Якби не сандалі з товстими підошвами, навряд чи наважився б ступити на утрамбовану жовту стежку. Вона аж пашіла під ногами. Обабіч стежки тяглися посухостійкі чагарники. Колись Рада десятьох планувала озеленити увесь острів. Але тепер більшість ельдорадців живе під водою, потреба в тому відпала. Скільки родин залишилося на поверхні? Крім цих диваків Тау, ще три чи чотири сім’ї колишніх космонавтів.

Стежка звернула ліворуч, у невеликому вибалку стояла садиба Тау. Одноповерховий будинок і допоміжні служби з усіх боків прикривали від пекучих вітрів густі гостролисті дерева і кущі. З-поміж них стриміла лише башта домашньої обсерваторії.

Синапс на хвильку зупинився, передихнув і поволі спустився до садиби. Стежка петляла між деревами і кущами. Густо натикані розбризкувачі безперервно зволожували густу зелену траву, пишні квіти.

Синапс зайшов до передпокою і полегшено вдихнув прохолодне кондиціоноване повітря. Назустріч йому підвелася з тахти Міс-і-Сіпі.

— Гарного вам настрою! — привітався Синапс.

— Того ж і вам… Душ?

— Не відмовлюся. Після океанаріума у вас таки жаркувато.

Стоячи під душем, Синапс з жахом усвідомив: він не знає, як почати розмову з Міс-і-Сіпі. Чи, може, відразу йти до Тау? Гм, досить делікатна ситуація. Розсилати анкети, зашифровувати відповіді — набагато простіше. Так і не надумавши нічого, він вийшов у передпокій.

— Тонізону чи чого-небудь міцнішого, докторе? — перепитала господиня.

Синапс зупинив свій вибір на тонізоні, з чемності Міс-і-Сіпі приєдналася до нього. Вони сиділи удвох в напівзатемненому передпокої за низеньким столиком, смоктали через трубочки терпкий темно-вишневий напій і мовчали. Синапс притискував соломинкою кубик льоду до дна з таким удавано зосередженим виглядом, ніби був зайнятий екстраважливим лабораторним експериментом.

— Де він? — не підводячи очей від фужера, мовив нарешті Синапс.

— Де ж йому бути… В обсерваторії. Останнім часом він всі вільні години там… Навіть до своїх рибок не навідується.

— Коли це все почалося, добродійко Міс-і-Сіпі?

— Знаєте, докторе, ще з осені я помітила, якийсь сумний він став. Я бачила: йому доводиться докладати зусиль, аби прогнати зажуру. Точніше, вдавати, ніби нічого не сталося. Признаюся: спершу подумала, що набридла йому… Але ж… Хоч і живемо разом ось уже два періоди, можна було б зрештою розлучитися. Ні, його невідступно точать якісь думки… І ось учора повідомив: «Не буду регенеруватися». І — жодних пояснень. Ну, нічого не лишалось, як повідомити вам.

— А яка в нього зараз робота?

— Докторе, я не зовсім добре розуміюся на цих справах, «Проблеми виходу в космос без допомоги штучних супутників» — тему його теперішньої роботи тільки й можу назвати. Але працює регулярно, щодня. А от від розваг відмовляється. Сьогодні, до речі, не поїде на південне узбережжя — каже, змагання його більше не цікавлять. Ви, може, помітили — на День сміху я була в океанаріумі сама. Залишився вдома.

— Але ж, Міс-і-Сіпі, згодьтеся, це ще не підстава…

— Так, але раніше він не пропускав жодної нагоди повеселитися, відпочити… Я мушу повідомити вам, докторе, ще одну важливу подробицю. Але, цілком природно, це лишиться поміж нас… Як не прикро, але факт: Тау потай від мене вживає космопігулки із свого старого запасу. Звісно, я могла б стурбуватися насамперед як жінка. Якщо він хоче прискорити біг часу поруч зі мною, то я йому, виходить, байдужа і… Але, повірте мені, не я тому причиною. Як помітила? Та він частенько плутає… Про давні події згадує, як про вчорашні. Я просто змушена вдавати, що не помічаю того.

Вони надовго замовкли. Знадвору долинало дзюрчання водограю, пташиний щебет. В будинку панувала глибока тиша. Синапс допив тонізон, кубик льоду розтав.

— Ще?

Доктор заперечливо хитнув головою.

— Проведіть мене, будьте ласкаві.

Вони поминули кілька кімнат, вийшли в напівкруглий просторий кабінет Тау, стіни якого були заставлені — один до одного впритул — стелажами з мікрокнигами. На робочому столі лежали лише окуляри для читання мікрокниг. Спіральними сходинками піднялися до обсерваторії.

Тау погойдувався у глибокому кріслі, підперши підборіддя рукою. Це був ельдорадець похилого віку. Щоправда, про вік промовляли тільки ледь помітні зморшки на чолі та сивина в русявому волоссі. А взагалі — жодних ознак якоїсь недуги ніхто б не помітив. Тільки в очах вгніздилася туга, і вона прозирала навіть тепер, коли Тау привітно усміхнувся і піднявся, вітаючись з гостем.

— Що там новенького в космосі, добродію Тау? — роблено байдуже запитав Синапс.

Йому стало моторошно. Очі Тау не могли збити доктора з пантелику. Він одразу помітив, що Тау і зараз перебуває під дією космопігулок, що він і зараз у розслаблено-споглядальному настрої. Біда зайшла надто далеко, якщо вже й такий чоловік, як Тау, вдається до цих клятих прискорювачів часу!

— Сьогодні на орбіту вони вивели ще один супутник. У космосі, докторе, щодня щось новеньке… А що нового у нас, на Ельдорадо? Та ви сідайте, сідайте…

— У нас… у нас теж… — Синапс не знав, що його й розповісти. — От Інформаційний центр стеження повідомив… До нас ніби вирушило двоє сміливців.

— Так і це теж їхні новини, докторе, — іронічно посміхнувся Тау. — Вони вирушили, а не ми.

— Згодьтеся, добродію Тау, — зауважив по хвилі Синапс, — ваша думка… Я хотів сказати, ваша заява, бо впевнений, що ви ще передумаєте. Так от, ваша заява — теж неабияка новина!

Тау болісно поморщився і попросив дружину залишити їх.

— Мені, безумовно, відома мета вашого візиту, — сказав він, коли Міс-і-Сіпі зачинила за собою двері обсерваторії. — Я вас благаю — не робіть з цього епізоду подію. Не варто.

— Але ж це нечувано, добродію Тау! Якщо ви найближчим часом не пройдете регенерацію, в організмі почнуться непоправні вікові зміни. І тоді…

— Тоді я стану смертним. Звичайним смертним, — спокійно закінчив Тау. — Не бачу в цьому нічого анормального. Я прожив майже три періоди — всього 209 років. Чи не досить?

— Але ж у вас така чарівна дружина, така цікава робота!

— Якщо Міс-і-Сіпі не вичерпала зацікавлення до життя, вона житиме. Житиме, скільки їй заманеться. А щодо роботи, то я не поділяю вашої думки, докторе. Я вже давно втратив справжній потяг до неї. Кому вона потрібна? Ми збираємося в своєму клубі, ведемо безконечні дискусії, розігруємо на макетах і моделях найкарколомніші виходи у Всесвіт, ми пишемо глибокомудрі дослідження, складаємо найдетальніші інструкції… А для кого? Для чого?

— Але ж не виключена можливість легалізації! Тоді все знадобиться.

— Мені набридло чекати. Я вже сорок п’ять років чекаю. Сорок п’ять років тому, докторе, як знаєте, я повернувся з останньої експедиції. Сорок п’ять років пустопорожнього теоретизування, дискусій і експериментів. А в потойбічному світі сміливці тим часом виходять іноді на орбіту в таких консервних бляшанках, що хочеться завити з досади. З мене досить! Я вичерпався. І я, зрештою, маю право розпорядитися собою за власним розсудом.

— Добродію Тау, після регенерації ви змогли б спеціалізуватися в іншій галузі. Ну, скажімо, біологія. Ви ж знаєте, які цікаві експерименти ведуться зараз в Біоцентрі під керівництвом доктора Гена… Біокартотека всього населення Ельдорадо! Хіба це не грандіозно? Та, зрештою, не тільки біологія… І в хіміків, і матеріалознавців, і в Інформаційному центрі — гори проблем. Їй-право, знайдеться для вас цікава робота, і вистачить її ще не на один період!

Тау заперечливо похитав посивілою головою і важко зітхнув:

— Ви не були в космосі, докторе. Вам важко зрозуміти мене. Мені потрібен простір, реальні, а не уявні випробування. У мене, признаюсь щиро, викликають відразу всі наші центри, увесь наш океанаріум. Я ніколи не цікавився особливо соціологією, докторе, але мені здається: нашому суспільству загрожує небезпека. Ізоляція рано чи пізно дасться взнаки. Але я не хотів би, щоб моє рішення стурбувало співвітчизників. Хоча хтозна… Надто ми захопилися самозбереженням. Я не поділяю поглядів Семирозума. І взагалі, мені набридли всі ці безплідні дискусії, докторе. Мені потрібна робота. Робота в космосі, сповнена відкриттів і небезпек. Я хочу бодай спробувати відшукати ті планети, де отаборилися наші… І, до речі, мій перший син десь там, там, докторе, — Тау натис кнопку на пульті керування. Склепіння обсерваторії розсунулося, а хобот надпотужного телескопа націлився в небо. — Незважаючи на всі пристосування й удосконалення, докторе, видимість набагато гірша, ніж тоді, коли ми мали можливість вести спостереження із замаскованих штучних супутників. Та все ж гляньте, гляньте в цю безодню, сповнену мільярдів світів, і, може, ви зрозумієте мене. Мені набридло критися, зариватися глибше і глибше, під землю, під океан… Як кроти…

Доктор Синапс з чемності припав оком до окуляра телескопа. Астрономія його ніколи не цікавила. Він байдуже ковзав зором по галактиках, зірках, туманностях, а сам душею і думками залишався тут, на Ельдорадо, в обсерваторії космонавта Тау. Коли йому здалося, що вже віддав належне гостинності господаря, відхилився від об’єктива.

— Мені щойно спало на думку… Добродію Тау, адже ми можемо при регенерації вилучити з вашого мозку всю… ну, космічну інформацію. І тоді вас ніщо не турбуватиме. Щоправда, ми ще не оволоділи мистецтвом точно спрямованого вилучення інформації, і, можливо, втратите ще дещо. У всякому разі, ви в четвертому періоді могли б почати жити цілком заново. Га?

— Даруйте, докторе. Нісенітниці! Я зважував цей варіант. Я всі три періоди спеціалізувався на космонавтиці. Позбавити мене накопиченої інформації — значить, позбавити всього. То буду не я, то буде зовсім нова людина. Вісімнадцятирічний юнак з пусткою під черепом! Чи не доцільніше Міс-і-Сіпі народити ще одного ельдорадця? Згодьтеся, і доцільніше, і приємніше, якби ми мали на те право. Стривайте, стривайте, дайте закінчити. Знаю, ви хочете мені заперечити. Для спокою ельдорадців варто піти і на такий експеримент. Чи не так? Не так! І потім — не хочу я робити дурниць з будь-якою найблагороднішою метою… Дурниці залишаються дурницями! Так от, докторе, я аж ніяк не схильний до демонстраційних ухвал, я не хочу тиснути на громадську думку. Я не робив і не зроблю ніяких заяв по телебаченню і не видам сенсаційної брошури. Але я також не збираюся міняти і свою думку.

Доктор Синапс зрозумів: його присутність обтяжує господаря. У вітальні на нього чекала Міс-і-Сіпі, але йому хотілося побути на самоті.

— Добродійко Міс-і-Сіпі, мені й тепер відомо не більше, ніж вам. Ваш чоловік попросив залишити нас тільки тому, що не хотів зайвий раз ятрити вам серце. Боюся: він не змінить своєї думки. А залишилося якихось два-три місяці. Потім буде пізно.

— Я вимагатиму скликання позачергового засідання Ради, докторе, — рішуче заявила господиня. — Може, комусь здається, що тут відіграють роль переважно особисті мотиви. Що ж, хай і так.

●

А тим часом доктор біології Ген дрімав на білому синтетичному лежаку. Лікарі настійно радили йому перепочити. Довелося підкоритися. У Сольфи також знайшовся вільний від занять в експериментальній консерваторії час. От і вирушили разом з п’ятирічною донькою до бухти Дельфінів.

Ген лежав долілиць, поклавши голову на схрещені руки. До його слуху долинали сміх і вигуки малечі, що бавилася у воді, приглушені, трохи ліниві, — сонце і вода напрочуд гарно розмагнічують, розслабляють людину, — розмови дорослих. А вони здебільше точилися навколо повідомлення про двох сміливців із Києва і про рішення космонавта Тау.

Свіжий вітерець з океану ніжив, лоскотав тіло. Доктор Ген дрімав, але настирливі думки не полишали його. Те, що підсвідомо турбувало вже не перший день, вчора якось раптово оформилося в нав’язливу ідею… Чи не Тау тому причина?

Думками Ген був у своїй лабораторії біокопій при Біоцентрі. Він блукав коридорами, заходив то в той кабінет, то в інший і вперто повертався до круглого залу, де на підвищенні тьмяно поблискує в сутінках прозорий продовгуватий контейнер. Біля контейнера снують чергові лаборанти, біологи, хіміки, психологи, лікарі, що спеціалізуються в галузі оживлення… Кого там тільки нема! А в контейнері лежить, легенько погойдуючись у біоплазмі, він. Уже майже він — доктор Ген…

Він рвучко відштовхнувся руками від лежака і сів. Провів долонею по очах, помацки відшукав захисні окуляри. Сольфа стояла по коліна у воді і не спускала очей з доньки. Його Сольфа, як і він, середня на зріст. Очевидно, було б ризиковано назвати її стрункою. Але жодна лінія її тіла не промовляла про переобтяженість, зайвину. А округле лице і коротка зачіска доповнювали гармонію непоказної, сумирної краси. Сольфа, усміхаючись, щось кричала доньці, склавши долоні рупором. Донька, певно, нічого не чула. Ще б пак! Вперше в житті катається на дельфіні. Дельфіни-пляшконоси не покидають акваторію пляжу. Одні розважають публіку своїми вибриками, стрибками, інші катають дітей і підлітків. А всі разом пильно стежать за тим, що відбувається на воді і під водою. На цьому пляжі після трагічного випадку з Ізоль-Голом не було потерпілих.

Доктор Ген опустився горілиць на лежак, заплющив очі.

…Нісенітниці! Дурниці! Чого б це він мав відмовлятися від життя? Він живе з Сольфою ось уже другий період і ще житиме стільки ж і стільки ж… І вічно житиме! Хіба може набриднути йому Сольфа, робота? Зараз він молодий, потім постаріє. Потім знову буде молодий» і Сольфа — теж. А якщо йому набридне Сольфа? Безглуздя! І як тільки він може про таке подумати? А втім… І він, і вона можуть побратися вдруге. Гаразд, хай так. А той другий Ген, його копія? Зараз завершальний етап, за три тижні він самостійно вдихне повітря, розплющить очі і встане. «Де моя Сольфа, де моя донька? — запитає він. — Вони ваші, докторе Ген? Помиляєтеся. Вони мої».

Тіло доктора вкрилося холодним потом. Він сів, а потім підвівся, побрів берегом туди, де було менше людей.

…Ну що ж, тебе попереджали. Тебе застерігав доктор Синапс. Ти не зважив ні на чию думку. Тобі хотілося будь-що закінчити дослід. Але ж так кортіло зробили приємність бідолашній дружині Ізоль-Гола… Скільки це вона мучиться? Скоро тридцять три роки. І, як завжди, хотілося все перевірити на собі. Самому пересвідчитися, чи точно відповідає копія оригіналу. Тепер пізно відступати. Розплачуйся за свою легковажність! Як ти будеш жити з двійником? Як? Може, сформуєш для нього Сольфу-копію? Жити, знаючи, що є ще один ти і ще одна Сольфа?

Сольфу не на жарт стривожив вигляд чоловіка, коли той повернувся за півгодини під дашок. Очі запали, на обличчі — тремтлива тінь тривоги.

— Любий, невже ти не можеш ні на хвилинку забути про роботу, — вона лагідно провела долонею по його шорсткій щоці. Ген пригнічено мовчав. — Я хотіла тобі сказати… Ми одержали з ІЦ запис нової і досить цікавої симфонії з потойбічного світу. Чи нема в тебе бажання послухати? Ти останнім часом зовсім не слухаєш музики.

— А ти не можеш не думати про свою роботу хоча б тут? — сумовито усміхнувся Ген.

— Моя робота… Що не кажи, це тільки приємність. А може, підемо на змагання? Тут же зовсім недалеко. Ти б міг виступити і сам. Торік у тебе, пригадуєш, непогано вийшло?

Він поклав руки на її плечі, довго вдивлявся в її обличчя і потому стиха мовив:

— От що, Сольфо, я мушу відлучитися. Я забув дати колегам одне дуже важливе розпорядження.

— Але ж при тобі радіотелефон. Розпорядися.

— Ні, тут є деякі морочливі подробиці. Формули і таке інше. Я мушу навідатися до лабораторії. Повернуся за три-чотири години. У всякому разі, вечеряти будемо разом. Ти вже не сердься, голубонько. Просто моя забудькуватість — і нічого іншого.

Гену лишалося до платформи якихось п’ятдесят метрів, коли від неї відійшов черговий потяг. Доведеться чекати наступного щонайменше три хвилини, чортихнувся подумки доктор. Він поліз в кишені шортів — дарма. Космопігулки лишилися в готелі. Доведеться терпляче очікувати.

На пероні маячила самотня постать юної ельдорадки з спортивною сумкою на плечі. Це біляве дівчисько, мабуть, не вживає космопігулок. Та якщо і вживає — незручно питати. Ген пройшовся по платформі з кінця в кінець. Дівчина тупцювала на місці. Вона щось насвистувала собі тихенько під ніс, кургикала і в такт тому свистові та кургиканню ледь помітно перебирала стрункими загорілими ногами, здвигувала плечима. Коли потяг причалив до платформи, Ген опинився біля дівчини. Сіли в один вагон. У вагоні, крім них, нікого не було. Дівчина сіла за кілька крісел від доктора обличчям до нього. Вона не зводила з Гена очей. Доктор відвернувся до вікна. «Чого їй треба? Вирячилася, як на музейний експонат…. Через двадцять хвилин я буду в лабораторії. Сьогодні там, крім чергових і оператора, нікого нема. Отже… Що — отже?»

М’яка долоня лягла доктору на плече. Дівчина стояла біля його крісла.

— Даруйте, добродію. Я вас впізнала. Ви доктор Ген, чи не так?

— Так, — промимрив у відповідь і підвівся.

Вона легенько натиснула долонею на плече:

— Нічого, нічого, сидіть. З вашого дозволу, і я біля вас присяду. Я взагалі науковими симпозіумами не цікавлюся. Це друзі якось затягли до вашого клубу. Пам’ятаєте — ви з повідомленням виступали? І подумати не могла б про такі дива! Скажіть, як почуває себе ваш двійничок? Що, що? За два-три тижні встане? Що ж ви з ним будете робити?

Доктор аж ніяк не був схильний до розмови, та ще з незнайомою дівчиною, але не міг же він послати її під три чорти.

— Тут важливо з’ясувати принципову можливість відтворення з допомогою матриці точної біокопії. Ну, от, скажімо, з вами стався нещасний випадок, ви загинули. Тоді беруть вашу матрицю і формують копію. Так ми збираємося вчинити з Ізоль-Голом.

Дівчина зайшлася дзвінким сміхом.

— Ой, докторе, не смішіть… Але ж копія Ізоль-Гола знатиме, що вона копія. Чи не так?

— От саме це мене й турбує, — сухо відповів Ген.

— І про які нещасні випадки ви кажете? — докинула співбесідниця. — Я не пам’ятаю жодного такого випадку.

Доктор мовчав. «Що ж ти можеш пам’ятати? — подумав він. — Твої очі свідчать, що ти живеш у першому періоді і тобі не більше вісімнадцяти років. Твої очі не обтяжені побаченим і почутим. У них непідробна юність».

— А ви, даруйте, в якій галузі спеціалізуєтесь? — доктор намагався змінити тему розмови.

— Поки що обслуговую обчислювальні машини в ІЦ, в лабораторії Енца. Ви його, певно, знаєте? А що далі робитиму, ще не знаю. Генетики кажуть, що в мене непогані пластичні дані. Можливо, буду танцювати. А ви любите танцювати?

— Щиро признатися, ні. Не захоплююся. Не пробував.

Дівчина вередливо склала рожеві вуста бантиком, від чого кінчик кирпатенького носа піднявся ще вище і, ніби в безнадії, махнула рукою.

— Ви надміру похмурі.

Гену припала до душі безпосередність дівчини, ба навіть розважила трохи.

— А от і неправда, голубонько. Є набагато похмуріші. Взяти хоча б Тау… Відмовляється регенеруватися!

— Бо він теж не любить танців, — категорично відрізала дівчина. — Той, хто не танцює, здатен на всілякі дурниці. Ой, даруйте! Але ж ви, певно, просто не пробували. Якби ви спробували, то зрозуміли б, як багато втрачаєте. — вона знову поклала йому руку на плече. — Хочете, їдьмо зі мною. Я сьогодні показуватиму в пластичній майстерні новий танець. Я придумала чудовий комплекс рухів. Їх дуже легко засвоїти. — Вона мимоволі кілька разів повела плечима в такт тільки їй відомій мелодії і рішуче хитнула головою: — Їдьмо!

— Та я й так їду з вами, голубонько, — сумовито усміхнувся Ген. — Але я маю зійти на зупинку раніше. — Потяг тим часом увійшов у тунель, спалахнули світильники. — У мене невідкладні справи.

— Ех ви! — розчаровано стріпнула дівчина довгими віями. — Справи… От що, — рішуче заявила вона по хвилі, — дайте про себе знати, коли виберете вільний час. Номер мого особистого радіотелефону 25–35. А ім’я — Па-де-Па. Па-де-Па. Запам’ятали? Я обов’язково поведу вас у майстерню. Просто не знаю, як вас терпить дружина! Ви обіцяєте озватися?

— Якщо ви так наполягаєте… Може, й справді мені пора взятися за танці.

— От і добре. Гарного вам настрою! Це ж ваша зупинка? На все добре!

Доктор зійшов з платформи № 49 і незабаром опинився на станції фунікулера. Він викликав до похилої платформи невеликий, на кілька місць, відкритий вагончик, сів. Вагончик поволі рушив похилим прозорим тунелем униз.

Поїздка до Біоцентру, розташованого на двокілометровій глибині, завжди приносила Гену насолоду. Ось і тепер, хоч як заклопотаний, стривожений, не може відірвати очей від підводного царства за товстими прозорими стінами арочного тунелю. Тунель лежав на твердому ґрунті схилу підводного хребта. Там, угорі, острів, біля його підніжжя, на невеликій глибині, на підводному плато — океанаріум… Спускаючись вниз, цікаво спостерігати, як міняється флора і фауна підводного світу. Поки що вода зелена. Буйні зелені макроцистіси густим лісом оточують тунель з обох боків, їхні гнучкі стебла тягнуться аж до поверхні води. Поміж ними внизу розрослися дрібніші водорості — ламінарії, алярії, фікуси. Дно, а де-не-де і стіни тунелю обліпили цілі колонії коралів, кремнієвих і вапнякових губок, молюсків, розпустили свої пишні павичеві хвости морські лілії.

Вода синішала і синішала, поки зелений колір зовсім не зник. Тепер дно встеляли товсті бурі водорості — майже незворушні, похмурі. Переважали сині, фіолетові, чорні тони. Потім пішли червоні водорості-багрянки. Низенькі, непоказні кущики. Живий світ біднішав і біднішав. Якби не штучне підсвічування, за стінами вже не можна було б нічого розрізнити. На півкілометровій глибині вода спохмурнішала, стала чорно-голубою, а згодом — геть чорною.

Ген заплющив очі. Він не любив цього кольору, цієї глибини і її володарів — істот з білою безбарвною масою, з пукатими телескопічними очима, малорухливих, жадібних. Майже не рухаються, чекають, доки здобич сама не наразиться на їхні роти-пастки чи поки згори не опустяться чиїсь недоїдки…

Вагончик спинився — ніби в подушку тицьнувся тупим носом. Ген зійшов на платформу, що утворювала водночас і невеличку площу. Склепіння над нею яскраво підсвічувалося, і його різноколірні плитки зблискували, сяяли, аби розвіяти у подорожнього неприємне враження від останньої ділянки підводного шляху. Якщо уважніше придивитися до склепіння, то виявиться, що безсистемно, на перший погляд, розкидані різноколірні плитки — квадрати, прямокутники, трикутники — утворюють символічні силуети дивовижних птахів, риб, різних земних і підводних істот, а посередині — людина із жезлом у правій руці. Ні, вона не погрожує тим жезлом, а ніби диригує гармонійним царством живого. По кутках склепіння різноколірні плитки утворювали хитромудрі кетяги нуклеїнових кислот — носіїв спадковості.

Ген штовхнув скляні двері, над якими світилося яскраве табло з написом «Біоцентр». Він не зупинявся, стрічаючи знайомих чергових, відповідав їм легким кивом.

Чим ближче експериментальна лабораторія біокопій, тим безлюдніше, тим тихіше. М’які синтетичні доріжки геть глушили кроки, надійна ізоляція не пропускала сюди жодного стороннього звуку. Доктор відчинив двері операторської. За пультом керування сидів юний оператор. Він здивовано здвигнув бровами:

— Ви так швидко з відпустки, док?

— Ні, мені треба було навідатися додому. От і надумав заглянути до вас. Завтра вранці знову подамся до моря. Чудова там погода. До речі, як це ви умудрилися пропустити змагання? Якщо мене не зраджує пам’ять, ви чудово плаваєте…

— Так, непогано, та моя зміна, — він зиркнув на електронний годинник, — закінчиться тільки за півтори години.

— Шкода… Але я можу вас виручити. Мені все одно нічого робити, посиджу тут, а ви ще встигнете дістатися на узбережжя.

Оператор пом’явся для годиться, але з усього було видно, що пропозиція доктора припала йому до душі. За п’ять хвилин вони розпрощалися.

Ген уважно переглянув щоденник чергового, ковзнув поглядом по приладах. Він зайшов на хвилину в антисептичну кабіну, а звідти спустився в зал. Обережно пробираючись крізь густе плетиво кабелів, труб, приладів, Ген відчував, як колотить в грудях його серце. Ось і контейнер. По східцях піднявся вгору, присів на складаний стілець і заплющив на хвильку очі, намагаючись заспокоїтися. Нічого не виходило. Перед його внутрішнім зором вперто світилося обличчя цієї жінки. Останнім часом вона мало не щодня навідувалася сюди, з нетерпінням чекала закінчення експерименту. Їй так хотілося чимскоріш побачити свого Ізоль-Гола цілим, справжнім! Ну, що ж, я теж хотів…

Перед Геном у розчині з постійною температурою лежав, підтримуваний м’якою поліетиленовою плівкою, його двійник, його копія. Майже копія… Раніше тіла майже не видно було через усіляке начиння. Тепер на ньому лишилося зовсім небагато давачів, та на голові тьмяно поблискував шолом, від якого тяглося пасмо дротів. Через них з матриці надходила остання інформація оригіналу. У пам’яті сплив той день, коли атоми і молекули безформної білкової маси ледь помітно згруповувалися в контейнері і вже можна було помітити контури майбутньої людини. День у день ті контури ставали чіткіші, визначеніші. Ох, як тягнувся тоді час! І він вперше проковтнув космопігулку. А потім — іще й іще… Тоді Ген ні на хвилину не залишав Біоцентр. Треба було додавати точні дози формуючої маси, перевіряти параметри і життєдіяльність кожного органу. Безумовно, без численних колег, без обчислювальної техніки годі було б сподіватися встежити за архіскладним та ще ж і в сто крат прискореним формуванням організму. Та, зрештою, настав день, коли тіло копії досягло розрахованих параметрів і нічим, анічим не відрізнялося від моделі. Але то було тільки тіло — доросле дитя, дорослий новонароджений… Зараз його мозок сприймає останні порції досвіду Гена.

Ген глянув на густо заросле чорним волоссям обличчя, на блідо-рожевий тулуб копії і мимоволі зупинив погляд на родимці біля лівого соска… Точнісінько така, як у нього. Зараз він спить, а через два-три тижні прокинеться, і тоді нічим, анічим не відрізнятиметься від нього. Не знатиме тільки, що провів останній час з дружиною і донькою на Південному пляжі. Він прокинеться і запитає: «Як себе почуваєте, док?» Але ж він може поставити питання по-іншому: «Як вам почувається, моя шановна копія?» А чого ж? У нього на таке запитання буде не менше підстав, ніж у тебе. Аж ніяк не менше. І коли ти спробуєш йому довести, що це він — копія, може не повірити. І теж небезпідставно. А якщо повірить, якщо йому довести, якщо закликати на допомогу свідків? Тоді він може сказати: «То кому ж із нас, док, в ім’я науки, в ім’я експерименту, належить піти в небуття? Чи, може, вас влаштовує моє існування?» Поки що копія — ще не він, як дитя в утробі матері — ще не людина, ще не усвідомлює себе. А потім? Потім буде пізно, добродію док!

Груди двійника через рівні проміжки часу піднімалися і опускалися, було видно, як на скроні пульсує синя жилка. Ген ще раз глянув на нього і спустився вниз.

Він довго ходив по операторській. Скоро мав прийти на зміну черговий оператор. Величезним зусиллям волі доктор примусив себе сісти до пульта. Хтось рипнув дверима. Ген обернувся — вона! Тої ж миті сухо клацнув тумблер — стрілка гойднулася і сповзла до нуля. Подача кисню в контейнер припинилася.

Ген обхопиш голову руками. Його плечі здригалися.

Доктор Ген плакав.

3. КАЦО СПОВІДАЄТЬСЯ

І ЗНОВУ ВИРУЧАЄ АРГОНАВТІВ

Подув свіжий ходовий вітер. Аргонавти надумали економити пальне. Юнга Купчик встромив у дві скаби, міцно прикріплені до будки гвинтами М-8, товсту дровиняку, розправив дві планки, що утворили разом з дровинякою чималий трикутник, заповнений дебелою байковою ковдрою. Вітер напнув її туго, і човен не вельми швидко, але впевнено посунув у південно-західному напрямку, точно додержуючись лінії морського сполучення Стамбул — Гібралтар. Юнга деякий час тримав у руках кінець вірьовки від лівого нижнього кута вітрила, а потім зметикував: її можна прив’язати до стерна.

На ящику, яким накрили мотор, з’явилися дві бляшанки «Сніданку туриста», сухарі, гарячий чай.

Настрій у Купчика був пречудовий. Панько Федорович теж уминав сніданок за обидві щоки. Якби хто побачив аргонавтів у цю хвилину, не міг би не замилуватися їхнім хвацьким виглядом. Моряцький кашкет Галасуна збитий набакир, тільник туго облягає фігуру, особливо — живіт. Обличчя засмагло. На Купчику тільник теліпався мішком, зате замусолений шевйотовий картузик синього кольору, зсунутий на гачкуватий ніс, надавав йому вигляду справжнього морячка. Ні, він скоріше скидався на грека-контрабандиста з відомого вірша Багрицького. Як там сказано? «Эх, Черное море, вор на воре…» Море, щоправда, додержуймось документальної точності, було вже не Чорне, а Егейське.

Та коли пильніше придивитися до нашої екстравагантної парочки, не можна не помітити на чолі Панька Федоровича тіні занепокоєності, стурбованості.

Справа, звісно, не в погоді. Погода з усіх сил вибивається, сприяючи сміливцям. І не за штаньми побивається Панько Федорович. Біс із ними, хан гниють на дні Чорного моря. Не нові були, і в трусах тепло. І навіть молодший ніби. Та й на кормі без штанів прилаштовуватися легше. А пояс залишився, підтримує живіт. І в Чорному морі, і в Босфорі та Дарданеллах, і ось тепер Галасуна не полишають думки про Кацо. Тоді, в Дніпровському лимані, він з переляку поспіхом, без належної і ґрунтовної перевірки взяв його в команду. З обов’язками штурмана Кацо справляється чудово. І все ж його присутність поставила перед Галасуном ряд складних проблем. По-перше, він довго не знав, як звертатися до дельфіна. Взагалі до підлеглих Панько Федорович завжди звертався на «ти». Однак важко було занести Кацо в графу підлеглих. Он метеляє хвостом поперед човна, а захоче — метельне чи до турецького, чи до грецького берега. І що вдієш? Солі йому на хвоста насиплеш? Але ж і на «ви» не годиться. Хоч який кмітливий, а все ж тварюка, не людина. Тим паче — не начальник. Зрештою, біс з ним, можна було б і на «ви», але тоді, звичайно, упаде його, Галасунів, авторитет в очах Купчика. Десь при вході в Босфор Панько Федорович все ж зважився і перестав плутатися язиком поміж «ви» і «ти», твердо перейшов на «ти». Дельфін не надав цьому ніякого значення. Здавалося б, і всім проблемам кінець. Та Галасун звик працювати з кадрами ґрунтовно, спираючись на точні анкетні дані. Туманні теревені Купчика про здібності дельфінів не влаштовували його. Останньої ночі він не міг заснути. У голову закралося тривожне припущення. А що, коли цей Кацо — ніякий не Кацо і взагалі не дельфін, а може й дельфін, тільки підкуплений іноземною розвідкою? Га? Вдає, ніби сам веде їх до Ельдорадо, а тим часом мотає на вус їхній курс. Ех, керівного б товариша та порадитися. Але ж де візьмеш в Егейському морі керівного? Довго марудився Галасун після сніданку. Врешті-решт, таки не втерпів, довелося звернутися за порадою до підлеглого.

— Слухай, Семйон… Тіко ж ти нікому-нікому! Як гадаєш?.. Цей Кацо не підведе нас під монастир? — і виклав свої підозри, припущення.

Купчик не на жарт перепудився. Він раптом пригадав ще одну подробицю з розповідей своєї доньки… І ВПС, і ВМС Сполучених Штатів ведуть посилені експерименти з дельфінами! Галасун аж пополотнів.

— Чого ж ти раніше мовчав? Сім мішків вовни натовк, а таке забув!

Купчик почав виправдовуватись, аполітично послався на старечий склероз.

Треба було негайно вживати якихось заходів.

— Хай зараз же заповнить анкету! Раціо? Раціо! — вирячився Галасун і поліз навкарачки в будку.

В портфелі у нього були, — прихопив про всяк випадок, — бланки анкет і автобіографій. Подав Купчику і його фотоапарат — «Зоркий-3С». Особиста справа без фотокартки нічого не варта.

— М-да… — розгублено мимрив Купчик, — діла… Товаришу капітан, фото я зроблю, а як же він заповнить анкету? Хоч і тямущий, та все ж неписьменний.

— Юринда! — відмахнувся рукою Галасун. — Я не великий грамотій — і то цілих три роки завідував отдєлом кадрів на одному — тіко ж ти нікому-нікому! — важливому заводі. Клич цього анцихриста! Я питатиму і записуватиму, а ти, натурально, слідкуй за його лицем… тьху… мордою. Щоб не збрехав.

— Кацо, Кацо, Кацо! На-на-на, Кацо! — зарепетував Купчик.

Кацо миттю підплив до човна, сперся плавцями на очерет і привітно усміхнувся аргонавтам. Тут Купчик і клацнув затвором фотоапарата. Кацо ніяк не відреагував на фотографування. У Карадагу його фотографували щодня — і наукові працівники, і зайшлі туристи, котрі з весни до глибокої осені не покидають маршруту Карадаг — Планерське.

«Ач, стерво, і зуби скалити навчився! Як же це я смикнув на провокацію?» — картав себе Галасун. Він зняв ковпачок з авторучки, розправив на портфелі бланк і набрав поважного вигляду.

— Бачиш, Кацо, таке діло… Порядок є порядок! Ти, натурально, у нас не на ставці, ми й самі без платні, на ентузіазмі, можна сказати, пливемо. Та поїздка наша — не пусті гульки, і порядок є порядок. Раціо? Раціо! Я питатиму, а ти відповідай. І про анкету нікому — ні слова. Нікому-нікому!

Усмішка на морді дельфіна як здиміла. Він спохмурнів, скривився — серця аргонавтів забилися ще дужче, вони по-змовницькому і без урочистості підморгнули один одному. Кацо тим часом жалібно запищав своїм тонким качиним голосом, намагаючись промовляти якнайроздільніше:

— Починається… Думав — хоч — тут — врятуюся — а — ви — теж — виявляється — такі — ж — нудотники! — В — Карадагу — хоч — сяку — таку — рибку — давали — а — тут — пливи — не — сходь — з — курсу — сам — харчуйся. І — знову — ті — самі — анкети — придуркуваті — запитання… Та — чи — знаєте — ви — що — мені — щодня — потрібно — з’їдати — 15–20 — фунтів — риби… — Коли — ж — я — виловлю — її — якщо — буду — ще — й — анкети — заповнювати?

— Порядок є порядок! Кадри треба зучать! З кадрами треба працювати! — Панько Федорович твердо стояв на своєму.

Кацо мусив відповідати.

Анкета, як і передбачали аргонавти, виявилася дуже і дуже підозріла. З самого початку пішли косяком темні плями. Ні прізвища, ні по батькові Кацо не мав. Національність невідома. Року народження не пам’ятає, каже, ніби у них не ведеться ніякого літочислення. Одне слово, анкета густо рясніла знаками запитання. Перехресний допит затягнувся. Бідний Кацо геть знесилився. Він раз по раз опускався з головою у воду, хрипів своїм дихалом і канючив, щоб відпустили перепочити.

Уже підоспів час обідати. І в Галасуна, і в Купчика бурчало в животах. І Кацо скаржився на голод. Та Галасун наполягав — заповнимо спочатку автобіографію! Але й Кацо виявив упертість. Він заявив, що вельми рознервувався і розкаже автобіографію лише після того, як йому дадуть що-небудь від нервів. «Хоче виграти час!» — одностайно поклали аргонавти, але нішли на поступки, виділили зі своєї дорожної аптеки два десятки крапель валер’янки. Кацо з задоволенням проковтнув ліки, запив водою з Егейського моря, відсапався, помітно заспокоївся і почав…

Автобіографія Кацо завела б у безвихідь найдосвідченішого слідчого, тим паче завкадрами. Кацо говорив так швидко і так багато, що Галасун, — курсів стенографісток не кінчав, чого не було, того не було, — майже нічого не встиг записати. Тим-то я можу тут лише стисло переказати розповідь дельфіна своїми словами разом з тими принагідними зауваженнями, що виникали в аргонавтів-слідчих під час розмови. А почав Кацо здалеку:

— Нас, дельфінів, існує понад 50 видів. Між іншим, ми — не риби. Ми — ссавці і так само, як і ви, дихаємо повітрям. За якихось півсекунди я можу вхопити до 9 літрів повітря. Температура тіла у мене приблизно така ж, як і у вас. Взагалі, я не здивувався, коли ви там, на Чорноморському узбережжі, прийняли мене в тумані за кита. Ми, формально кажучи, справді належимо до підряду зубатих китів. Але ми — дрібні кити, або ж зубаті кити, на відміну від вусатих, які значно більші за нас, але беззубі. До того ж особисто я чималенький, бо я дельфін-бляшконіс, а не якась там примітивна дрібнота з Амазонки чи Гангу… Недосвідчені людці, отакі, як ви, частенько плутають нас з акулами. Але ж в акул плавці ростуть у вертикальній площині, а мої, як бачите, у горизонтальній. Між іншим, наші далекі предки, як і ваші, вийшли з моря і жили на суходолі. Це сталося приблизно 50 мільйонів років тому. (Ач який крутій! Свого року народження не пам’ятає, а 50 мільонів років затямив! Не замакітриш нам голови, голубе, ми не вчорашнії) Потім наші предки повернулися у воду. Зрозуміли: у воді в майбутньому буде вільніше і безпечніше, аніж на землі… (Ач, які нісенітниці верзе! Виходить, дельфінячі предки були далекоглядніші, ніж наші. Не зіб’єш з пантелику. Ми про Дарвіна теж дещо чули!) При цьому нашим предкам довелося пройти повторну адаптацію, наново пристосуватися до умов життя у воді. Тіло наше видовжилося, набуло обтічних форм. Ніс перетворився на дихало — на оцю ніздрю з внутрішнім і зовнішнім клапанами, у яку ви, шановний Панько Федоровичу, були запустили свою кінцівку, і я мало було не задихнувся, бо якраз вийшов запас свіжого повітря… Ноги у наших предків, цілком природно, зникли, навіщо у воді ноги? Замість них виросли плавці. У нас, і в мене зокрема, досі зберігаються в плавцях кісточки пальців. Рудиментарні залишки. Не вірите — помацайте. (Галасун і Купчик помацали плавці, якими Кацо притримувався за очерет, і переконалися: не бреше, справді, у кожному плавці можна намацати п’ять кісточок… Тьху, та й годі! Ну, ну, п’ять кісточок — ще не факт. Послухаємо далі). Сам я родом з Флорідського узбережжя. Там нас водиться сила-силенна. Мене виловили капроновим неводом і, — на жодній військовій базі, присягаюсь усіма своїми десятьма рудиментарними кісточками, не був, — поклали в спеціальний контейнер, відвезли в Севастополь, в Інститут південних морів. Звідти мене забрав кандидат біологічних наук Москальчук в Карадагську філію інституту. Тупішого тупарика, ніж Москальчук, в житті своєму, присягаюсь усіма своїми мозговими звивинами, яких у мене більше, ніж у вас обох, разом узятих, — а це наукою точно доведено, — не зустрічав. Він без кінця ставив мені ідіотські запитання, примушував натискувати якісь кнопки, важелі, влаштовував дитячі ігри — підскоч, перевернися, усміхнися, злови м’ячик. Все це я мусив робити, хоч не мав з того жодного інтелектуального задоволення. Але ж не будеш слухатись — не дадуть їжі. Крім того, я люблю людей, навіть таких малорозвинених, як Москальчук. Між іншим, думки його рухаються повільніше за черепаху. Це там, в акваріумі, я змушений був навчитися розмовляти отак повільно. Я з любові до людей пішов назустріч Москальчуку. Я ж розумів: йому будь-що треба було захистити докторську дисертацію, і якщо я йому не допоможу, він її ніколи не захистить. У нього, бідолахи, не більше 1200 грамів мозку, а в мене все-таки 1700 грамів. Хоч і відчував, що дегенерую, спілкуючись з кандидатом, але терпів. І витримав би все, якби не завгосп філії Тюхтя… Соромно розказувати, але правди ніде діти: половину риби, що виловлювали для мене, він спродував курортникам, а на виручку, купував горілку. Я зовсім охляв і надумав: померти в ім’я науки — надто велика жертва… (А чого ж не поскаржився на Тюхтю Москальчуку чи директорові філії — завгоспа швидко потурили б!) Ех, люди, люди-небораки! Звісно ж, я міг поскаржитися, хоча не терплю навуходоносорів. Але ж я любив Тюхтю. Любив! Душевнішого, сердечнішого чоловіка там не стрічав. Ото проп’є, сердешний, півпайки моєї, прийде пізно ввечері до акваріума, сяде на цемент, покличе мене і плаче гіркими сльозами. Просить вибачити за шахрайство. Немає, каже, тут нічого іншого, що можна було б поцупити. А без горілки, мовляв, не жизнь. І взагалі не жизнь. З дружиною у нього щось не ладилося. Приходила вона якось за чоловіком до акваріума. Як глянув на неї — мало не зомлів. Не доведи господи, обніме така. Задушить! І так жаль мені стало Тюхтю — поклав мовчати. До того ж він нічого не розпитував у мене, не ставив ідіотських запитань, а якось в неділю пощастило йому, наловив два кошики риби. Всю віддав мені. Задаром. Але коли відчув, що сили залишають мене, надумав: доведеться покинути і Москальчука, — хай уже якось дописує дисертацію сам, — і Тюхтю. Я став млявим, неуважним, мені вже не треба було й придурюватися. Дав зрозуміти Москальчукові: досліди слід перенести з акваріума в море, бодай у прибережну зону. Ну, він і вивів мене в район Кузьмичевих каменів. Махнув я йому на прощання хвостом, вибачився та й драпака! Драпака в напрямку Одеси. Прилаштуюся, думаю, до якого-небудь лайнера і гуд бай, Чорне море. Отож, на вас і натрапив. Курс у вас для мене підходящий… (Ага! Сам, виходить, дороги не знаєш, так ти до нас, бо курс підійшов! До Азорських островів, а там і до Флоріди рукою подати!) О люди, люди-небораки! Та я курс знаю ліпше, ніж усі ваші штурмани, разом узяті. І швидкість у мене не те, що у вас: 15–20 вузлів на годину. (Скільки ж це воно виходить? Вузол дорівнює 1,852 км/год. Близько 36 км на годину? Ого! Ого, якщо не бреше). Я ж бачу, що самі ви не доберетеся нізащо… Та ви й з Чорного моря не випленталися б! (Ну, знаєш, спасибі за поміч, але не передавай куті меду. Моторика у нас дай боже. Звірюка, а не мотор!) Та й я ж думав, що нічого мотор. Мені ж все-таки легше плисти, якщо вмостишся на хвилю, що утворює судно… О господи, яка там хвиля від вашого судна! Вас самих треба тягти. І якщо ви й надалі будете морочити мені голову своїми запитаннями, їй-право, покину. Я ще після Москальчука не відійшов!

Після сповіді Кацо важко засопів і пірнув у прозорі хвилі Егейського моря.

Довго мовчали приголомшені аргонавти. Та й хто міг би спокійно вислухати таку сповідь? Галасун то зиркав на хвилі, очікуючи, чи випірне Кацо, то м’яв у руках наполовину заповнені бланки. Купчик махнув рукою — пропав, мовляв, дармовий штурман. Він у глибині душі співчував дельфінові. А може, то було не співчуття, а жаль, егоїстичний жаль — тепер доведеться самому прокладати курс. А попереду ж іще — дай боже…

Галасун плюнув спересердя за борт:

— Ну, й дідько з ним! Раціо? Раціо! Попався б він мені в іншому місці, показав би, як байдики бити! Космополіт! Авантюрист! Це ж, певно, немалі гроші загилили за нього американці, а він філософію розвів і втік з роботи. Літун паршивий! Як би нам через нього не пришили справи. Сприяння при втечі… Це знаєш, чим пахне?!

— Та не переживайте, товаришу капітан, під хвіст йому наше сприяння… Він і без нас…

— І от що обидно: документи не заповнила, бестія! Щось тут не чисто. Ой, не чисто.

Купчик геть осмілів:

— Та кому вони, товаришу капітан, потрібні і що вони дадуть — ці бомажки?

— Но, но! — озвався баском Галасун. — Не балакай лишнього! Зразу видно, ніколи ти й не нюхав керівної роботи. Бомажка в керівному ділі — перве діло! А! Що тобі розказувати… — Але розказувати нікому було, і Галасун сів на лавку, засунув папірці в портфель, притис його до живота і повів далі: — У сорок дев’ятому, пам’ятаю, завідував маслобойнею… Тіко ж ти нікому-нікому! Час сутужний був, і як не той, так той районний товариш, натурально, підсовується: «Чи не можна було б, товаришу Галасун, бідончик олійки?» А чого ж, кажу, можна, присилайте жінку чи кого з дітей, тіко записочку черкніть, бо я ж, самі понімаєте, всіх відповідальних жінок і діток на ліцо не пам’ятаю… Ну, приходить, там хто з бідончиком і з записочкою. Так і так, пишуть, товаришу Галасун, відпустіть подателю сєго обіцяне. З товпривєтом, мовляв, такий-то… Ну, я олійку — в бідон, а товпривєт удома на гвіздок! Скільки на мене суплік писано було усяким відсталим аліментом, а я чхав на ті анонімки. Знаю: ніхто мене не зачепить, бо я записочку начальству під ніс і — з товпривєтом! От! І завсігди так! Де б не служив, за які б государственні ценності не відповідав… Якщо вже ніззя по закону, по квитанції, то, натурально, записочка щоб була. Чи то на кавунчики, чи на сіно, чи на що б не було. Бо мені на самі ценності плювать. Вони не мої і нічиї, а общі. Бомажка була б, а ценностів на наш вік ще стане. Тіко раз в жизні сплохував. Коли ж це було, дай боже пам’ять? Ну, неважно. Тіко ж ти нікому-нікому! Це коли колгоспи зміцнювали городськими образованими кадрами. Так я теж піднімав одне відстале хазяйство…

— А ви хіба і по сільському господарству спец, товаришу капітан? — перебив Купчик.

— Я по всьому, Семйон, спец. Жизнь научить. А по сільському ділу — що ж там особливого розбиратися? Сам на селі виріс, жито з пшеницею не сплутаю. Ну, і всякі народні прикмети, натурально, знаю. К примєру, сонце червоне заходить — жди непогоди. Раціо? Раціо! От у тебе звичка хренова, Семйон. Перебаранчаєш. Про що ж це я хотів?

— Про бомажку.

— Ага! Кажу, один раз осічку дав. Приїхав, значить, піднімаю хазяйство, а тут якраз почали в моду входити ці… як їх? Комсомольські свайби! Ну, до мене підкочується секретар з комсомольського райкому. Так і так, треба організувать показову комсомольську свайбу, та таку, натурально, щоб у всіх районах аж луснули від заздрості, щоб на всю республіку шум. Ну, лічно я, що касаїця передового, прогресивного, завсігди — як штик! Чого ж, кажу, це нам не впєрвой, щоб на всю республіку. Організуємо! Тіко ви пару, кажу, організуйте, бо це, натурально, діло молодьожне. Раціо? Раціо! Ну, десь через тижнів два винюхали вони таку пару, що от-от для загсу созріе, бо молода вже на третьому місяці. Приводять у правління. Точно, питаю, все по закону, по бомажці буде? Кажуть, що так, збираються розписуватися. Ну, тут уже я розвернувся. Половину київських журналістів запросив на свайбу. А інших керівних товаришів — з району, з області… Тьма! Не село, а ярмарок. Що касаїця пропаганди передового, я завсігди — як штик! І нічого не пожалію. Од серця одірву! От! Раціо? Раціо! Виписую молодятам в подарунок корову з телям. Свиню, себто кабанчика. Раціо? Раціо! Грошову премію в размєрі… Забув. Раціо? Раціо! По годиннику їм по золотому. Раціо? Раціо! І він на фермі, і вона. Щоб уставали вчасно. І це ще не все, кажу молодятам. Я вам, кажу, з сільмагу — гарнітурчик. Заграничний! Але це вже тіко на временне пользування, на свайбу. Для комплекту. А після свайби, натурально, повернете, бо я його в сільмазі по домовленості візьму — тіко на свайбу. Ну, свайба була! Птахарню і свинарню, натурально, переполовинили, а на випивку з каси пішло! Умовив членів правління — передове треба завсігди поширювать і зачинателем буть. Два тижні село гуло. А по радіо, а в газетах — так уже розписали нашу свайбу! На всю республіку шум! Ну, відгуляли, роз’їхалися… Викликаю молодого. Так і так, мовляв, щасливої сімейної жизні, а гарнітурчик не забудь же повернути… А він на мене, як баран на нові ворота. Який, питає, гарнітурчик? Я його на правління викликаю, а він каже, що ніякої такої домовленості не було. Я кулаком — об стіл, я кричу, а йому хоч би що. Де, каже, доказатільства? Раціо? Раціо! Виводжу його в коридор. Ах ти ж такий-сякий, кажу, молодьож передова називається, чи не в Сірка очі позичив? А він мені: а це вам, товаришу голова, наука, щоб не займалися цим, значить, ну… окозамилюванням. Раціо? Раціо! Ну, пішов шум тут такий по селу, а потім в район, а потім — в Київ. Шуму було, натурально, більше, ніж на свайбі. Правда, про це вже не писали і по радіо не передавали. А ти кажеш — бомажка! Була б у мене розписочка — я б з товпріветом і — будь здоров! На слово, Семйон, нікому не можна вірити. Нікому-нікому!

— Так це вас за свайбу, товаришу капітан, і зняли? — перепитав Купчик.

— Но-но! — насупився Галасун. — Не балакай лишнього. Мене ніколи не знімали, бо я завсігди за передове і прогресивне. Мене завсігди переводили, переводили на відповідальнішу ділянку, де якраз треба піднімать, уперед рухать діло. Раціо? Раціо! — Галасун піднявся з лавки і гордовито повів плечима: — Я їм ще покажу! Такі кадри, що в огонь і воду готові і за все передове, завсігди згодяться. Тіко ж ти нікому-нікому!

Зайняті балачками, аргонавти і не помітили, коли ущух вітер. Ковдра-вітрило давно вже обвисло. Тільки тепер капітан побачив, що судно в дрейфі.

— От ти завжди, Семйон, брехні всілякі розводиш, а про діло забуваєш. Згортай ці онучі та заводь мотор.

Юнга згорнув вітрило, обв’язав його разом з дрючком мотузкою і заходився поратися біля мотора. Мотор, при всіх своїх перевагах, мав одну ваду. Хазяїн так поставив його в човні, що корбу вже не було як прилаштувати. Заводити доводилося досить примітивним способом — намотуй пасок на маховик і смикай. Купчик розперезався, намотав на маховик пояс. Смик! Глухе чах-чах… Смик! Чах-чах…

Минуло півгодини. Хазяїн-дідок не брехав: головне завести, а там піде — не зупиниш. З Купчика вже третій піт зійшов, а моторяка тільки сопе та кахикає, як його колишній господар. Семен Михайлович знесилено присів на лавку.

— Може, ви, товаришу капітан, розпережетесь. У вас пояс довший, бо мій розгону не дає.

Галасун з готовністю розперезався і простягнув реміняку юнзі.

— Хе! Хе… Ні, ви вже самі, товаришу капітан, спробуйте. У вас руки таки довші, бо мої розгону не дають. Віддихаюся трохи.

Галасун набурмосився, але заявив бадьоро:

— Ми його, звірюку, з ходу зараз! Раціо? Раціо! — Він, крекчучи, зігнувся над мотором.

Смик! Кахи-кахи… Смик! Кахи-кахи…

Минуло ще півгодини. Аргонавти сиділи на лавці, витирали мокрими тільниками лоби. Саме цієї миті над бортом показалася голова Кацо:

— Як — діла — морячки?

Морячки тільки сопли.

— От що! — подумавши, мовив Галасун. — До кожного діла раціоналізацію треба прикласти, передове щоб, натурально, прогресивне. Раціо? Раціо! Неси, Семйон, шнур.

Панько Федорович намотав капроновий шнур на маховик, обернувся з вільним кінцем до Кацо:

— Виручай. Тримай кінець добре в зубах, і — на всі свої вузли від човна! Раціо? Раціо!

Кацо охоче затис шнур гострими зубами і — геть від човна вбік! З вихлопної труби: кахи-кахи-кахи… Мотор зайшовся глибоким суцільним кашлем, ніби вхопив гостре запалення обох циліндрів. Коли Кацо відплив уже метрів за сімдесят від човна, з труби вирвався густий-прегустий клубок диму, а за ним — п’ятиметровий язик вогню і — тах-тах-тах-тах-тах! Моторяка-звірюка, технічне диво атомного віку, найнадійніший у світі Л-6 запрацював!

4. ПОЗАЧЕРГОВЕ ЗАСІДАННЯ РАДИ ДЕСЯТЬОХ

ПЕРЕПОЛОХ НА ЕЛЬДОРАДО

Енц нервував. До початку позачергового засідання Ради десятьох лишалося менше двох годин, а… Надто все це скидається на дешевий першоквітневий жарт! Кілька ідіотських фраз, певно, цілком випадкових, а клопоту по саму зав’язку. І чого це Міс-і-Сіпі так заповзятливо вхопилася за ті кілька слів? Якщо реагувати на всі потойбічні викрутаси, ніяке снотворне не допоможе. Треба змінити роботу. Самому починає верзтися казна-що! От тільки з’ясує все з цими київськими хохмачами і обов’язково і перекваліфікується. Обов’язково!

Він вийшов з-за столу, зупинився на хвильку біля невеликого акваріума, бездумно спостерігаючи за метушнею рибок. Вони тицялися носами в мініатюрні камінчики, ніби обнюхували м’яке волоття водоростей, снували з кутка в куток.

— Точнісінько, як ми! — чортихнувся Енц і підійшов до столу.

Натиснув клавішу селектора.

— Ну, що там у вас?! — запитав сердито, різко.

Мелодійний дівочий голос незворушно повідомив:

— Як і раніше, добродію Енц. Крім висхідного матеріалу, нічого нового.

— О-о-о! — майже простогнав Енц. — Висхідний матеріал… Матеріал! Анекдот, першоквітнева київська хохма, а не матеріал. А ви, люба Па-де-Па, невиправні. Поменше б слухали оті потойбічні джазики, було б, повірте, ліпше і для нас, і для вас. Тоді ви, певно, зуміли б дати раду цим кільком ідіотським фразам…

— Я не розумію, добродію Енц, який стосунок мають…

— А що ви взагалі розумієте, дівчисько?! — уже не міг себе стримати Енц. — У вас тільки танцюльки в голові. А це має безпосередній стосунок до роботи. Розумієте?!

— Зрозуміла, — так само незворушно звучав дівочий голос. — Зрозуміла, о вельмишановний добродію Енц. Вам слід перепочити в бухті Дельфінів. У вас розлад нервової системи і…

— Що-о-о? — заволав Енц. — Чи не забагато дозволяєте собі? Га?! — Селектор мовчав. Дівчисько відімкнулося. — Ще тільки цього мені бракувало! Дискусійний клуб, а не інформаційний центр!

Енц пирхнув і помчав до операторської.

Операторська являла собою просторий прямокутний зал. Прозоре склепіння підпирали ребристі золоті колони. Вони виходили крізь склепіння і товщу води на поверхню океану. Там колони завершувалися концентричними майданчиками, на яких встановлені антени, різні звуковловлюючі прилади. Сигнали від приладів надходили по кабелях, прокладених у колонах, сюди, в операторську, до блоків електронно-обчислювальних машин, що фіксували сприйняту інформацію.

Все тут вражало чистотою, довершеністю форм і ліній, все пишалося своєю надійністю, точністю. І відтак ще більше все дратувало тепер Енца. Він ніяк не міг повернути втрачене самовладання. За своїми столиками на стільцях-вертушках сиділи оператори в синіх робочих блузах. На нагрудних кишенях блуз виблискували сталеві значки з літерами «ІЦ». Енц швидко відшукав очима Па-де-Па. Те, що побачив і почув, переповнило чашу його терпіння. На столику Па-де-Па блимав блідо-зеленим вічком звичайнісінький контрольний радіоприймач-транзистор… З Лондона якраз вели передачу для любителів джазової музики. Па-де-Па сиділа, засунувши руки в кишені шортів, і поводила станом в такт музиці.

Енц постояв біля неї. Скреготнув зубами. Вимкнув транзистор і, намагаючись говорити якнайспокійніше, зауважив:

— Коли ваші батьки, Па-де-Па, зважилися збільшити населення Ельдорадо на одну одиницю, вони забули, певно, порадитися з Біоцентром. Вони й не підозрювали, що їхні гени дадуть у сумі такий невтішний результат.

Па-де-Па привітно усміхнулася йому у відповідь:

— Добродію Енц, ви не позбавлені спостережливості. Але ж зрозумійте: коли мої батьки здійснювали цю відповідальну акцію, я ще не могла допомогти їм розумною порадою.

— Чому ви в робочий час відволікаєтеся дурницями? — вже спокійніше запитав Енц. — Зрозумійте: за якихось півтори години я мушу доповідати!

І тут личко дівчини спохмурніло, кирпатенький ніс вкрився рясними крапельками поту, а на віях забриніли сльози:

— Хіба я винна, добродію Енц? Анічогісінько не виходить. Я все звірила, все!

— Заспокойтесь. Ну, заспокойтеся, Па. Ви мене роздратували, образили, а я ще тепер маю й утішати вас. Чи не так? Киньте ці дівочі вибрики і відповідайте до ладу. Чуєте?

Дівчина втерла носовичком очі, звелася з вертушки і повела Енца мимо блоків, вишикуваних попід стіною.

— Що я можу розповісти вам? Ви ж знаєте, що ось цей блок мовчав з того часу, як його поставили тут. А ви знаєте, що поставили його ще задовго до того, як мої батьки зважилися… Як тільки засвітилася сигнальна лампочка, я миттю ввімкнула магнітофон, фіксатор координат і контрольний приймач. Розмова записана чисто. Чи не так? Ви звеліли перевірити, хто такі автори розмови. Я закодувала їхні прізвища і звірила на всіх блоках пам’яті, на всіх…

— Повторіть, будьте ласкаві, на яких саме.

Дівчина ображено надула губи — знову не довіряють! — і почала перераховувати, загинаючи пальці на лівій, а потім на правій руці:

— Блок видатних державних діячів, блок учених і винахідників, блок письменників-фантастів, блок уславлених мандрівників, блок шизофреників з ідеєю фікс, блок вундеркіндів, блок диктаторів…

— Гаразд, годі! І що ж?

— Ну, нема, не зафіксовано у нас ніде таких прізвищ, добродію Енц, — знову готова була заплакати Па-де-Па. — Галасун і Купчик, Галасун і Купчик… Нема! Вони тривіальні, пересічні. Вони не видатні! Що я можу вдіяти?

Енц пошкріб пальцем за вухом і роздратовано пробурмотів:

— Казна-що! Казна-що! Мільярди, трильйони одиниць інформації! Гори непотребу!

Саме в цей час блок, наладований на розмови про Ельдорадо, ожив. Сигнальна лампочка контрольного приймача засвітилася. Енц і Па-де-Па почули голоси Галасуна і Купчика…

●

Позачергове засідання Ради десятьох викликало неабияку зацікавленість ельдорадців. Такого в історії Ельдорадо ще не було — Форум не міг вмістити всіх, хто прийшов. Енц поспішав, не встиг й переодягнутися. Йому все ж вдалося пробитися крізь величезний натовп, що заповнив площу Подій перед Форумом, — кожного члена Ради всі добре знали. Енц вискочив на арену вчасно — за кілька секунд білий круг членів Ради повільно піднявся вгору, підтримуваний масивною гідравлічного колоною. Цей обгороджений круг дуже нагадував пристрої на наших аварійних машинах, на яких електрики вирушають лагодити тролейбусні лінії чи прикрашати вулиці святковою ілюмінацією. Тих, що сиділи за круглим столом, добре бачили всі глядачі, що переповнили Форум. Що являє собою Форум? Уявіть собі, що ви потрапили всередину величезного порожнього яйця, котре наполовину — тупішим кінцем — врите в дно океану, а гостроверхим кінцем сягає поверхні води. Форум вуликом гув.

Цього разу головував Геродотіус, високий ставний дідуган з довгою білою бородою, з буйною чуприною на голові. Біла лискуча туніка вельми імпонувала йому. Він скидався на пророка.

— Вельмишановні члени Ради, добродії і добродійки, усі співвітчизники! — без поспіху почав Геродотіус. — Теперішнє засідання скликано з ініціативи добродійки Міс-і-Сіпі. Та й без того нам все одно довелося б зібратися. Безпосередніх приводів два — категорична відмова екс-космонавта Тау регенеруватися і, делікатно висловлюючись, припинення експерименту, яке вчинив доктор Ген. Мусимо, отож, знову повернутися до кардинальної проблеми — існувати нам і надалі під захистом системи маскування чи легалізуватися? Двісті років тому я висунув концепцію активного приєднання потойбічного світу до нашої цивілізації. Концепція зустріла тоді переконливий опір. «Прогрес і бомби — речі несумісні», — так твердили мої опоненти, і їхня думка взяла гору. «Вичікувати і не втручатися!» — гасло, під яким ми йшли дотепер. Нині з’явилися прихильники ідеї мирної легалізації. У нас нема жодних засобів насилля, ніякої зброї, крім сили розуму і фактів досягнень. Прошу висловитися з цього приводу.

Перший зголосився на слово люб’язно запрошений на засідання доктор Синапс. Він коротко переказав факти, навів статистичні дані, наскільки зросло споживання космопігулок серед ельдорадців старших поколінь, і дав стисле резюме:

— Ми досягли практичного безсмертя. У кожного з нас у запасі вічність, безмір часу. Але безмежність часу вимагає безмежності простору, а саме простір ми й втратили. Дбаючи про маскування, ми практично припинили космічні дослідження, полишили спроби зв’язатися з планетами, на яких оселилися наші співвітчизники. Безсмертя втратило свій сенс. Вічність, безмір часу починають обтяжувати нас, бо не маємо інтригуючої мети. Тому й почастішали випадки підстьобування часу з допомогою космопігулок. Ми пускаємо на вітер те, чого так добивалися, на що потратили стільки зусиль! Час не дає нам справжньої насолоди. Не дає! І рішення космонавта Тау, якщо тверезо зважити все, цілком нормальне, логічне. Безконечне самовдосконалення в замкненій, ізольованій системі неможливе. А ми з’єднали кінці спіралі розвитку. Вийшло замкнене коло на зразок нашої спіральки. Виходу в невідоме нема. Чи може безконечно розвиватися складна система у замкненій спіралі? Ні! Замкненість позбавляє можливості активної і доцільної саморегуляції. Сподіваюся, всі читали мій останній роман «Межі нема», де я розвиваю зокрема й ці ідеї, і тому не буду повторюватися… Відтак, якщо й надалі становище не зміниться, ми так чи так змушені будемо повертатися до пройденого, застосовувати засоби примусу, а може, й насилля. Ми змушені будемо поновити державні інституції — регламентувати, забороняти, карати. Така необхідність вже й тепер виразно вимальовується.

— Крім того, привертаю вашу увагу до одного досить важливого психологічного фактору. У багатьох з нас зростає почуття невдоволеності, невлаштованості, хоча, здавалося б, ні матеріально, ні духовно ми вже нічого не потребуємо. Людина, як би вона не була забезпечена, яких би інтелектуальних висот не сягнула, не перебуватиме все ж у стані гармонії, якщо знає: поруч існують цивілізації, де ще ллється кров, де люди зазнають голоду, примусу, насильства! Це стало особливо ясно після того, як ми почали — з метою збагачення інформації — користуватися потойбічними телесупутниками. Либонь, цілковита, завершена гармонія взагалі недосяжна, просто несумісна з нормальною цивілізацією, що безупинно розвивається.

— Отже, модель щастя, на монтаж якої ми витратили стільки часу і зусиль, виявилася істотно неповною. Вона далі не може служити нам надійним орієнтиром. Останнім часом я сумніваюся, чи можлива взагалі повна модель щастя. Адже вона має врахувати всі — геть усі — зв’язки ельдорадців: від найінтимніших до всекосмічних. Вона має передбачити все, що відчуває і знає ельдорадець, і навіть те, чого він не відчуває і не знає, але відчуває і знає суспільство в цілому… У всякому разі, наша модель виявилася надто обмеженою і, не побоюся сказати, примітивною. Напевно, я не вдався б до таких категоричних дефініцій, якби ініціатором монтажу моделі був хтось із присутніх, а не я. Тепер цілком відповідально заявляю: я виявив тоді наївність, якщо не легковажність. Не можна, принципово неможливо раз і назавжди пізнати якісь доконечні закони розвитку суспільства, якісь правила щастя кожного громадянина. Можна пізнавати лише загальні, до того ж не закам’янілі закономірності і керуватися ними. А взагалі кажучи, і життя суспільства в цілому, і життя кожного з нас — це гра. Захоплююча гра з безліччю несподіваних поворотів. Я хотів усе звести до стрункої системи завчених ходів — і припустився прикрої помилки. Ми захистили Ельдорадо від несподіванок надійним щитом — і теж помилилися! Я не закликаю, проте, до анархії. Аж ніяк! Треба вести гру благородно, чесно, керуватися доцільними, гуманними міркуваннями. Але захоплено вести гру, а не вкладати життя в жорсткі догматичні правила.

— Де ж вихід? Або покинути Ельдорадо, цей золотий уламок Атлантиди, покинути планету Земля, якщо ми сумніваємося в можливості легалізації, або ризикувати. Легалізуватися, вимкнути назавжди систему маскування.

Геродотіус запросив до круглого столу наукового керівника Біоцентру, чорнявого молодика, який, очевидно, жив у другому, а може, й у третьому періоді. Він сів у крісло доповідача, яке щойно звільнив Синапс, і трохи помовчав, збираючись з думками.

— Парадокс… Парадокс? — замислено мовив молодик. — Я дедалі більше переконуюся, шановні добродії, що ніякого парадоксу тут нема. Доктор Ген мав певні підстави припинити експеримент. Звісно, дуже прикро, що не можемо повернути Ізоль-Гола до нормального життя. Що ж, треба пошукати інших шляхів. А видумка з біотекою, очевидно, безглузда. Справді, навіщо кожному з нас матриця безсмертя? Нещасні випадки? Але ж служба безпеки працює настільки бездоганно, що… Катастрофа у 2908 році в районі Сибіру була останньою. Мушу згодитися з доктором Синапсом — за даних обставин нас починає обтяжувати безсмертя. Я сам споживаю пігулки часу, хоча розумію, наскільки це негідно, чи як тут висловитися… Час, шановні добродії, тягнеться неймовірно довго. Ми ніби на космічному кораблі, відірвані від планети, взагалі від планет, і разом з тим нікуди не летимо. Тим-то й захищаємося пігулками, до яких змушені були вдаватися колись наші космонавти. Вони хотіли скоріше побачити своїх. А ми — кого?..

— Коротко про інші роботи. Вони тривають. Але, мушу визнати, мене тривожить безконечне вдосконалення досконалого, того досконалого, що цілком забезпечує наші потреби. Шляхом селекції, добору, радіо- і хімічної мутації ми вивели сорти рослин, породи тварин, які разом з продуктами океану повністю забезпечують наші потреби в харчуванні, і щодо кількості, і щодо якості. Лише деякі психологічні фактори не дозволяють нам синтезувати основні харчові продукти безпосередньо з повітря. Адже структуру майже всіх ферментів розгадано. Породи швидкоростучих дерев забезпечують наші потреби в деревині.

— До речі… Мало не забув. Вельмишановні члени Ради десятьох! Як накажете чинити щодо радіації? Ви знаєте, наші термоядерні установки не викидають у навколишній простір жодного рентгена. Але ж рівень навколишньої радіації досить високий. Нам він, звісно, не загрожує. Ми його надійно нейтралізуємо в атмосфері Ельдорадо, у водному середовищі, що нас оточує. Ми, якщо знайдете за потрібне, будемо нейтралізувати його в глобальних масштабах. Ні теоретично, ні практично це не становить особливих труднощів. Якихось два-три роки напруженої роботи… Але ж ні я, ні мої колеги не можемо взяти самі на себе відповідальність… Я хотів би почути сьогодні вашу думку. У мене все.

Знову попросив слова Семирозум. Він твердив, що його не зовсім правильно зрозуміли. Він в принципі теж за легалізацію, але просить добре зважити, як саме це слід зробити. Просто так демаскуватися і оголосити — ми є? Беріть наші здобутки і користуйтеся… Думаєте, у потойбічному світі мало здобутків розуму, величезних матеріально-технічних сил?.. Але ж вони ніяк не можуть домовитися між собою про їхнє доцільне і тільки мирне використання. А тут ще й ми зі своїми дарами… Дари — і матеріальні, й інтелектуальні — взагалі ховають у собі небезпеку. Взагалі було б дуже небезпечно, якби потойбічний світ раптом узнав про наше існування і почав сподіватися: ось хтось прийде і розв’яже всі наші проблеми. Сторонній проблем ніколи не розв’яже, він може тільки допомогти, допомогти дуже обачно, з тактом, умінням. Наше золото, це наше прокляття, яке забирає стільки зусиль у видобутку потрібних корисних матеріалів і металів, стає, на мій погляд, непереборною перепоною, у всякому разі, дуже важкою перепоною на шляху до легалізації. Наше золото, за розрахунками спеціалістів, у 4898 разів перевищує золоті запаси всіх національних банків потойбічного світу. Воно нам зовсім не потрібне, ми могли б адекватно — так на так — обміняти його на граніт чи на чавун. Та можете уявити, що станеться на потойбічних ринках, коли ми викинемо своє золото? І хто дасть гарантію, що вони домовляться між собою, як його розподілити? Щоправда, добродійка Міс-і-Сіпі — була у нас така приватна розмова — звинуватила мене в об’єктивізмі. Мовляв, не враховую я, що потойбічний світ не однорідний. Невже мені треба переказувати інформацію, що надходить з району Південно-Східної Азії? Тут ще питають, чи можна нейтралізувати радіоактивні опади в глобальному масштабі. Ось іще вам один приклад того, наскільки важка і складна проблема, що постала перед нами. Не нейтралізувати? Негуманно, злочинно. Нейтралізувати? Теж негуманно і злочинно. Ми приспимо пильність потойбічного світу, там подумають, що радіація зникає сама по собі, а, отже, нема чого боятися, можна відкинути будь-який контроль за використанням атомно-водневої енергії. Головуючий не втримався, перепитав:

— То що ви пропонуєте, добродію Семирозум? Усім переселитися в океанаріум, геть забрати все з поверхні Ельдорадо і чекати, поки потойбічний світ позбавиться всіх своїх суперечностей, а вже потім об’явитися? Так?

— Я цього не пропоную, добродію Геродотіус. Ми можемо дочекатися, поки там не вибухне атомно-воднева війна і тоді, тоді… не знаю.

— Чого ж? Тоді ми опинилися б у дуже виграшному становищі, — вів далі Геродотіус. — Ми вилізли б з океанаріума, демаскувалися і з’явилися на материки, як великодушні ангели-спасителі. Нейтралізували б радіоактивні опади, врятували б залишки людства і запропонували свої послуги в реставрації цивілізації. Дуже мило, добродію Семирозум, дуже мило б з нашого боку…

Семирозум гірко усміхнувся:

— Я ціную вашу іронію, добродію Геродотіус, але й сам добре усвідомлюю складність нашого становища. Та, на жаль, я не можу запропонувати жодної конструктивної ідеї. Не можу.

— Тож-то воно і є, — похитав головою Геродотіус. — Мало самого розуміння… Як бачите, добродійко Міс-і-Сіпі, це все не так просто…

— У всякому разі, треба пробувати. Треба пробувати контактуватися! — рішуче змахнула рукою Міс-і-Сіпі. — Невдачі минулих, далеко минулих спроб, повторюю, не мусять нас кидати в розпач. Потойбічний світ теж не стоїть на місці, все міняється, вельмишановні колеги. І якщо ці два сміливці справді з’являться в районі Ельдорадо, чому б нам не прийняти їх? Якщо там знову не повірять в наше існування — гірше нам не буде. Якщо повірять — почнуть і вони шукати способів контакту.

— Правду кажучи, я поки що мало вірю, що ці двоє шукають саме нас, — розважливо проказав Геродотіус. — Легенда про Ельдорадо міцно укорінилася в тому світі саме як легенда. З кожним роком у дива там вірять дедалі менше. Дива стали суто космічною галуззю. Вони вважають, що Земля вже не піднесе їм нічого надзвичайного. До речі, добродію Енц, ми вам доручили з’ясувати, що воно за сміливці, ці двоє…

Енц нервово засовався на своєму стільці.

— Вельмишановні члени Ради… Мені соромно займати місце доповідача. Мені нема чого доповісти. Дозвольте з місця?

Йому дозволили.

— Інформаційний центр, власне, його потойбічний відділ, багато чого знає. Я можу вам подати списки парламентаріїв, урядів, міністрів, диктаторів, артистів, спортсменів… Я можу показати вам на карті місцерозташування всіх військових баз, місцеперебування всіх підводних атомних човнів. Я можу… Але я не можу, на жаль, сказати, хто такі ці Галасун і Купчик. Блок, зладований на розмови про Ельдорадо, зафіксував діалог, який ви вже чули тут — і все. До речі, якщо ми ухвалимо спілкуватися безпосередньо з ними, то всім, хто захоче спілкуватися, треба буде вивчити українську мову. Галасун і Купчик користуються українсько-російським варіантом. На ІЦ лише один спеціаліст по дешифруванню з української мови. Та й того я мусив перекинути на китайські блоки… Нас може виручити, правда, Ізоль-Гол. До речі, я мушу повідомити вам невеличку подробицю. Перед тим як іти сюда на засідання… одне слово, десь годину тому локатор вловив іще одну розмову цих киян. До речі, один із них, як ви помітили, завідувач. Але чим він завідує — науковим центром чи дитячим садком, невідомо. Так от, колега завідувача знову говорив про ту карту і назвав на цей раз наші точні координати: 35° північної широти, 30° західної довготи.

Увесь Форум завмер. Члени Ради десятьох німо зиркали одне на одного.

Перший отямився головуючий.

— Де вони зараз?

— В Е-егейському морі, на т-траверзі Афіни—Ізмір, — затинаючись, доповів Енц.

— Які засоби їхнього пересування?

— У всякому разі, це не лінкор, не лайнер. Очевидно, спортивне суденце, яка-небудь яхта… Таких яхт, усіляких ботів, надувних човників із зірвиголовами чимало нині шастає по всіх морях і океанах. Людям потойбічного світу, напевно, починають набридати комфорт і надійність, вони шукають боротьби зі стихіями без панцирів цивілізації, шукають первісних насолод…

— Та замовкніть же, нарешті, добродію Енц! — не втримався Геродотіус. — Нас нині мало цікавлять ваші припущення. Де і як вони взнали наші координати, питаю я?

— А звідки мені знати?! — ображено пирхнув Енц. — Моя апаратура вислуховує потойбічний світ. Коли хочете знати достеменно, що робиться на Ельдорадо, організуйте внутрішнє підслуховування.

Форум приглушено загув, трибуни сколихнулися — ніби раптовий вітер пройшовся по рядах. Геродотіус вигукнув:

— Цього тільки нам бракує! Ми скоріше згодимося злетіти з усім своїм високонадійним гамузом у повітря, ніж підслуховувати одне одного. Я навіть не можу припустити такого, щоб хтось із ельдорадців самочинно, з власної ініціативи, без згоди співвітчизників видав у потойбічний світ наші координати. До того ж це, наскільки мені відомо, практично майже неможливо.

— Бачите, добродію Геродотіус, до чого ми докотилися зі своїми благодійницькими намірами… — озвався доктор Синапс. — Добродій Енц має певну рацію. Якщо вже ми маємо потойбічний світ за таку собі піддослідну зону, якщо ми вважаємо, що це етично — збирати про них геть усю важливу інформацію, то чому б нам не влаштувати розслідування тут, у нас?

Трибуни вибухли вигуками обурення, пронизливим свистом. Геродотіусу довелося чи не вперше в історії Ельдорадо скористатися сиреною голови засідання.

Коли хвилювання потроху вляглося, з місця підвелася Міс-і-Сіпі.

— Вельмишановні колеги і всі ельдорадці! Було б найгірше, якби ми піддалися страхові, тим паче — підозрі. Це може бути і звичайнісінька випадковість…

— Дуже мила випадковість! — зауважив Геродотіус. — Якщо не брати до уваги кількох жалюгідних мінут, то координати можна вважати точними. До того ж, добродійко Міс-і-Сіпі, звідки це ви взяли, що хтось зібрався когось підозрювати чи віддаватися в обійми страху? Даруйте мені, але я змушений нагадати: сьогодні на засіданні головую я. Не поспішайте з резюме. У вас є якась конкретна пропозиція?

— Є. Я пропоную провести референдум. Хай проголосують всі добродії ельдорадці, що досягли повноліття.

Хоча стіни Форуму і зведені з особливо надійних матеріалів, але тої хвилини, здалося, вони задвигтіли, здригнулися від грому вигуків і оплесків. Ті вигуки і оплески могли означати тільки одне — схвалення.

5. ТРАУР У КИЄВІ

І БУРЯ В АТЛАНТИЧНОМУ ОКЕАНІ

До карти, до тих капосних координат, що стали причиною такого шарварку у Форумі, я ще повернуся, геть усе з’ясую документально, надійно. А тепер час згадати про головних героїв — наших відважних аргонавтів. Не забули про них, цілком зрозуміло, і в Києві.

27 серпня надвечір в коридорі загальної квартири на Верхньому валу тричі задеренчав дзвінок. Розалія Юхимівна, не відриваючи очей від телевізора, кинула:

— Соню, наче до нас.

Соня, не відриваючи очей від потріпаного детективу «Кінець таємничого резидента», кинула:

— А! Хто до нас може прийти…

— Ти хоча б у суботу вийшла, провітрилася.

Соня не вшанувала матір відповіддю. Дзвінок у коридорі знову озвався тричі. Розалія Юхимівна, ох-ох-ох-каючи, важко підвелася з дивана, покритого витертим килимом. Пересуватись їй, з усього видно, було важко. Взагалі невідомо, яким чином ноги утримували її тіло. Здавалося, якби раптом кохтина на Розалії Юхимівні тріснула, то тіло так би і поповзло важкими кавалками тіста на підлогу. Але кохтина не тріскалась, і Розалія Юхимівна поволі почовгала коридором. Відчинила двері; побачила низеньку сухорляву жіночку.

— Тут живуть Купчики?

— Тут, — Розалія Юхимівна ступила обіч, даючи дорогу незнайомій.

Пропустила гостю в кімнату, запросила сісти. Соня і очима не повела, тільки гмикнула щось нерозбірливе у відповідь на привітання.

Сухенька зморщена жіночка примостилася на краєчку стільця, відрекомендувалася.

— Галасунша я. Мій чоловік разом з вашим робив. Недовго, правда…

— О-о-о! — сплеснула руками Розалія Юхимівна і, незважаючи на огрядність, заметушилася по кімнаті, навіщось зайшла у сусідню, а потім вибачливо до гості: — Я зараз, я на кухню, а ви тут уже посидьте, телевізор подивіться…

Гостя, ніби захищаючись, заперечливо підняла руки: «Не треба. Нічого не треба. Я тільки-но обідала».

Господиня все ж почастувала гостю чаєм з домашнім печивом. За чаєм і з’ясувалася мета візиту Галасунші до Купчиків.

Галасуна поставили завідувати пунктом прийому утильсировини на початку 1966 року. Сім’ї Галасуна і Купчика ще не встигли перезнайомитися, як годувальникам випало вирушити в далекі краї на відповідальні заготовки. За домовленістю, кожен з них вдома сказав одне й те ж. Їду, мовляв, у відпустку разом з співробітником — в будинок відпочинку спортсменів-рибалок «Кринки» імені Остапа Вишні на Херсонщині. З Херсона Галасун і Купчик послали дружинам листи ідентичного змісту: до місця відпочинку добрався щасливо, листів не писатиму, бо ніколи, дуже добре клює, жди додому з сушеною і копченою рибкою, можливо, затримаюсь ще на місяць. Аргонавти точно розрахували: за місяць, за два вони виберуться на такий оперативний простір, де будуть недосяжні не лише для жінок, а й для набагато прискіпливіших інстанцій. Дружині Галасуна тим часом почали верзтися дивні сни, і оце, взявши за п’ять копійок у довідковому бюро адресу Купчика, прийшла поділитися своїми тривогами. За чаєм вона переповіла Розалії Юхимівні свій останній сон:

— Стою я, знаєте, наче на березі моря з моїм Пантюшею. Коли це виринає кит-риба і отак до нас, під берег пристає. Пантюша обнімає мене, прощається, вилазить на кита. Тут іще якийсь невеличкий чоловічок сунеться за ним. Слизько їм на киті, незручно, от-от посковзнуться — і в море. Я аж стогну, аж хропу уві сні зі страху. Але нічого, прилаштувалися — ухопилися міцно за цівку, що пирскає з китової голови. Розвернувся кит, теліпнув у мене під носом хвостякою — і гайда в море. І попливли вони, і попливли… А я, хоч і стою на березі, бачу, де пливуть… Якісь усе не наші землі, государства. То ніби крокодили хочуть їх поцупити з кита, пащами зубатими клацають, то хвиля от-от змиє… А потім — тьма, нічого. Хоч і сплю, а знаю: минуло вже немало днів, а я знову стою на тому ж місці, виглядаю з моря кита. От і показався він, а на ньому, вхопившись за цівку, стоять Пантюша і той незнайомий чоловік. І на головах у них золоті корони, як у царів. І впізнаю Пантюшу, і не впізнаю, бо геть молодим він став, точнісінько таким, як тоді, коли тільки побралися. Пристають… А Пантюша на мене і не глянув. Узяв попід ручку свого дружка, пішов берегом угору, а перед ними коток величезний розмотується, розмотується, килим небаченої краси під ноги стелиться. І звідки тільки набралося — наро-о-о-ду! Все квітами, букетами їх засипають, а жінки і навіть дівчата вибігають на килим, цілують Пантюшу і його дружка, а вони йдуть і йдуть, піднімаються на гору, а там казьонний дом високий-високий стоїть, і солдати віддають їм честь, попід руки беруть. А я так і залишилася на березі, а біля мене якесь корито — де тільки воно взялося — валяється розбите…

Соня так і не поворухнулася, уткнувшись у книжку. Хоч ця дівчина і не має беспосереднього стосунку до нашої історії, все ж не можу не присвятити їй бодай один невеличкий абзац. По-перше, хоча б тому, що має вона досить спокусливий вигляд. В міру повні руки, округлі стегна аж пашать дозрілістю. Лице не відзначається особливою красою, зате великі очі так і притягують, так і приворожують. Але біда в тому, що увесь той багатий дозрілий урожай, можна сказати, гине на пні без женця-молодця і вже потроху починає обсипатися. Соня вісім років тому закінчила Київський інженерно-будівельний інститут і якось забарилася з влаштуванням свого життя, її набагато молодша сестра вже няньчить другу дитину, а Соня все в дівках. Чи то вона перебірлива дуже, чи якийсь прихований гандж має — невідомо. У всякому разі, Соня тепер удає, ніби заміж їй взагалі і не хотілося, і не хочеться. А може, й справді не хочеться, хоча повірити важко. Всі вони, як засидяться, кажуть, що не хочеться. Хоч би там що, а Соня поринула з головою, тікаючи від буденності, в пригодницьку, фантастичну літературу. Та чим карколомніших фантастично-пригодницьких висот вона сягала, тим меншу увагу чоловіків — дивна закономірність! — привертали її пишні перса і налиті дозрілою силою стегна. Вони ніби втрачали своє земне і разом з тим високе призначення. Розалія Юхимівна своєю материнською мудрістю давно вже дійшла цього печального висновку, і душа їй боліла.

Тепер цілком зрозуміло, чому Соня пропустила повз вуха і сон дружини Галасуна, і не менш загадкові сни, які переповіла співбесідниці її мати. У тих снах знову ж таки фігурували дівчата. Хоча і Галасунша, і Розалія Юхимівна не мали останнім часом жодних підстав для ревнощів, все ж не на жарт сполошилися. Вирішили послати в будинок відпочинку «Кринки» телеграму.

В понеділок, 30 серпня, з «Кринок» прийшла відповідь — ні Галасуна, ні Купчика в списках спортсменів-рибалок не було й нема.

●

…25 вересня 1966 року всі шість каністр спорожніли, хоч за борт їх викидай, хоч торохти ними серед моря Середземного — ніхто не почує. Аргонавти зажурилися — «звірюка» безупинно торохкотів, невмолимо висмоктуючи з бачка останні краплі бензину.

— А що там, юнго, твоя карта показує? — запитав Панько Федорович.

Юнга, загорілий до того, що вже міг би репрезентувати будь-яку народність Африканського континенту, поліз у будку за поліхлорвініловою торбинкою. Він довго нишпорив пальцем по карті, щось зважував подумки, шептав під ніс.

Кацо тим часом попирхував спереду човна, бавився, не поділяючи занепокоєння членів екіпажу. Його облишили, можна сказати, напризволяще. Особиста справа нічим істотним після опиту в Егейському морі так і не поповнилася. Галасун, щоправда, не спускав з нього пильного ока, покрикував на Купчика, щоб той не дуже-то довірявся дельфіну-пройдисвіту і якомога частіше звіряв курс, але курс Кацо витримував правильно. І Галасун поклав, що діло покаже, як надалі бути з ученою тварюкою.

— Товаришу капітан, — обізвався Купчик, — за моїми неточними підрахунками, скоро Гібралтар. Ось, гляньте, справа Іспанія, зліва — Марокко, а нам прямо поміж ними, а там через якихось два меридіани перескочити, та й на місці.

— Ох, Семйон, Семйон, буде ще нам і Марокко, і морока. Не так-то воно легко через ті меридіани скакати. Резинку вже двічі на трусах перев’язував. — Продовольчі запаси катастрофічно танули. — Без приварку, Семйон, не жизнь, а мука. Я в найтрудніші часи мав сякий-такий приварочок, бо не можу так працювать, щоб біля мене не було матеріальних ценностів… Е-е-ех, борщику б зараз! Моя половина такі борщі варить — тобі й не снилося. Повернемося, непремінно скуштуєш!

— М-да-а, — мрійливо закотив очі юнга, розкрив рота, зблиснувши вставною щелепою, — а мені б зараз курячу ніжку, а ще краще — гузно… Ух! М’якеньке, жирненьке, а кісточки так і хрумкотять, так і хрумкотять! Та й чарочку під курочку не грішно.

Кацо помітив їхню сумну задуму, висунув голову з води, запропонував:

— А — ви — планктончику — планктончику — скуштуйте — дуже — корисно.

Ні Купчик, ні Галасун не знали такої страви. Кацо популярно їм пояснив: планктон — це така собі прозора сірувата драглина, яку можна виловити з води марлею. Москальчук кандидатську дисертацію на планктоні захистив і з цифрами та формулами в руках довів: планктон корисний не тільки для риби, а й для людини. Людина, якщо тільки докладе певних вольових зусиль, може протягти на самому планктоні не менше місяця.

Галасун поцікавився, чи Москальчук випробував особисто на собі цілющі властивості планктону. Кацо відповів: Москальчук — поважний теоретик і до примітивного емпіризму не опускається.

— Тож-то й воно! — сердито буркнув Панько Федорович. — Теоретично і я можу уявить, що ситий. Ну, нічого, якось переб’ємося, а от моторяку чим заправляти будемо? Га, Семйон?

Семен Михайлович пригадав напутні слова колишнього господаря човна і не зовсім упевнено мовив:

— Якщо він у діда на керосині тягнув… Дід же казав, що, певно, і на звичайній воді потягне. Може, заправимо? Вода тут все-таки не дніпровська, солі всілякі має і цей… як його… планктон.

Панько Федорович скептично гмикнув. Він все-таки кінчав замолоду курси трактористів і дещо розумівся на двигунах. Та найнадійніший, найдивовижніший у світі Л-6 похитнув і без того хиткі уявлення Панька Федоровича про невикористані резерви двигунів внутрішнього згоряння. Ще в Егейському морі Галасун мав змогу пересвідчитися: ті резерви — воістину невичерпні.

Тут я знову мушу зробити невеличкий відступ від сюжетної лінії, повернутися назад. Справа ось у чім. Ще в Егейському морі у наших аргонавтів кінчилася прісна вода. Пити забортну вони не наважувалися, приставати до берега боялися — хтозна, як зустріне місцеве населення, головне ж — місцеві власті. Та й мови ніякої іноземної не знали. Три дні їх мучила пекельна спрага. Надвечір третього дня Панько Федорович, який взагалі, як уже помітив читач, відзначається творчою вигадкою і всепереможним потягом до всього нового і прогресивного, надумав скуштувати воду, що безперервною цівкою б’є з вихлопної труби. Він перехилився з корми і набрав у кварту окропу з вихлопної труби. Остудив трохи, сьорбнув. Чистісінька тобі прісна вода! Шкода тільки, надто гаряча. Але й тут Галасун не сплохував. Він запропонував заварювати на тому окропі чайок. Так і робили надалі. Отже, проблема питної води була розв’язана, і звідси треба зробити висновок, що Л-6 може діяти одночасно і як опріснювальна установка. Очевидно, охолоджуючи циліндри, морська вода втрачає солі. Куди вони зникають — чи випаровуються, чи опадають в картер, — невідомо, але факт лишається фактом: кудись та сіль дівається. Тим-то пропозиція Купчика заправити бачок водою врешті-решт припала Паньку Федоровичу до душі.

— Ат! Щось та треба пробувати! — махнув він рукою. — Я завсігди за нове і прогресивне. Бельзин все одно-ось-ось кінчиться. Тіко я ось що думаю, Семйой. Чиста вода, хоч вона і з планктоном, та, натурально, не піде. Треба хоч чимось її здобрити. Раціо? Раціо! От, к прімєру, автол у нас є?

— Ще є літрів зо два.

Семен Михайлович набрав у каністру води, поставив її, крекчучи, на борт і трохи відлив. Потім заправив у каністру півлітри автолу і гарненько потермосив посудину, щоб воно все там добре перемішалося. Панько Федорович застромив у бачок спінінгове вудлище і, вийнявши його, встановив: бензину майже не було, мотор все одно ось-ось замовкне.

— Заливай! — скомандував і дав повний газ.

Семен Михайлович встромив у горлянку бачка лійку з густою мідною сіткою — щоб щось стороннє не попало — і вода забулькала в порожньому череві бачка. Мотор нічим не виказував свого невдоволення. Коли ж бачок наповнився, до «звірюки» дійшло, що його дурять, дурять до того ж безбожно. Моторяка чхнув сердито раз, вдруге, навіть зупинився був на хвильку, ніби прислухаючись, що то таке бурчить у нього в карбюраторі. Але він, видно, до того був розігрітий, що просто ліньки було спинятися, просто до того розкочегарився, що нудно було б йому мовчати. І мотор, найнадійніший у світі мотор Л-6, після глибокодумної цезури, почав далі вибивати, вистукувати свої бадьорі ямби і анапести.

Довго ще прислухалися до нього аргонавти, не довіряючи власним вухам, поки Панько Федорович не усміхнувся широко і не плеснув дружньо моторяку по станині.

— От за що я люблю стару отєчественну техніку, так це за надійність. Вигляду вона не має ніякого. А в роботі — хоч куди! Ти її не доглядаєш, ти її, натурально, гробиш, а вона хоч би що! Торохкотить і торохкотить. Раціо? Раціо! Ти тіко, Семйон, нікому-нікому! Повернемось додому — запатентуємо ізобрєтєніє.

Купчик вивчав лійку. Його увагу привернула сірувата драглиста речовина, що осіла на густому мідному ситечку.

— Що б воно таке могло бути, товаришу капітан?

Галасун і собі запустив вказівного пальця у лійку, понюхав його. Пахло морем, бензином і ледь-ледь автолом.

Панько Федорович вивалив на долоню драглі, ухопив потрісканими губами півжмені, пожував і, заплющивши очі, проковтнув. Гикнув, повідомив:

— Оце ж той планктон, натурально, і є. Якщо присолити і здобрити олійкою, то чого ж… можна спользувать як підножний корм. Натягни, Семйон, на підсаку марлю — бинти зший — і виловлюй цей холодець, у відро скидай.

Семен Михайлович скривився, як середа на п’ятницю, здвигнув плечима:

— Багато чого мені доводилося заготовляти. Лом цвітних металів, свинячі і коров’ячі шкури, картоплю, огірки, капусту, моркву, металобрухт… А тепер, виходить, ще й планктон.

— Да, брат, це тобі не капусточка, не огірочки та помідорчики — тут не розживешся…

— А ви думаєте, на помідорах та на огірочках розживешся?

— Не балакай лишнього! Знаю я вашого брата — заготівника! Ціни ж сезонні. Сьогодні — одна, завтра — інша, нижча. Тобі здають ніби по нижчій, а ти платиш по вищій, продаєш по нижчій, а різницю — пополам… Раціо? Раціо!

— А звідки ви знаєте, товаришу капітан?

— Я все знаю, Семйон, бо я всю жизнь на керівній роботі. Я коли в облфо служив, і не такі вєщі бачив. Да-а… Багато ще несознатільного аліменту у нас. К прімєру… Тіко ж ти нікому-нікому! Приходить з району анонімка — сигнал: в районному харчкомбінаті декотрі товариші деруть, себто пользуюця государственними ценностями. Виїжджаю лічно, поселяюсь в готелі, з’являюсь до директора комбінату вранці. А він: «Як же це ви, шановний обласний товаришу, прямо до мене не з’явилися? Ай-я-яй, хіба вам місце у нашому готелі? Ми ж для вас спеціально…» Ну, гаразд, кажу, увечері побачимо, а тепер мені б невеличку ревізійку на вашому харчкомбінаті… Аякже, будь ласка, каже. Відвіз лічно на машині. Копаюся, риюся в бомагах — все в ажурі, по закону. Бо не тільки я знаю, що справна бомага — перве діло! А увечері директор в лісок мене вивозить, до річечки. А там вже і юшечка-петрушечка, й товариші, і женщини всякі, на жінок законних не схожі. А випивки, а закуски! — Панько Федорович аж пожвавішав, аж долонею по животу пройшовся. — Ну, я, натурально, не зостався б, якби у них з бомагами негаразд вийшов. А так — порядок, чого ж не побути в компанії. Раціо? Раціо! Сіли на встелену килимами травичку — і пішло. А потім директор комбінату, як уже потеплішали всі, підсідає і пита: «Ти лічно з якою залишишся?» Ну, тут я, натурально, задній ход, бо в мене дома така ревізія сидить, що ніякій бомажці не повірить. І воопче, кажу, нащо такий бенкет? У вас же, кажу, все в порядку. Аякже, каже директор, ми супроти закону, боже збав, потому що знаєм, чим це пахне. Закон для нас і так добре написаний, бо все передбачає: і усушку, і утруску, і єстествені отходи. І пацюки та миші знову ж таки на нас стараються. Раціо? Раціо!

— М-да-а, Семйон, чого тільки не списують, особливо ж у сільській споживчій кооперації. Приїдеш, бувало, дивишся акти… Списали масло, бо згіркло, списали сир і ковбаску, бо зацвіли. Ну, натурально, молоде-зелене, на цьому й точку поставило б. Та не на такого напали! Якщо вже закуску списали, то треба шукати й актів на коньячок, горілочку, шампанське…

— Ну, товаришу капітан, це вже ви… — зауважив Семен Михайлович. — Після прийому спиртного в скляній тарі вже не спишеш.

— І після прийому можна, Семйон! Я знаю такі случаї, коли один і той же маргарин тричі списували, коли списали золоті часики наручні, жіночі, бо пацюк ремінець перегриз. Що-небудь та можна завжди списати, а гроші на випивку членам ревізійної комісії. Ну, я проти цього діла воопче не дуже озлоблений, бо вже як вони там не викручуються, а все-таки не на вітер летять гроші, на пользу йдуть, для здоровля служать. І бомажки в порядку. Раціо? Раціо! Але ж скіки ще, Семйон, єсть дурнів геть, можна сказати, бесполєзних. Пам’ятаю, одному містечку районному виділили 120 тисяч. Ну, натурально, щоб вулиці попідправляли, а кой-де і позамощували, щоб деревець насадили і таке всяке. Раціо? Раціо! Так що ж ти, здогадайся, вони придумали? Ніколи не здогадаєшся. У тому містечку керівництво страшно футболом інтересуїться. І думали-гадали, як би команду сотворить таку, щоб і з Києвом навіть, не те що з областю потягатися можна було. Команду вони сяк-так нашкрябали, та хто ж приїде солідний у містечко грати, коли там і стадіону нема. Ну, натурально, взяли вони на ті гроші та відгрохали на пустирі стадіон. З лавками, з центральною трибуною. Щоб від столиці не відставать. Ну, натурально, музика, фізкультурники марширують. Урочисте откритіє, парад. Раціо? Раціо! А на ранок стадіон — як корова язиком злизала! Кілочки з землі і ті повитягували. А про лавки та трибуни — і не питай… Тіко ж ти нікому-нікому!

— А що ж таке сталося?

— А сталося… Болільників, натурально, в містечку багато, а застройщиків більше. От вони й розтягли, дошки та кілки. Раціо? Раціо!

Семен Михайлович зауважив, що цей приклад якось не в’яжеться з переконаннями Панька Федоровича. Які б вони, мовляв, у тому містечку не були дурні, але ж дошки та стовпці пішли в діло, на користь.

— Воопче, да! Я, працюючи в облфо, так і зрозумів: що б не робилося, що б не творилося, а якщо глянути в корінь, то все на пользу іде, бо, як сказано, все — для человєка! Тіко щось не всі згодні були зо мною, і мене вскорості перевели на відповідальнішу роботу.

— Ну, а тим за стадіон влетіло, еге ж?

— Ти що, Семйон?! Вони на іншому мероприятії погоріли. Не повіриш на чому саме. На автокатафалку…

— На чому, на чому?

— Ти що? В городі живеш, а не знаєш? Автокатафалк — ну, той же автобус, тіко, натурально, пристосований для перевозок з цього світу на той.

— Та знаю, але як можна погоріти…

— Не перебанчай, коли начальство говоре! Отож і кажу — з цього світу на той. Бо в нашому комунгоспі товариші, як і я, за все нове, прогресивне. Тіко біда, що наперед не знаєш, чи продвинешся на прогресивному, чи погориш… М-да! Так-от, вони рішили не відставать від города, а поскоріше стирать різницю між городом і великим селом. І наказав комунгосп виписать автокатафалк. Щоб як помер хто — швиденько його запхнути у кузов і, натурально, на цвинтар. А то що виходить? Вріже дуба якась старушенція, а процесія все одно добру годину тягнеться через містечко. Раз по раз зупиняється, оркестр, натурально, своєї витина. Ну, і двіжєніє, яке не є, а паралізується, з графіка вибивається. І служащі з контор вибігають. Починаються всякі нездорові розговори — а хто помер, а чого помер, а чи від раку помер, чи в райлікарні прирізали. Ну, і всяке таке. Автокатафалк прибув, а от желающих по-сучасному перебраться на той світ нема. Бо нове, прогресивне, натурально, з трудом дорогу пробиває. Звикли отак без поспіху хоронить — і хоч ти їм кілок на голові теши! Воно, правда, воопче похоронів малувато, бо маленьке містечко, сказати б, просто велике село. Я завсігди за передове, прогресивне. Я показав би лічний примєр, так для примєру ж не помреш. Так що нерентабельним оказався автокатафалк. Ну, стояв він, стояв у дворі комунгоспу, але ж, натурально, не іржавіти техніці без діла. І воопче на даному етапі всюди наукова організація праці вимагається. Сушили, сушили в комунгоспі голови — як же його спользовать по-науковому. І таки надумали! Кому треба картопельку з городу привезти чи, к примєру, оркестр на свайбу доставить — завсігда пожалуста. Плати гроші — і бери автокатафалк. Або, к примєру, учрєждєніє яке в ліс виїжджає на майовку чи там по грибочки. І дуже вдобним виявився автокатафалк. Там, знаєш, — по боках сидіння, а посередині такі спеціальні коліщатка, — натурально, щоб труну було зручно засовувати. Так на ті коліщатка дошку широку приладнали. Во раціоналізація вийшла: і мішки, і випивших дуже вдобно згружать. М-да! Приключка вийшла невзабарі неприятна. У тому містечку откормочний пункт хороший, ну, і з області заказали, щоб на празники підкинули кілька туш гарненьких свинячих, баранячих. По закону, натурально, по себестоїмості. Їм і підкинули автокатафалком. На цьому й погоріли! Скільки потім не пояснювали, не доказували, що й одного мерця ще не возили автокатафалком, що похоронного на ньому — тіко чорна смуга попід вікнами, а так воопче машина весела, — нічого не помогло.

— А куди ж вас після облфо висунули?

— Ох, ти ж, Семйон, Семйон! Тобі тільки б теревені розводити, а до роботи не дуже гарячий. Заготовляй краще планктон на вечерю.

— Та ще встигну, його он скільки! Заготовиш, а він, гляди, скисне. Ми свіженького…

— Тоді сідай за правила судновождєнія.

— Та я ж їх уже геть чисто визубрив.

— Так уже й визубрив… Ану, бери свисток! Так… Ану, подать мені сигнал «чєловєк за бортом»!

Купчик тричі протяжно засюрчав у міліцейський сюрчик.

— Правильно. Ану — «я вас поняв»…

Купчик видав дві коротких і одну довгу трелі.

— Правильно. Молодець, юнга. «Сигнал попередження»!

Купчик коротко свиснув чотири рази. Панько Федорович зачудовано звів докупи вигорілі брови:

— З тебе, Семйон, неабиякий моряцюга вийшов би. І чого тебе кинула судьба на заготовки?

— Ах, товаришу капітан, — сумно усміхнувся Купчик. — Судьба сліпа. Думаєте, вона не помилилася, коли кинула вас на керівну роботу? З вас такий би капітан, такий морський вовк вийшов би, що куди там…

— Но-но, Семйон, я й на суші накомандувався і, думаю, ще покомандую. — Він, крекчучи, заліз в будку, виліз звідти з портфелем. Витяг замусолений загальний зошит, в якому робив акуратні записи ще на курсах судноводіїв-любителів. — Бери. Повтори ще раз.

— І що у вас за звичка, товаришу капітан, — скривився Купчик, — ніколи мене без діла не залишите. Я вже ж і спросоння можу відповідати.

— Не канюч, юнга! Звичка у мене правильна. Ще в армії, як був старшиною, привчили: не лишай солдата, не лишай подчиньонного без діла. Залишиш — у нього всякі мислі неуставні можуть появитися. К примєру, про самоволку, про женщин.

— О господи! — застогнав юнга. — Та я вже й на суші давно перестав про женщин думать. А самоволка… У воду пірну, чи що?

— Не балакай лишнього, — обірвав його Галасун. — Тут тобі не Подол, а море. Тут залізна дисципліна потрібна, інакше не бачити нам Ельдорадо, як своєї потилиці.

Купчик набурмосився і уткнувся в загальний зошит, а Панько Федорович набив люльку тютюном «Моряк», засмалив. Потупцяв по човну туди-сюди, зазирнув у бачок для пального і скрикнув перелякано:

— Семйон! Семйон! Ти тільки глянь… Та кинь ти ці «Правила», швидше заливай бак. Тільки-но заправляли, а вже майже порожній.

«Звірюка» справді поглинав воду, приправлену автолом, з незвичайною пожадливістю. Ніби спрага невтолима його мучила. Клопоту в аргонавтів прибавилося. Тепер вони почергово несли вахту, раз по раз доливаючи в бачок води. Але ходу човен не збавляв, і незабаром на горизонті вималювався високий південний оцупок Піренейського півострова.

Ура! Ура! Ура!

Гібралтар!!!

●

Ураган, як годиться, налетів несподівано. Чорні звихрені хмари низько налягли на воду, вітер здіймав хвилю за хвилею, і невдовзі все навколо збаламутилося, захрипіло, заходило у пекельній круговерті. Човен аргонавтів, мов тріску, пожбурило вгору, вниз. Ізнову — вгору, вниз. Та так, що голова пішла обертом, що кров холола в жилах. По кабіні, по фальшборту з ревищем застугоніла вода. Купчика не знесло в океан тільки тому, що обіруч уп’явся в стерно. Капітан обняв щоглу, як молодий молоду весільної ночі.

Човен залило водою, і тримався він на поверхні, хоч і осів помітно, тільки завдяки рятівним в’язкам очерету з дніпровських плавнів.

Мотор Л-6, цей «звірюка», цей невибагливий пристаркуватий торохтій, це диво техніки атомного віку, поряд з яким усі ракетні сопла і атомні топки — ніщо, невинний дитячий лепет, так от, кажу я, мотор Л-6 замовк. Будемо знати міру, мій читачу. Вода в бачку — це ще півбіди, хоч воно і межує з фантастикою. Але вода в акумуляторі, в магнето, на свічках — це вже занадто. Занадто багато води…

Але облишмо мотор. Найдорожчий капітал — людина. А цей капітал мав жалюгідний вигляд. Власне кажучи, який він мав вигляд, важко було б уторопати, бо по головах, по зігнутих спинах Галасуна і Купчика перекочувалися з сатанинським ревищем величезні водяні вали. За що ж ти, стихіє, так немилосердно караєш сміливців?! Чи тобі жаль стало тих кількох каністр води, що заправили вони в бачок? Але ж вона повернулася назад до тебе. Чи ти, стихіє, гадаєш, що ці двоє осквернили, тебе? Але ж скільки вивалюють у тебе з громохких тисячолюдних лайнерів усякого непотребу, а ти тільки покірно лащишся до тих велетів. І знайшла ж на кому відігратися! І не сором тобі, стихіє?

Е-е-ех… Не було справедливості на білому світі і нема. А Кацо? Де ж ти, вірний супутнику і товаришу? А-а-а… Не питаймо. Бо йому в ці хвилини теж не з медом. У нього ж, на відміну від нас, дихання — процес усвідомлений. Він і спить, заплющивши тільки одне око, бо другим стежить за хвилею, щоб не набрати в легенді води, не закашлятися. Тепер бідний дельфін, як не витріщав очі, ледве встигав відпирхуватися та відкашлюватися.

Коли за дві години ураган ущух так само несподівано, як і зірвався з цепу, капітан і юнга довго не могли прийти до тями. Вони тільки схлипували та спльовували солону воду.

— Де ж це ми, Семене Михайловичу? — перший обізвався Панько Федорович.

Семен Михайлович гикнув — його страшенно нудило. Ще полив собі мокрі коліна жовто-зеленою рідиною, повів зачумленими очима навколо.

— Хто ж його знає, товаришу капітан. Десь позад нас має бути Гібралтар. Але де зад, де перед?

Можна було б, звісно, порюмсати та побідувати, але не було на горювання часу. Треба рятувати в човні те, що вціліло. Добре, що хоч дверцята кабіни були причинені, а то все добро знесло б в океан. Купчик взяв відро, що плавало перед ним, Галасун виловив у кабіні свій моряцький кашкет — почали вихлюпувати воду. Підплив Кацо, глянув у човен і жахнувся, але тут і він нічим не міг допомогти.

Поволі води в човні меншало, і аргонавти побачили найстрашніше. Залишки харчів. Лежали вони у невеличкому кормовому відсіку, а тепер… На дні тоненький шар манної крупи, кілька кусників мокрих сухариків. І все. Газова плитка з балончиками вціліла, та що тепер на ній звариш? Одіж і постіль в кабіні мокрі до нитки. Папери, особиста справа на Кацо розлізлися на кланцур’я. Тільки обидві карти в поліетиленовому мішечку, касетки з відзнятою і чистою стрічкою та аварійна пачка сірників, що зберігалися там же, були сухі.

Це сталося надвечір 26 вересня, в понеділок. А ще кажуть, ніби вірити в прикмети — марновірство, безглуздя. Після того понеділка аргонавти цілий тиждень дрейфували на виході в Атлантичний океан, десь на траверзі Ліссабон — Касабланка. Мотор не заводився, хоч його й просушили, і на маховик намотували стометровий капроновий шнур, який щодуху цурпелив Кацо. Дивуватися нічого, хоч іскра і з’явилася, але ніякою шарпаниною не можна було довести температуру циліндрів до потрібного рівня. Ковдру-вітрило шторм зніс у море. Аргонавти позшивали докупи все, що лишилося — ліжник, пошиванку і напірник, дві пари сподників, тільники. Але після шторму, як на зло, такий штиль влігся на Атлантиці — хоч сам надимай щоки і дми у вітрило. Картатий зшиток теліпався на щоглі безглуздим абстракціоністським полотном. Кацо було взяв човен на буксир, але ж надовго його не вистачило, вибився із сил.

На шостий день після шторму перед Галасуном і Купчиком на весь зріст постала загроза голодної смерті. Обидва ремінці вони вже згризли, залишився один передок з колишніх чудових хромових чобіт Галасуна. Та який з того передка наїдок? Аргонавти, прицмакуючи язиками, згадували, які смачні були розварені в каструльці підметки. А от з передка і навару чортма, і на зуби нічого покласти. Запах гуталіну витав над човном. Аргонавтів нудило.

А планктон? Чому ж вони, сердешні, про рятівний планктон забули? Ах, читачу, планктон ніяк не лізе в горлянку. Не лізе, та й годі. Скільки б дисертацій з цього приводу не писали.

Купчик легше переносив голод. А от Галасун… Страшно глянути. Щоки позападали, вилиці загострилися, шкіра на тілі пообвисла, стирчали у всі боки гострі маслаки. Обидва давно не голені. Дисципліна похитнулася.

Галасун сидів на лавці, спершись спиною на кабіну. Він накинув на плечі синій дощовик — сонце немилосердно припікало. Купчик притулився біля мотора в майці і картузику. Нижня щелепа відвисла, як у загнаного пса, два рядки штучних зубів безглуздо виблискували проти сліпучого сонця.

— Та повиймай свої придуркуваті щелепи, телепню! Тіко дратуєш…

Купчик зміряв байдужим поглядом капітана і, перейшовши на «ти», огризнувся мляво:

— Не гавкай. І так на душі гидко…

— Но-но, Семйон! Не балакай лишнього! Не забувай — капітан тут я!

— Капітан… — зневажливо скривив губи Семен Михайлович і плюнув за борт. — Мокра курка, а не капітан.

— Бо команда вошива! Приготувався, називається, в експедицію! Харч треба було в баночки та кришками позакривать, а не в торби, кульки… Раціо? Раціо! От і клацай тепер своїми денними щелепами!

— От і клацаю, бо маю вошивого начальника. Тепер розумний, а про що раніше думав? У тебе ж великий опит руководящої роботи? То й мав би все передбачити. І навіщо зв’язався з отакою мамалиґою?..

Галасун мовчав. Він зрозумів: на судні визріває бунт матросів.

Так вони довго-довго сиділи мовчки. А на горизонті — ні берега, ні димку. Скільки раніше пароплавів, танкерів, теплоходів стрічалося їм на путі! Завбачливо обминали їх, аби не приставав ніхто — а куди, а чого? А ось тепер, як на зло, і шхуна паршивенька не попадеться. Тільки Кацо борсається собі безклопітно — то зникне, то знову появиться біля човна. Панько Федорович уже не перший день поглядав на нього недобрим голодним оком, але ж набої до двостволки геть замокли — самі осічки дає рушниця.

Вранці 2 жовтня Кацо, спершись плавцями на очеретяну в’язку, почав підбадьорювати аргонавтів. Не можна опускати рук, мовляв, треба щось робити, а то ж і справді можна дуба врізати, Галасун з Купчиком посилали дельфіна під три чорти, але той не відставав. «Чому — б — не — спробувати — ловити — рибку?» — перепитав він. Галасун відповів: він навіть на Дніпрі цим не захоплювався. Купчик теж ніколи вудки в руках не тримав. І як, і на що ловиться вона в океані, невідомо. І що на гачок наживити? Хіба що Купчика? Кацо запропонував спробувати ловити на «самодура». Він розповів, як це робиться. До кінця жилки прив’язується чималенький важок. За метр від важка починають прив’язувати гачки — штук п’ять-десять на віддалі 10–15 сантиметрів один від одного. До гачків прив’язують що-небудь яскраве, червоне — кусники ниток чи ганчірок. Так на Чорному морі ставридку ловлять. Він сам спостерігав. Опускають жилку вглиб метрів на 20, 30, а то й п’ятдесят — і смик, смик… Приваблена строкатими ниточками ставрида потрапляє на гачок. Зовсім непогано інколи виходить. Намотуєш жилку на котушку, дивись — на кожному гачку по ставридці.

Галасун довго не вірив дельфінові, гадав, що той кепкує з нього. Але робити ж нічого — почав переобладнувати спінінг для умов Атлантики. Незабаром снасть, відповідно до вказівок Кацо, була готова. Капітан опустив важок у воду і відсунув гальмівну защіпку на котушці. Важок потягнув жилку з гачками (продукція заводу «Арсенал», зовсім непогані гачки, мушу відзначити, і даремно ото деякі рибалки ганяються, висолопивши язика, за японськими, канадськими, англійськими — все одно усім їм іржавіти в дніпровських корчах) вниз. Коли важок вимотав метрів п’ятдесят жилки, Панько Федорович зупинив котушку і почав раз по раз підсікати вудлищем…

Ах, що там казати! Життя таки дарує нам чимало сюрпризів. Але ні з чим не зрівняти тієї щасливої миті — ні з миттю, коли голову винахідника осяває геніальна ідея, ні з миттю, коли після довгих і нудних переговорів кохана дозволяє тобі стати на «кращу дорогу в світі», як сказав безсмертний Лорка, ні з миттю, коли в тебе в руках ордер на окрему ізольовану квартиру, — так от, ні з чим не можна порівняти тієї миті, коли рибалка відчує раптом: щось узяло! Вудлище тремтить, вібрує, жилка туго натягується, а серце, шалене серце ладне вискочити з грудей! Хто не пізнав цієї миті, той не пізнав життя, хоча б і доскочив найвищих чинів і всім світом визнаних успіхів.

Доля зглянулася над Паньком Федоровичем. На шістдесят четвертому році життя в Атлантиці він вперше пережив цю благословенну мить. Між іншим, зазначу, що Панько Федорович завжди жив там, де були хоч сякі-такі водойоми, де водилася хоч сяка-така рибка. Але він вважає за негідне стовбичити з вудочкою над водою. Так от, щось узяло. І непогано взяло! Синтетичне спінінгове вудлище аж заграло, аж заходило в руках у Галасуна. Поволеньки, поволеньки капітан почав намотувати жилку на барабан. Жилка почала ходити то в один бік, то в другий, то від човна, то під човен. Нарешті в прозорій воді мелькнуло блискученьким тілом щось проворне і чималеньких розмірів.

— Підсаку! Підсаку давай! — гримнув Галасун на Купчика, який так і завмер з роззявленим ротом.

Купчик отямився і витяг з кабіни підсаку, обтягнену марлею для вилову планктону.

Звичайно ж, мій читачу, ти вже думаєш, що ось зараз піде опис метушні, яка кінчиться тим, що рибина зірветься і піде собі в глибину. Чого не було, того не було. Незважаючи на невправність і цілковиту недосвідченість аргонавтів, рибина за якихось п’ять хвилин безсило плескала хвостом по днищу човна (принагідно не можу не згадати ще раз про надійність арсенальських гачків). Рибина була величенька, така, що на сніданок двом персонам вистачить цілком. Більше нічого істотного про рибину ту повідомити не можу. Що таке устірка, підлящик, лящ, сазан, карасик, окунь, щука, краснопер, сом, як з усього цього добра компонується страва богів — дніпровська юшка, я міг би розповісти з документальною точністю. А от на океанській рибі мало розуміюся. Ну, там атлантичні оселедці, свіжоморожена всяка тухлятина, з якої я й собаці не варив би юшки, це я знаю, а що зловив Галасун, не відаю, а брехати не стану, бо, як уже можна було помітити, пишу тільки про те, що сам бачив на власні очі, чи принаймні про те, що можна підтвердити поважними документами, бо на те й існує жанр документальної повісті. Головне — ту рибину можна з’їсти.

— Не — чіпать — не — чіпать — викинуть — за — борт — негайно! — ні з того ні з сього зарепетував Кацо.

Аргонавти переглянулися здивовано. У них уже повні роти слинки набралося. Але Кацо популярно їм роз’яснив: то небезпечна, дуже отруйна мурена, її і в руки брати не можна, не те що в рот. Семен Михайлович чиркнув ножем по поводку, підважив мурену підсакою і вивалив її за борт разом з поводком і гачком. Панько Федорович присів на лавочку і важко хапав повітря широко роззявленим ротом, тримаючись рукою за лівий бік…

Гай-гай, не посміхайся, читачу. Цього разу Панько Федорович не симулював. У нього справді вперше в житті закололо, занило в серці, і якось увесь лівий бік разом з лівою рукою обважнів, отерп. І ось тепер цілком слушно було б скористатися валідолом. Задихаючись, Панько Федорович попросив юнгу вийняти з портфеля рятівну, добре закорковану скляну трубочку. Він поклав таблетку валідолу під язик, повільно розсмоктав її. Минуло десять хвилин, двадцять, півгодини — не легшало. І цілком закономірно. Організм Галасуна адаптувався, звик до валідолу і вже ніяк не реагував на нього. Залишалося одне — чекати, поки серце само вгамується.

Тепер Купчик взявся рибалити. Він довгенько бовтав у Атлантичному океані важком з жилкою, і йому теж пощастило, і йому теж випало пережити найщасливішу в житті мить. До того ж рибина, котру витягнув Купчик з надр океану, як запевнив Кацо, була цілком їстівна.

— Ну що, товаришу капітан, будемо їсти? — запитав Семен Михайлович.

— Як? Сиру? — перепитав Галасун, що вже трохи відійшов від сердечного приступу. — Може, все-таки зваримо?

— Ой, не терпиться. Я чув, у деяких племенах їдять і сиру. Соня розказувала.

— Та хоч присолити треба. А де твоя сіль, де?

— Це не проблема, — зауважив Семен Михайлович. — Гляньте на кабіну, на дно, на обшивку. — Справді, і на кабіні, і на обшивці іскрилися крупинки солі, що осідали з морської води після випаровування. — Солі тут, товаришу капітан, можна заготовити на цілий район.

Розрізали рибину, поялозили м’ясом по кабіні. Ум’яли. Панько Федорович набив люльку підсушеним тютюном, запалив і зауважив:

— Ну, от і порядок! А ти вже було геть розкис, врємєнних труднощів злякався. Я був кращої думки про тебе.

— Та й ви, товаришу капітан, не дуже браво…

— Но-но, Семйон! Не балакай лишнього. І воопче — сідай за правила судвовождєнія. А то вже зовсім розсобачився, від рук одбився. Багато язиком плещеш, верзеш казна-що, а про діло забуваєш.

Коли Купчик дійшов до розділу «Звукові сигнали і правила руху суден», на горизонті, в північному напрямку, показався якийсь предмет. Галасун перший, цілком природно, помітив той предмет, бо нічим не був зайнятий. Поволі предмет ріс, виростав і за півгодини стало ясно, що це корабель. Іде курсом на Гібралтар, якраз из човен аргонавтів. Раніше вони й веслами гребнули б, аби тільки не наразитися на небезпеку. А тепер капітан спустив інструкцію вниз юнзі:

— Хто ми і куди ми — не повідомлять. В переговори не вступати.

— Єсть, не вступати! — відповів юнга, смачно відгикуючи сирою рибою.

Десь за триста метрів од човна дизель-електрохід видав один протяжний гудок.

— Що він хоче?

— Один протяжний, — відрапортував юнга, — дається в десяти випадках. При зустрічі, при підході до знаку «сигнал», при підході до земснаряда, відповідь земснаряда на пропуск паротеплохода, що йде згори вниз, відповідь паротеплоходу, котрий обганяють, на знак згоди обгону, при підході до шлюзів…

— Не балакай лишнього! Що означає гудок саме січас?

— Вам видніше, товаришу капітан. Ви кінчали курси, а не я.

Галасун наморщив лоба, почухав потилицю і скомандував:

— Відповідай! Відповідай: «Біди не терплю, але потребую допомоги».

— Єсть, товаришу капітан! — Купчик вихопив з кишені штанів сюрчик і дав три короткі, один довгий…

Чи то на дизель-електроході справді почули сюрчик Купчика, чи які інші причини у них були, а збавили хід, і незабаром, ледь-ледь погойдуючись, над аргонавтами проплив ніс корабля, а на ньому великими чіткими літерами напис «Одесса».

Галасун зблід і зашипів:

— Мовчать! Ми — не наші!

Вгорі на поручнях повис бравий помічник капітана з мегафоном біля рота:

— What do you want? To render help?[2]

Галасун поклав голову на ліве плече і безпорадно розвів руками — нічого не розумію, мовляв. Помічник капітана повторив фразу німецькою, а потім французькою, іспанською — ніякого пуття. Біля нього зібралася чималенька купа туристів, що подорожували навколо Європи. Серед них, очевидно, були і викладачі, і професори, і всякий інший освічений люд. Туристи запропонували помічнику капітана свої послуги. Мегафон пішов по руках, і над океаном зазвучали італійська, арабська, індійська, китайська, древньоперсидська, японська, фінська, турецька, староєврейська… Галасун і Купчик одностайно розводили руками. Помічнику капітана почали набридати переговори, що явно затягувалися, і ця непередбачена зупинка. Він відірвав у туристів рупор і гаркнув:

— Що ви за одні? Тупарики!!! Не з Марса ж звалилися?!

На човні ожили. Галасун відповів:

— Ми нє понімай, нікс ферштеген…

А Купчик ухопив пусту каністру і виразно заторохкотів по ній кулаком — мовляв, вийшло пальне. Галасун тим часом поляскав себе по запалому животу:

— Гам-гам! Гам-гам! — і для ясності простягнув руку.

Угорі зрозуміли, в чім справа, спустили вірьовку, до якої Купчик прив’язав каністру. Однак помічник капітана дав зрозуміти, що двигуни дизель-електрохода працюють на солярці, бензину немає. Годиться й солярка! — на мигах показали аргонавти. З корабля спустили на вірьовці повну каністру і чималенький пакунок. Від прісної води аргонавти відмовилися. Було б пальне, а прісну воду Л-6 вижене швидко. Взагалі за певних обставин і якби зладувати його на певний режим, Л-6 міг би, очевидячки, правити ще й за самогонний апарат. Але це вже моя індивідуальна гіпотеза. Не ручаюсь, наскільки вона вірогідна. Аргонавтам в океані було не до спиртного. Легко мені оце сидіти за столиком та розкидатися гіпотезами, а їм, сердешним, гей як далеко ще до мети!

Дизель-електрохід загув, за кормою спінилась вода. Аргонавти привітно замахали руками туристам, ті — їм. Купчика розпирало почуття вдячності, і він не встримався, захрипів:

— Рус карашо! Москва карашо! Спутнік карашо! Салюдо русо! Салюдо русо!

— Ну, годі, годі! Розходився мітингувати! — зашипів на нього Галасун.

Корабель відійшов. Човен гойднуло на високій хвилі — і знову тиша та спокій. Аргонавти розгорнули пакунок. Дві хлібини, кавалок ковбаси, банка консервів.

— Геть! Руки по швах! — наказав капітан. — Переходимо на режим, на пайок. Заправить мотор!

Солярка припала моторові до смаку. Він завівся навіть без допомоги Кацо.

6. ЗІПСОВАНИЙ УРОК ТАНЦЮ

МУКИ ДОКТОРА ГЕНА

…Щоб узнати людину як слід, треба побути з нею бодай в одній космічній експедиції. Так, здається, полюбляли висловлюватися в наш час? А я з Туканом був у двох і, виявляється, помилявся. Гм! От тобі й Тукан! Місяця ж не міг спокійно просидіти на Землі, худнув від нетерплячки, не давав спокою Асоціації. Можна було подумати, що мине день-два, і зорі розтануть в небі, зникнуть безслідно. І не буде куди летіти, і не буде по чому орієнтуватися. І ось маєш — якої заспівав учора! Чим же він так зайнятий, цікаво, що його так утримує тут?

Садиба Тукана майже поряд, за якихось п’ятсот метрів, але навіть звідси, з антресолей астрономічної обсерваторії Тау, її не видно. Заважає пагорб. Тау спустився вниз, постукав у двері кабінету Міс-і-Сіпі. Дружина стояла перед робочим щитом. На аркуші паперу рясніли плавні лінії, полишені коричневим фламастером. Тау вдав, що не звернув уваги на креслення, але дружина сама завела розмову про свою роботу:

— Я починаю заздрити тим потойбічним, що знають чотири пори року. Зміна температури, зміни в природі. Вони, певно, не можуть не впливати на психологію, настрій. Га? Очевидно, доктор Синапс має рацію. Пам’ятаєш, він якось зауважив: одноманітний, сталий клімат, особливо тропічний, не сприяє розвиткові цивілізації, створює умови для культу пасивного споглядання. От я й подумала: а чому б нам не звести зимове містечко з штучним кліматом? Поглянь. Це, звичайно, поки що в загальних рисах. Тут пагорби, вкриті снігом, ось трамплін, а це ковзанка… І все під прозорою банею. І все хоч трохи нагадувало б усім нашу планету-праматір.

Тау глянув на її креслення, зауважив:

— Даруй, люба. У мене зараз інше на думці, інше непокоїть. Чи не відвідати нам Туканів? Приватна розмова в домашніх умовах може виявитися кориснішою, ніж дискусія в клубі.

— Не думаю, що він здатен змінити думку. Ти ж бачив учора, яким упертюхом виявився. Та й що, зрештою, важать якихось три голоси? Обійдемося й без них.

— Та ні, мене мало турбує кількість голосів, тобто я й так упевнений. Мені просто самому цікаво, що з ним сталося. До речі, я давно не був і на космодромі. Я думав, ти не відмовишся від прогулянки. Надворі сьогодні ніби не дуже спечно.

Міс-і-Сіпі охоче погодилася. Хоч і не симпатизувала Туканам, та рада була підтримати зацікавленість чоловіка. Він після того, як Рада ухвалила провести підготовку до референдуму, помітно пожвавішав.

За кілька хвилин вони залишили садибу. Обрали стежку, що круто пнулася на пагорб. Тау легко долав підйом, подаючи де-не-де руку дружині. І все ж, коли опинилися на вершині пагорба, змушені були зупинитися перепочити. Звідси відкривався досить суворий, але не позбавлений своєрідної краси краєвид. На північ, скільки сягав зір, тяглися світло-коричневі пагорби — і тільки у вибалках, побіля садиб зеленіла рослинність. Лівобіч від них тяглося рівне плато, що правило колись за космодром, а он і ліс починається, а попід лісом — садиба Туканів.

— Стривай, люба, що це він там понагороджував?

— Сама хотіла б зрозуміти.

Тукани зустріли їх привітно, хоча обличчя їхні свідчили — не хочеться припиняти невідкладну роботу. Господарі стояли, спершись на граблі, в нерішучості: чи запрошувати гостей до приміщення, чи ні. Їх прикривали тільки плавки, на головах мали широкополі брилі, а на ногах грубі сандалії. Дружина Тукана, зрештою, вирішила, що незручно стовбичити просто неба:

— Ходімо. Приймете душ, чого-небудь прохолодного вип’ємо.

Тау подякував і зауважив:

— Чекайте. Дайте розібратися, чим оце ви зайняті, що це ви таке замислили… — Він повів очима по чималій площі, в центрі якої вони стояли.

З усього видно було, що тут неабияк потрудилися. Величезні купи золотих самородків височіли по краях площі, піщаний ґрунт подрібнено, розрівняно. По краях площі стриміли височенькі кілки, на які Туканів син натягував золотий дріт. Трохи менша ділянка землі, що прилягала до лісу, буйно зеленіла. Вона вже обнесена високою дротяною загорожею.

Тукан не без гордості оглядав плоди своїх діянь, тер п’ятірнею міцні, порослі чорним кучерявим волоссям груди, на яких виразно червоніли три глибокі видовжені сліди. Тау глянув на них, у пам’яті враз спливли події далеких-далеких днів.

— Стривай, штурмане, а як ми назвали ту планету, де тобі по грудях оте чудовисько пройшлося пазурами? Планетою Трипалих драконів, чи не так?

— Ти розумієш, капітане, після останньої регенерації я не те що назв планет, а й багато чого іншого не пригадаю. Інколи здається, нічого такого й не було: ні польотів, ні тривог, ні прощань, ні зустрічей. Ніби наснилося тільки… — Він, очевидно, не мав особливого бажання напружувати пам’ять. Йому не терпілося дати пояснення щодо нинішніх справ. — Як бачиш, хазяйнуємо потроху. А чого ж гуляти землі?

— А що ви на ній будете робити? — здвигнула плечима Міс-і-Сіпі.

— О добродійко Міс-і-Сіпі, — широко усміхнувся Тукан. — На землі багато чого можна зробити. Ходімо, Марто, покажемо їм.

Тукани повели гостей на обгороджену ділянку. Вони тягнули їх від дерева до дерева, просили скуштувати то персика, то апельсина, то сливок, то грушок… На удобреній землі пишно розрослися кущі помідорів, обтяжені добірними червоними плодами. Ціла система поливу розбризкувала із золотих трубок віялами прісну воду.

Тау і Міс-і-Сіпі куштували, хвалили, та капітан врешті не втримався:

— Тукане, все це чудово, але ж з плантацій привозять не гірші овочі, фрукти. І все ж, як би ти не старався, такого асортименту не матимеш.

— Е-е-е, — задоволено усміхнувся Тукан, — то ж з плантацій, а це своє, вирощене своїми руками! Вловлюєш, капітане, різницю?

— Щось не дуже вловлюю, не дуже. Скажи, а навіщо ця огорожа?

— Ти розумієш, капітане, дикі кози з лісу унадилися, геть витолочували все. Глянь, оцей дріт з шпичаками запозичив з телепередач того світу, з фільму про війну. Тепер і козеня не пролізе. Дотепно придумано, чи не так? З водою, правда, довелося поморочитися. Від лісової мережі проклав до себе спеціальну потовщену трубу, тиску спочатку не вистачало, одне слово, не ладилося. Тепер потягну водопровід далі, на ту ділянку. Справ по горло. Ледве встигаємо. Син після роботи, правда, допомагає, але щось не дуже охоче. Доводиться нам удвох з старою потіти, — він лагідно поплескав Марту по спині.

— Добродію Тукане, а куди ж ви подінете усе це добро? — перепитала Міс-і-Сіпі. — Для вашої родини забагато.

— Родину ми з Мартою охоче збільшили б, але ж ця ваша постанова, добродійко Міс-і-Сіпі… — усміхнувся Тукан. — Ви, як член Ради, запропонували б переглянути її. А добро не пропаде. Навідуйте нас, пригощайтесь.

— Дякую, дякую, добродію, але ж нам до платформи набагато ближче. Контейнер — на мотокар, і за три хвилини вдома.

Марта і собі встряла в розмову, зауваживши, що збут продукції — то не їхній клопіт. Хай навіть сама Рада десятьох засідає з цього приводу. Їхня справа — виростити. Потому спохопилася:

— Може, ми все ж погомонимо в приміщенні?

Тау подякував. Вони ще хочуть заглянути на космодром, а сонце вже низенько. Чи Тукан не пристане до них? Ні, Тукан вибачається, але сонце вже справді низенько, не припікає, якраз найзручніший для роботи час. А що взагалі робити на тому кладовищі, на космодромі?

На тому й розпрощалися. Тау і Міс-і-Сіпі якийсь час йшли мовчки. Потому дружина перепитала: «Чому ж ти і словом не обмовився про мету візиту?» В її запитанні звучала іронія, і Тау тільки усміхнувся винувато у відповідь. Тукана космос справді вже не бентежив.

●

Таке відчуття ще ніколи не мучило його. Він фізично відчував, як давить на нього двадцятиметрова товща води, як з усіх боків чатують замкненість, межа, бар’єр.

Ось уже кілька днів у нього ні до чого не лежать руки. Думки, як загнані, спантеличені хорти, тицяються то туди, то сюди, а ніяк не знайдуть виходу із хащів, вирощених ними ж. Час тягнеться неймовірно, до болю у вухах повільно, як у кабіні космічного корабля.

Знову ковтнути одну-дві пігулки часу, «з’їсти час»? О, то велика спокуса… Відразу похитнуться, поляжуть у голові хащі безвиході, і свинець важких дум не обважнюватиме тіло. І час полетить стрілою. Стрілою! А потім? А потім треба буде знову ковтати підступні пігулки. І знову, і знову. Бо ти не космонавт, якого чекає рятівна твердь. Ти на землі. І який же біль, яка розпука, яке спустошення заполонюють душу, коли дія пігулок кінчається, коли повертаєшся з марень до дійсності і пересвідчуєшся, що ти не обігнав часу, ти тільки марив. І нічого насправді не змінилося. Нічого…

Ген сперся на лікоть і розплющив очі. Стіна домашнього кабінету, що відгороджувала його від води, була прозора. Потужне проміння прожекторів, встановлених зовні, пронизувало придонний шар води на кільканадцять десятків метрів. Дикі і культивовані різнокольорові водорості густо звивалися, райдужно виблискували в промінні. Поміж ними снувала зграйками риба. Ось збоку виплив дельфін, припав носом до стіни і з цікавістю глянув на Гена. Той відвернувся. Задня стінка являла собою дзеркально відшліфований золотий щит. І на ньому Ген зустрівся очима з дельфіном, за яким хвилями переливалися водорості.

Так, творці підводного житла добре зважили все. І прозора, і дзеркальна стіни, і освітлення мали створювати враження вільності, простору. І вони створювали цю гарну ілюзію. Але тепер чари тієї ілюзії виявилися безсилими. Ген не міг бачити себе, своє відображення. Воно дратувало його. Перед внутрішнім зором ще зриміше поставав той Ген, другий Ген, його тепер уже мертва копія.

Ген надів окуляри для читання мікрокниг, взяв з полички новий роман Синапса. Намагався заглибитися в текст, аби відігнати моторошну тінь двійника. Мабуть, за інших обставин це вдалося б йому, та зараз свідомість мимоволі роздвоювалася.

Приглушено загув радіотелефон. Він вийняв його з кишені шортів, натис на невеличкий зелений ґудзик.

— Доктор Ген? Ви слухаєте мене?

— Так, — він одразу впізнав її розпачливий голос. — Що ви ще хотіли від мене почути?

Радіотелефон мовчав. Потім те ж розпачливе схлипування.

— О добродійко! Зрозумійте ж і мене! Я не можу зараз, не можу! Я вам обіцяю — ми з часом повернемося до цього. Присягаюся! Думаю, все буде гаразд. Адже експеримент було доведено майже до кінця. Але не тепер. Не тепер! Чуєте?

Радіотелефон замовк.

Ген почував себе страшенно стомленим. Йому захотілося побути наодинці. Тільки не тут, не в цій прозоро-дзеркальній камері, а на волі. Без книг. Податися на поверхню? Але для цього треба вийти з квартири. Ескалатор, спіралька… Неодмінно когось зустрінеш. Хоч і крадькома, щоб не набриднути, зиркатимуть на тебе. А може, ще й розмову хтось заведе. Ні!

Рішуче звівся, вийшов на кухню, відчинив дверцята невеличкої комірчини, витяг аквалангістське причандалля.

Коли обличчя щільно обтягнула маска, а на спину лягли міцно припасовані балони, Ген відчув себе краще. Тепер мимоволі мав контролювати свої рухи, а не думки. Він вийшов у коридор і, поминувши кілька дверей, зайшов у яскраво освітлений тамбур. Звідси через спеціальну камеру легко вийти в океан. Хлопчина-черговий перевірив його спорядження, скептично зміряв поглядом ласти:

— Поза минулорічна модель… Візьміть ось ці! Точно імітують плавці акули.

— Дякую. Звик до своїх.

— Як знаєте… — трохи ображено кинув юнак. — Переходьте на підводний режим.

Ген повернув вентиль на широкому поясі і ковтнув першу порцію стиснутого повітря. Юнак хряснув за його спиною дверцятами компрес-камери. Ген з приємністю відчув, як поволі ноги, а потім тулуб обнімає, пестить вода. За п’ять хвилин прозорий щит перед ним розійшовся, і Ген ступив на дно.

Його ноги по щиколотки вгрузли в м’який глобігериновий мул. Ген розсунув руками слизькі стебла макроцистісів, відштовхнувся від дна і поплив. Зону декоративної рослинності він проминув швидко. Далі поплив повільно. Нав’язливе почуття замкненості, скутості поволі полишало його. Тим-то не поспішав — приємно було відчувати, як ніжно торкаються тіла довгі пасма ламінарій, як тицяються носами в плечі, в живіт нелякливі рибки. Та й не дуже-то поспішиш тут. Час від часу доводиться пробиватися крізь кількаповерхову морську папороть, густі зарості надзвичайно плодючої гігрофіли — її повисівали на корм промисловій рибі, та риба самотужки не може впоратися з «безсмертною» рослиною.

Ген на хвильку завмер біля буйного куща гемонтії, що просвердлила наскрізь своїм корінням величезну коралову брилу. Ну й чіпка! Як же це їй вдається? А… так, так, коріння виділяє щавлеву кислоту. З-за кореневища гемонтії визирнув краб. Помітивши Гена, він насторожився і підніс догори клешні. Дурненький, кому ти потрібен? Ген рушив далі. Дорогу йому перегородило таке густе скупчення гігрофіли, що довелося буквально пробивати собі прохід. Сонячне світло ледь сягало сюди, і Гену стало бридко, коли руками наразився на щось слизьке і товсте. Але цікавість взяла своє. Що ж воно таке? Ген провів по тому слизькому долонею — воно не кінчалося… Він перебирав ластами і плив вздовж товстої кишки п’ять, десять, п’ятнадцять метрів — кінця не було… Тьху! Та це ж черв’як! Лінеус! Ген гидливо потер руки і подався в освітлений бік. Десь тут поблизу має бути плантація. Так і є. Хвилин за п’ять він підплив до великої розчищеної, яскраво освітленої площі. Вдалині мерехтіли червоними вогниками батискафи з підвішеними внизу авоськами. Аквалангісти висмикували з морського ґрунту вкриті бахромою бульби культивованої увірандри. Гарний цього року врожай — бульби сягали розмірів людської голови. У Гена мимоволі рот наповнився слиною.

Він звернув лівобіч і подався до берега. Піднімався дедалі вище і вище, зупиняючись час від часу, щоб перепочити і призвичаїтися до зміни тиску.

Випірнув у районі пляжу. Тут, як завжди, було людно, гамірно. Ген швиденько пройшов у роздягалку, здав спорядження.

Відразу за пляжем починався ліс. Тридцятиметрові рівні стовбури швидкоросту, здавалося, черкали верхівками швидкоплинні хмарки, поміж ними пнулися вгору й собі молоденькі саджанці, зеленіла густа трава. Верхів’я швидкоросту гуло під легким вітерцем рівно, неквапливо. Чим далі заглиблювався Ген у ліс, тим глибше проймав його душу той рівний, спокійний шум верховіть.

Ти рідко сидів біля води, Ген, ти вперше в цьому лісі, хоча виріс він не без твоїх зусиль. А хоч і бував на березі, не звертав уваги на хвилі, на шум, з якими розбиваються вони і знову набігають. Ти не вмієш слухати океан, просто так — слухати. Ти не вмієш слухати ліс. А вони бувають корисніші за найзапекліші, найгостріші дискусії, вони бувають мудріші від наймудріших книг. Тільки треба вміти, треба навчитися віддатися їм сповна. Ні, ні, вони не підкажуть тобі геніальних ідей, думок. Вони просто допоможуть тобі розібратися в тому, що маєш на серці, на душі. Розібратися і зважити. У чомусь розчаруватися, щось відкинути, а в дечому міцно утвердитися. Вони — і море, і ліс, і вся стихія, що оточує тебе, — великі цілителі. І цінителі. Не можна мати стихію тільки за об’єкт для експерименту, не можна.

Ген зупинився біля могутнього жовтогарячого стовбура швидкоросту, прихилився до нього спиною і усміхнувся своїм думкам. Якась стара-престара наївність лізе в голову. Злитися з природою, розчинитися хоч на мить Як це називається — пантеїзм? Наївно. А може, не так уже й наївно? Га? Він пізнав саму суть живого. Він не слабший за стихію, бо може сам відтворити найсокровенніші її процеси. Він може дати життя матерії. І все ж… І все ж, треба визнати, ці стовбури прекрасні, і небо над ними чудове, і шумить верховіття звабливо, і все те дає насолоду, яку ні з чим не зрівняєш.

З-за куща вийшла сніжно-біла коза з двома козенятами. Мати перша помітила людину і шанобливо, без остраху, а просто з делікатності зупинилася. Козенята підстрибом гайнули довкола стовбура, навколо Гена. Він присів навпочіпки. Одне козеня стрибнуло йому на коліна, тицьнулося своїми вологими губами в шорстку неголену щоку. Він обережно гладив його, відчуваючи долонею кожну шерстинку. І не знати чому очі його зволожились, і ті незримі, але відчутні вузлуваті пута, що тисли серце, попустилися, розслабли.

Коза підкралася до нього ззаду, легенько тицьнула рогами в сідниці, і Ген повалився набік.

— Ах ти ж така! — він розсміявся, підскочив і погнався за козою.

Та вибрикувала між кущів, між ногами в нього плуталися козенята. Він захекався, він сміявся. Він реготав. Ну й здивувалися б ельдорадці, якби побачили ці біганки. Вони гасали між стовбурів, кущів, перескакували через рівчаки зрошення, поки захеканий доктор біології не зачепився ногами за корч і розпластався на траві. Він лежав і переводив важко подих. Він уткнувся лицем у траву і відчував її терпкувато-солодкий запах. А коли підвів голову, побачив серйозні очі недавньої пустунки. Коза уважно-уважно придивлялася до нього, ніби хотіла пересвідчитися, чи не завдав собі шкоди. Рожеві обідки довкола зіниць, очима не кліпне. Ну, що ти скажеш про такі очі, докторе біології? Ти можеш сказати: вони не переобтяжені інформацією. Більше ти нічого не скажеш, бо ти невіглас, докторе біології. Але стривай, стривай… Десь щось подібне ти вже бачив! Кинь, облиш — що за дикі асоціації! Але ж так! У тих очах світилися подібні лагідність і співчуття. Ген обхопив руками ноги, сперся підборіддям на коліна…

— Па-де-Па слухає, — мелодійно обізвалася трубка радіотелефону.

— Гарного вам настрою, Па-де-Па! З вами розмовляє Ген, доктор Ген.

— Ах, це ви! Обізвалися нарешті! Куди ж ви зникли? Я вже думала, забули. Гарного й вам настрою! Чому ж ви мовчите? У вас якісь неприємності? Докторе?..

— Ні, ні, я просто згадав… ви бралися навчити мене танцювати.

— Ой, швидше кажіть, де ви зараз, — перейшла на шепіт дівчина. — Тут зайшов наш Енц, він страх не терпить приватних розмов у робочий час.

— Тоді мовчіть і слухайте. Я на сімнадцятій платформі, тут зовсім недалечко автобар «Зелений гай». Ви б змогли?.. Коли у вас закінчується зміна?

— За годину. Я приїду. Чекайте.

У барі ще нікого не було. Ген пройшов за перегородку до невеличкої кухні. Відкрив холодильник. О! Та тут непоганий вибір! Так, так, тунець і міноги, краби, кальмари, устриці, мідії, кардіум. А це що таке? Гм! Що за сорт риби? Невже вивели без нього? Ну, гаразд, приготуємо потім страву на свій смак. А поки що вип’ємо звичайної прохолодної води. Отак! От і добре. А потім приготуємо коктейлі. До них подамо… гм, де ж вона? Ага, ось ти, голубонько — свіженька сьогорічна увірандра! Смачнішого і легшого заїдку не вигадаєш.

Ген вийшов до залу. Власне, це був не зал, а круглий майданчик, увесь оповитий диким виноградом. Вельми затишно.

З прогалин між густим виноградом видно море, ліс. А он поспішають по монорейках вагончики. Вечоріло. Ген увімкнув освітлення, присів. Незабаром по вимощеній золотими злитками доріжці, що вела від ближчої платформи до бару, щось застукотіло. Ген відвів рукою густе пасмо дикого винограду — невже вона втекла з роботи? Ні, на невеличкому електрокарі до бару під’їжджав юнак у синій спецівці. Він зупинив кар біля входу, вийняв з невеличкого кузова пакунки, піднявся на майданчик.

— Добрий вечір, добродію, — привітно усміхнувся. — Надумали відпочити тут? Дуже приємно. Допоможіть мені, будьте ласкаві, занести це на кухню. — Ген відповів на привітання і взяв з рук юнака важкенький пакунок. — Пропоную скуштувати апельбани, перший урожай, дуже смачні. Вам щось приготувати? Ні? А, ви чекаєте когось. Якщо затримаєтесь, а потім поспішатимете, посуд можете не мити, просто складіть ось сюди, в раковину, я завтра вранці маю навідатися. Даруйте, більше не затримуватиму вас, поспішаю в Клуб космонавтів. Що? Ну, як же, сьогодні там виступатиме Тау. На все добре! Приємного відпочинку!

Ген подякував і, не кваплячись, почав поратися на кухні. Він залюбки готував інколи і вдома. Цікаво, чи припаде дівчині до смаку його улюблена страва? Ген відібрав кілька сортів морської риби, стушив її в герметичній каструльці, приправив овочами, прянощами і гострими спеціями, долив трішки червоного натурального вина.

Дівчину приємно вразив і стіл, і урочистий вигляд доктора. Вони торкнулися одне одного лобами, як давні знайомі, він всадовив її в крісло. Па-де-Па відразу засипала його градом слів:

— Ви знаєте, лише тому, що пообіцяла вам прийти, не пішла до Клубу космонавтів. Тільки й розмов, що про цих двох сміливців та про демаскування. Виступатиме старий Тау. Початок за півгодини… Ви мене слухаєте?

— Аякже, слухаю. Якщо вже вас, Па-де-Па, так цікавить цей вечір, ми ввімкнемо телеоко — здається, збиралися відновити внутрішні передачі, — а поки що…

— Можете називати мене просто Па. Ой, а тут нікого нема?

— А вам що, нецікаво зі мною?

— Ой, що ви, докторе, мені з вами цікаво, але, признатися, я завжди в гурті, люблю, коли багато людей навколо, хай навіть незнайомих. Це погано, докторе? Мені кажуть, що це свідчення… ну, як би висловитися… внутрішньої порожнечі, бездумності, чи що. Тим-то, мовляв, мені і потрібні весь час нові люди, нові враження, нові місця. Хай і так. Я тільки починаю жити, мені нема чого соромитися. Я ще охоча до свіжих вражень. Ви згодні, докторе?

— З усім і цілком, — усміхнувся Ген. — А от мені вже не до гурту. Я рак-самітник. Старий-престарий. І панцир на мені шкарубкий. Але чи не час нам підкріпитися? Не знаю ваших смаків, та, сподіваюсь, ця страва вам сподобається. А коктейль… коктейль замовляйте на свій смак.

Дівчина була в захопленні від варива. Не викликав принципових заперечень і коктейль — терпкий, аж різкуватий трішки, зате ж освіжає, бадьорить. От хіба що заміцний для неї.

Па запитала, чи є тут програвач. Ген признався: не знає.

— Отак-то! Та ви ж збиралися брати урок танцю? Е-е-е, докторе, негарно з вашого боку.

— Даруйте, даруйте, Па, я просто забув. А музика тут якась має неодмінно бути. — Він подався за перегородку і швидко знайшов програвач.

Над альтанкою попливли тремтливі глибокі звуки.

Безшумні вогники вагонів спіральки снували, виписуючи в темряві химерні кола, невисока телевежа ряхтіла різноколірними світляками, десь далеко внизу дихало море. Доктор сперся ліктями на стіл, дивився просто в очі Па, але не роздивлявся, не милувався ні ними, ні всім милим личком дівчини, він просто потонув у тих очах, розтав, і ті болі, ті пекучі думки, що полонили його останнім часом, якось відійшли, притишилися, вгамувалися. І йому стало прикро, що оце так різко розмовляв сьогодні з дружиною Ізоль-Гола, вже тиждень не бавився з донькою.

— Докторе! — раптом порушила мовчання Па. — Даруйте, може, це нетактовно… Ви любите дружину?

Ген внутрішньо здригнувся від такого досить несподіваного запитання, але відповів не вагаючись, бо йому, власне, і не було чого вагатися:

— Так, Па. Безумовно, люблю. Інакше як могли б ми жити разом?

— А я, докторе, вже двічі закохувалася. І так ненадовго, так ненадовго, аж сором.

— Це не страшно, Па. Ви, очевидно, просто захоплювалися кимось. Захопитися і любити — не одне й те ж. Ще прийде і ваш час. Куди вам поспішати?

— І знаєте, — і вперше, і вдруге я закохувалася в старших, набагато старших — на цілий період. Це — неприродно, це — некрасиво, докторе?

— Не знаю, Па. Зрештою, яка різниця? Вони ж тільки за біокарткою старі. А якщо й мають вигляд старих, то можуть в будь-який час піти на регенерацію. Вік у нас не важить нічого. У всякому разі, щодо стосунків, ну, таких от стосунків. Один мій знайомий розміняв другий період, а його дружина ще й перший не завершила. Доктор Синапс он навіть спеціальну книгу випустив і доводить, що такі шлюби навіть… як це він там висловився?.. бажаніші і, біс його знає, цікавіші, чи що.

— А я хотіла б зустріти і покохати знаєте кого? Хай такого ж молодого чи старшого, але не безсмертного, а смертного. І щоб я була смертна. І щоб наша любов померла разом з нами. Мене пригнічують безсмертні. Я тягнуся до старших, бо вони більше схожі на звичайних смертних людей. Але минає час, вони йдуть на регенерацію і знову стають моїми ровесниками. Я верзу нісенітниці, докторе? Так?

Ген ладен був тепер танцювати. Йому аж ніяк не хотілося продовжувати розмову в цьому напрямку.

— Па, ви ж збиралися вчити мене танцювати, як вам не соромно?

Дівчина усміхнулася, рішуче тріпнула довгими віями і навіть по-змовницьки підморгнула докторові.

Залунали бадьорі, задерикуваті ритми. Тепер старалися труби, хизувався своєю спритністю ударник.

— Годиться! Ставайте навпроти мене. Далі, далі, докторе. Почали! — Па в такт музиці хилила голівку то на ліве плече, то на праве, легенько поводила стегнами і, ніби знехотя, переступала з ноги на ногу, її гнучкі руки то рвучко здіймалися вгору, то лягали сумирно на талію. — Ну, чого ж ви стоїте? Пробуйте! — Доктор Ген ніяково усміхнувся і озирнувся довкола. Він боявся своєї невправності. Спробував копіювати рухи Па, але з’ясувалося, що це не так просто. — Ну, гаразд, ставайте ближче. Не дивіться на ноги, дивіться на мене. Відчуйте музику і мене. Та куди ж ви руки? На талію, а не на плечі!

Ген відчував себе хлопчиськом.

Потім Па ввімкнула телеоко. Вони сіли за столик, потроху посмоктували коктейлі, на екрані з’явилося зображення диктора.

— Шановні добродії і добродійки, сьогодні ми після довгої перерви поновлюємо внутрішні передачі. Починаємо цикл репортажів з мітингів і диспутів, що передують референдуму. Телекамери нашої програми в Клубі космонавтів. За одну-дві хвилини репортаж з мітингу, ініціатором якого є Асоціація космонавтів.

Ген не виявляв жодних ознак зацікавленості, навпаки, видно було з усього, що йому байдужки. Він поглядав то на Па, то на вогники спіральки, то ганявся соломинкою за прозорим кубиком льоду в келисі. Тільки чемність стримувала його від скептичних зауважень. Ковзнув поглядом по натовпу, що з’явився на екрані, механічно прочитав гасла, транспаранти над головами людей. «Ми — діти планети Земля», «Дорогу — в космос!», «Руку дружби — землянам!», «Геть завісу маскування!» Яка нісенітниця! Можна подумати, ніби космос звільнить їх від усіх питань і проблем! Їх буде ще більше, вони наростатимуть нестримною лавиною.

Об’єктив телекамери зупинився на високій трибуні. На неї вибрався середнього зросту молодик в окулярах. Голова Асоціації. Він опустив мікрофон нижче, відкашлявся.

— Добродії і добродійки! Асоціація космонавтів, на жаль, точніше було б іменувати її Асоціацією колишніх космонавтів… Так от, Асоціація уповноважила мене заявити: всі ми, всі, крім одного подружжя, висловлюємося за контакт з потойбічним світом. — Ген тільки похитав головою — всі! Аж чотири сім’ї! Ото громада! — З вашої люб’язної згоди надаю слово ветерану космонавтики капітану Тау.

— Гляньте, я ніколи не бачила його в цьому одязі, — аж підскочила в кріслі Па.

Справді, Тау цього разу відмовився від шортів і блузи. На ньому виблискував сріблом комбінезон пілота-космонавта, помережаний червоними блискавками-застібками, на грудях сяяли відзнаки за польоти.

Тау зняв з голови шолом, провів долонею по сивому шорсткому волоссю, перечекав, поки вляжуться вигуки захоплення, поки стихнуть оплески.

— Багато років пролежав цей костюм без вжитку, — почав він. — Даруйте, любі добродії і добродійки, я не хотів влаштовувати тут маскарад. Я просто хочу нагадати вам ті часи, коли ми штурмували безмежні простори Всесвіту, коли ви з нетерпінням чекали від нас звістки, чекали нашого повернення. Це був славний час. Ми розсовували межі своїх горизонтів, ми викрешували нові здогадки, ідеї… Останнім часом я відійшов від громадського життя. Але мушу виступати сьогодні перед вами, і на це є вагомі причини. Мою відмову від чергової регенерації дехто витлумачив досить оригінально. Як ви знаєте, доктор Ген заявив на вченій раді Біоцентру, що регенерація взагалі безглузда і непотрібна. У нього, на жаль, знайшлися однодумці. Признаюсь щиро, я не вирушив би до туманності Андромеди, якби знав, що при поверненні не застану ні рідних, ні знайомих, не знайду нікого, з ким би знайшов спільну мову. І регенерація, і біотека безглузді, якщо топтатися на невеличкому п’ятачку, топтатися на місці.

— Я відвідав немало планет. Планет, розжарених до пекельної температури, і холодних, вкритих льодом, вкутаних товстим шаром смертоносних газів. Планет, де флора і фауна буяє фантастично, казково, і планет змертвілих. Ви переглянете сьогодні наші старі кінострічки. Багато чудес у Всесвіті, та нині мушу сказати одне: у Всесвіті нема планети, прекраснішої, ніж планета Земля. І рано чи пізно настане на ній час братерства. Але не можна сидіти склавши руки і чекати, поки ця година настане. Ганебно це і небезпечно. Я закликаю до активних пошуків контактування, треба використовувати будь-яку можливість. Я вірю: ельдорадці висловляться «за». І я з радістю змінив би тоді своє рішення щодо регенерації. Я за безсмертя, за безсмертя, якого вимагають безмежні простори Всесвіту, масштаби майбутніх діянь.

Останні слова Тау присутні зустріли схвальними вигуками і довго не могли вгамуватися.

— То ви проголосуєте проти? — запитала Па.

— Не знаю. Мені байдужки.

— А я часто вмикаюся до «Телестара». Це, по-моєму, цікаво. Скільки там людей — білих, чорних, жовтих. Ну, різних-різних! Я хотіла б зустрітися з ними. Париж, Нью-Йорк, Москва… Гори і моря, річки, пустелі.

— Бачите, Па… Ну, зустрінуся я з тамтешніми колегами біологами… Мені буде нецікаво слухати ази. Дуже сумнівно, щоб їм цікаво було брати готовеньким усе те, що здобули ми. Подарунки не завжди приємно приймати, та ще такі. А наш історичний досвід нічим не допоможе їм. Нам завжди були притаманні внутрішні протиріччя, але ж наша цивілізація не знала поділу на ворогуючі табори.

— Але ж, докторе, хіба треба зустрічатися обов’язково з метою? Ну, аби щось взяти чи віддати? От зі мною ж ви зустрілися, а я, певно, мало чим відрізняюся від своїх потойбічних ровесниць.

— Ви дівчина, Па.

Па засмутилася, замовкла. Згодом видихнула:

— Ви сказали правду, докторе. Я вас не цікавлю як людина. Куди вже там зацікавити вас! Та якщо ви вже маєте мене лише за дівчисько і все ж віддаєте мені цілий вечір своєї уваги, то будьте до кінця логічні. Там, за завісою, теж чимало дівчат. І кращих за мене. Хоча б на такому рівні зустрітися вам з ними…

— Ну, що ви, Па, ви мене не так зрозуміли. І що ж це — збиралися мене розвеселити, а, виходить, самі сумуєте? Я з задоволенням ще потанцював би.

Та ні розмова, ні танці не клеїлися. Вимкнули програвач і телевізор. Золота доріжка тьмяно виблискувала під ногами. Вони мовчки дійшли до спіральки.

7. МАНДРІВНИКИ — В РАЙОНІ ЕЛЬДОРАДО

НЕСПОДІВАНИЙ КОНКУРЕНТ

Ранок 29 жовтня 1966 року. Човен заготівників, бурунячи ліниві хвилі Атлантики, іде, неухильно витримуючи західний курс. Мотор висмоктує з бачка залишки солярки. Але вітрило довелося демонтувати — на аргонавтах свіжовипрані тільники. Панько Федорович одягнув штани, пошиті Купчиком з байкової ковдри. Вставні щелепи юнги надраєні до блиску. Він то зиркає на компас, то заглядає в карту. Галасун, чисто виголений, стрункий мов кримський кипарис (планктон зробив свою справу!), тримається лівою рукою за щоглу, час від часу прикладає до очей цейсівський бінокль. Кашкет з крабом хвацько збитий на потилицю. Кацо вибрикує поперед човна.

— Тихий хід! — командує капітан.

— Єсть тихий хід! — відповідає юнга і збавляє газ.

— Зовсім малий! — скрикує капітан. Попереду суцільні рифи. Вода нуртує поміж них, піниться, шкварчить, мов олія на розжареній пательні. Кацо відстав. — Глуши! Ти чуєш команду? Глуши!

Юнга чує, але не так просто заглушити Л-6. Купчик геть збавив газ, потому позривав з свічок дроти від магнето. Мотор кахикнув востаннє і вмовк.

Невідомо було, як це човен не наразився на гострі скелясті уламки, рифи, якими так і шкірився океан. Добре, якщо гвинт уцілів, а як полетів?

— Куди ти правиш? Тобі не повилазило?!

— Товаришу капітан, я йшов точно по курсу, — запитайте у Кацо… Саме тут має бути Ельдорадо.

— Ельдорадо! Дуля з маком, а не Ельдорадо. Ось як трахне зараз об каменюки — і кісточок не позбираєш. Не балакай лишнього! Весло, весло бери мерщій! Ну!

Галасун і Купчик, орудуючи веслами, самовіддано рятували човен від, здавалося, неминучої загибелі. Незбагненний страх і передчуття біди стисли серця мореплавців. Місце було таке гибле, що обом кортіло швидше повернути назад, але кожному не хотілося першому висловити це бажання. Купчик пошукав очима Кацо і мало не зомлів. Він ще й ще протер очі, але нічого не міг второпати. Кацо ніби й не помічав гострих скелястих уламків. Ніби їх і не було. Ось пірнув собі отак у скелю, пронизав її і живісінький вискочив з іншого боку. Прошив пузом гострий риф і поплив далі… Що за нечиста сила?! Ач куди завів, перевертень імперіалістичний!

…У цей час Семирозум стояв на березі з радіотелефоном в руці. Набрав тризначний номер:

— Добродію Енц! Доповідайте. Про що вони говорять?

— Добродію Семирозум! Переважно висловлюються… розумієте, ці слова не піддаються перекладу. У нашому лексиконі нема відповідників.

— Ясно. А про Ельдорадо згадують?

— Так, вперемішку з нецензурними словами. І, здається, збираються повертати назад.

— Продовжуйте слухати їх. Чекайте мого виклику. — Семирозум набрав інший номер і мовив: — Комплекс маскувального поля? Алло! Алло!

— Так, слухаю вас, добродію Семирозум, — відгукнувся далекий голос.

— Яка обстановка? Доповідайте.

— В радіусі тридцяти кілометрів нема нічого, — ні суден, ні літаків.

На чолі у Семирозума виступили крапельки поту. Він глянув на бухту, де смикалося у човні двоє, на членів Комісії, які запитальними очима вп’ялися в нього, на пляж, густо всіяний ельдорадцями, як маковим зерном. Набрав у груди повітря і:

— Комплекс маскувального поля! Комплекс! Слухайте мене!

— Слухаю, добродію Семирозум.

— Воля Ради десятьох, воля всіх ельдорадців — вимкнути поле маскування!

— Вимикаємо!

Вогненними зміюками зблиснули в чистому небі блискавиці. Хтось ухопив ручищами довжелезний лист бляхи, миттю роздер його навпіл, підфутболив бляху кованим чоботом — затріщало, загриміло, загуркотіло і… стихло раптом. І встала над бухтою семицвітна веселка.

Мандрівники заклякли з роззявленими ротами, з веслами в руках. Озирнулися навколо — рифів, камінюччя як і не було. Чиста, прозора вода. Глибочінь.

— Ельдорадо! — заволав Галасун, глянувши на берег.

— Ельдорадо… — прошепотів Купчик і тут же вхопився за голову.

На дно човна з грюкотом посипалися золоті самородки. Човен прибило хвилею якраз під естакаду, з якої транспортери, що тяглися від збагачувальної фабрики, зсипали золото в море.

— До берега! До берега — хутчій! — долинула команда з натовпу, посилена мегафоном.

Тільки тепер Галасун отямився трохи. Але він ніяк не міг одірвати очей від натовпу, над яким біліли величезні транспаранти: «Палкий привіт відважним мореплавцям!», «Ласкаво просимо на Ельдорадо!» Купчик підняв з дна човна величенький самородок:

— Золото! Золото, товаришу капітан!

— До берега! Просимо до берега! — знову повторив мегафон. — Хутчій! Хутчій!

До берега було метрів триста, можна було дійти і на веслах, але Галасун гарикнув:

— Завести мотор! Повний вперед! — Він, цілком природно, хотів пристати до землі обітованої з шиком. — Та викинь ти цю грудку. Мотор! Мотор!

Купчик сунув самородок в кишеню білих парусинових штанів і кинувся до мотора. Розперезався, намотав пасок на маховик, смикнув раз, вдруге, втретє…

— На весла! Сідай на весла! — наказав Галасун.

…Радіотелефон настирливо загув.

— Семирозум слухає.

— Доповідає комплекс, доповідає комплекс! — скоромовкою посипалися слова. — 3 півночі наближається літальний апарат. Літальний апарат! Відстань — 20 кіло… 19 кілометрів. Накажете ввімкнути поле? Переходжу на прийом.

Семирозум завмер в нерішучості. Оце катавасія! Що за апарат? А ці… що ж вони порпаються так довго?

— Зачекайте! Чекайте мого розпорядження. Зрозуміли?

— Зрозумів. Відстань до апарата 18,5 кілометра…

— Апарат типу вертоліт над колишнім космодромом! — доповіли Семирозуму з комплексу за п’ятнадцять хвилин.

Він витер носовичком лоба, глянув на човен. От-от пристане.

— Відновлюйте поле, — розпорядився Семирозум і сунув радіотелефон в кишеню.

Човен заскреготав днищем по самородках. Галасун поправив кашкета на голові, обійшов, тримаючись за поручні, будку і зіскочив на пісок. Слідом за ним зійшов на берег і юнга. З натовпу до них попростувало четверо — Семирозум, Геродотіус, Тау, Ізоль-Гол. Семирозум легенько вклонився мандрівникам, мовив:

— З благополучним прибуттям на острів Ельдорадо, вельмишановні добродії! Хорошого вам настрою!

— Галасун Пантелеймон Федорович, — дмучись, для поважності, відрекомендувався капітан.

З животом він почував себе певніше. Тепер йому якось бракувало потрібної ваги.

— Купчик Семен Михайлович, — визирнув з-за спини капітана юнга і поправив на плечі ремінець фотоапарата.

Галасун пом’явся і поліз в задню кишеню байкових штанів за паспортом, але в цю мить оркестр гримнув марш, а з натовпу на прибулих посипалися квіти. Четверо ельдорадців плескали дружньо мореходів по плечах, тулилися лобами до їхніх лобів. Коли ажіотаж трохи влігся, Галасун досить суворим тоном запитав:

— Скажіть, хто у вас тут старший?

Семирозум здвигнув плечима:

— Найстарший серед нас ось цей добродій.

Галасун недовірливо зміряв поглядом Тау. Семирозум перехопив той погляд і додав:

— Старший за віком. А всі ми — члени Комісії.

Останнє слово неприємно різонуло слух аргонавтів.

Купчик знову заховався за спину капітана, а в Панька Федоровича нервово затіпалася ліва щока — слово «комісія» завжди викликало в нього неприємні асоціації. Тепер він таки витяг з кишені потріпаний, просякнутий морською сіллю паспорт. Без документів з комісією не порозумієшся.

— Ось! Все в порядку. Безсрочний, прописка київська, постійна!

— Дуже добре, добродію, дуже добре, — відвів Семирозум руку з паспортом, — гостям насамперед необхідно перепочити з дороги. Розступіться, дайте дорогу. Ходімо, шановні добродії, ходімо!

Тієї миті, коли човен врізався носом в пісок бухти Дельфінів, а якщо вже казати точно, о 10-й годині за місцевим часом, вертоліт з номером СХ-2104-Т торкнувся колесами плит колишнього ельдорадського космодрому. Спочатку пілот нічого не міг розгледіти путньо і чекав, поки вляжеться пил, звихрений лопастями гвинта. Потому він зсунув на високого лоба захисні окуляри. Йому можна було б дати не більше сорока років. Засмагла шкіра туго обтягувала опуклий лоб, випнуті вилиці, а очі з-під густих брів світилися молодо і зірко. Та уважніше придивившись, можна було б помітити: шкіра, хоч і балувана регулярним масажем, вже взялася брижами попід очима і побіля уст, а коротко острижене шорстке волосся на голові, квадратенька борідка і брови пофарбовані в чорний колір, аби приховати сивину. Насправді пілоту нещодавно сповнилося шістдесят. Він з подивом розглядав дивовижної форми ракети на космодромі — ті стоять сторчма, а ті лежать. Ген по краях злітного майданчика тягнуться складські приміщення, височать установки, дуже схожі на радари.

— Хо-хо! Ми, здається, потрапили на військову базу. Тільки досить дивно — жодної живої душі! І ця тиша… Щось надто вже засекречена і законспірована. Ти тільки глянь, Лі!

Супутниця пілота, гарненька шатенка з кирпатеньким носом і м’яким волоссям, що вільно спадало на оголені плечі, вдавано по-дитячому кліпнула довгими віями, байдуже повела очима.

— Що? Нас чекають якісь формальності? Так, Стенлі?

— О Ліліан! Відколи ти зі мною, не можеш скаржитися на формальності і незручності. І ніколи не будеш скаржитися. Це кажу тобі я, Стенлі Хар. А моє слово щось та важить на цій планеті! Цікаво все-таки, куди ми потрапили. Не зовсім до вподоби це безлюддя, ця тиша. Може, нам, нарешті, поталанило знайти куточок, де взагалі нікого нема. Це було б взагалі непогано, але… Вийдемо?

Ліліан здвигнула плечима — як хочеш, мовляв. Стенлі спустив на плити легкі сходинки. Він зиркнув на плити і тут же миттю скотився по сходинках вниз.

Ліліан стояла у відчинених дверцятах, вередливо надувши губи.

— Стенлі, подай же руку…

Супутник схилився навпочіпки над плитою, дряпаючи її кінчиком ключа. Він задер голову, але ніби й не помітив Ліліан — її обличчя, її міні-спіднички, з-під якої визирали інтимні предмети жіночого туалету.

— Хо-хо! Хо-хо, Лілі! У цих плитах, клянуся всім своїм капіталом, не менше п’ятдесяти відсотків золота. Чистого золота!

— Сте-е-нлі! Ти ж сам присягався ні слова про золото і взагалі про справи!

— Але ж згодься, голубонько, не щодня випадає сідати на отакий космодром, викладений отакенними напівзолотими плитами. — Він знову дряпнув ключем плиту, обійшов навколо вертольота і тільки після цього звів супутницю вниз. — Тобі не видається усе це надто загадковим? Ніякої охорони… — Він раптом згадав про щось і прожогом кинувся у вертоліт. Незабаром показався в дверцятах з картою в руках: — Лілі! На карті тут має бути океан, вода…

— До речі, любий, ти вчасно згадав про воду. Я хотіла б випити чого-небудь прохолодного. І взагалі — ми довго будемо пектися на сонці?

Стенлі повів очима навколо — від лісу до них простував якийсь чоловік. Вони рушили йому назустріч. То був Тукан. Він довго намагався зрозуміти прибулих, але втямив тільки одне: його звуть Стенлі Хар, її — Ліліан Коко. Імена і прізвища ці не справили на Тукана жодного враження, чим неабияк були вражені і Хар, і Коко. Їм нічого іншого не лишалося робити, як рушити слідом за Туканом до садиби. Там Ліліан і Стенлі з задоволенням прийняли душ і оцінили майстерність дружини Тукана в приготуванні коктейлів. Тукан тим часом повідомив Семирозуму по радіотелефону все, що йому вдалося з’ясувати, — тобто імена і прізвища нежданих гостей.

…Семирозум побажав аргонавтам міцного сну і запевнив: їх потурбують не раніше, ніж за 8-10 годин. Після чудового сніданку заготівників таки добряче розморило. Та заснути не могли. Хоч квартира мала дві спальні, два кабінети, кухню, вітальню, інші служби, Панько Федорович і Семен Михайлович трималися разом. Вони то вгинали кулаками м’яку тахту, пробуючи визначити, з якого матеріалу вона зроблена, то прилипали лобами до прозорих стінок, зачудовані феєричними зблисками водоростей. Купчик безперервно клацав вставними щелепами, пробуючи «на зуб» одвірки, дверні ручки, ніжки столів і стелажів.

— Золото! Золото, товаришу капітан! Ось тут не менше п’ятдесяти відсотків, в одвірках — 30–40, а оця штуковина, щоб мене грім побив, щоб я Рози більше ніколи не побачив, їй-богу, тут шість дев’яток!

Галасун намагався триматися поважно, не висловлював особливого захоплення.

— Не балакай лишнього! Що за дев’ятки? Гляди мені, а то ще з глузду з’їдеш!

Купчик прицмокнув язиком і з досадою поморщився:

— Ну, як ви не розумієте? Шість дев’яток — проба. 999, 999. Це означає, що на одну тонну золота (ви розумієте?!) припадає всього-на-всього один грам сторонніх домішок. Екстра-клас!

Галасун взяв із столу невеличку статуетку, що зображала дельфіна в стрибку, скептично покрутив її в руках:

— А де ж ті дев’ятки? Не бачу. Натурально, не бачу.

— Ат! — з досадою махнув рукою Купчик. — Гляньте — сонце світиться! І ось цей узор, наче легкий морозець на шибці. Хоч убийте мене — 999, 999! Обережніше! Бачите ж, яке м’яке, від нігтя слід лишається.

— Слухай, Семйон, а звідки ти усе це знаєш?

— Ах, товаришу капітан, товаришу капітан, — похитав головою Купчик, — через ці руки, — він з жалем глянув на свої руки, роз’їдені морською сіллю, в подряпинах, синяках, — через ці руки пройшло немало і золота, і срібла, і брильянтів. Я ж замолоду на ювелірному ділі спеціалізувався, оцінювачем при торгсіні робив. На моїх очах не один товариш погорів. І мені добром не раз пахло. Вредна це робота, цінні метали самі до рук липнуть. Покинув. Кому охота допрівських блощиць годувати.

— Раціо! Раціо, Семйон! Лічно я на ці золоті гори теж, натурально, плював. Так воно й мусить бути, якщо це Ельдорадо. І населення тут наче нічого. Люди як люди. Тіко якісь вони неорганізовані, безотвєтствені! Чого це й глянути не захотіли на наші паспорти? Ну, ті молоді — ясно, а дід? Я йому даю ясно понять: візьміть на прописку, бо ми ж пробудемо тут, натурально, більше трьох днів. А він лупає очима, наче з місяця звалився. Може, вони нас і трьох днів не протримають, випруть? Га? А може, їм наша київська прописка не до шмиги? Так я лічно должен сказать, що це все-таки не якась там, а київська! Постійна київська! Комісія називається!

…О неоціненна київська прописка! Не можу не розділити гордість Панька Федоровича. Не можу не повідомити — я теж прописаний у нашому прекрасному Києві. Постійно. Назавжди,

І якби я опинився на місці Панька Федоровича Галасуна, я, безумовно, з такою ж гордістю простягнув би Семирозуму свій пашпорт.

Поки я тут просторікував, аргонавти добре вивчили квартиру і, боячись розлучитися, лягли валетом на одну тахту.

Панько Федорович, як капітан, поклав голову на валик. Семен Михайлович, як юнга, мусив підкласти під голову кулак. Але Галасун мало що виграв, бо мусив нюхати ноги Семена Михайловича, а ті ноги, прошу вибачити за вульгарне, але необхідне документальне уточнення, мали здатність потіти, і тому Семена Михайловича сон здолав, набагато швидше. Так що Панько Федорович ще носом крутив, а юнзі вже видівся перший сон, сон на новому місці…

Ніби іде він Хрещатиком, молодий, при повнім здоров’ї, при гарнім настрої. Глип — аж на розі колишньої Прорізної і Хрещатика, де зараз «Книги», фірмений ювелірний магазин. Вивіска над дверима брильянтами виблискує величезна-величезна: «Ельдорадо». Відчиняє інкрустовані самоцвітами двері, заходить, а касирка хоп і підвелася назустріч йому: «Добридень, товаришу директор». Придивився, аж це його Роза. А він її ніби й не пізнав, поважно посунув уздовж скляних прилавків, уздовж прозорих шаф, геть забитих золотими обручками, сережками, кліпсами, медальйонами, плахтами, поясочками, браслетами… А продавщиці — одна в одну, як намальовані — голівками йому кив-кив, очицями хитрющими морг-морг, віями звабливими кліп-кліп. А він ніби й не помічає того, павичем поважним пливе до великих-великих дверей, оббитих золотом проби 999, 999. А на дверях табличка строга, чорна і сріблом напис «Директор тов. Купчик С. М.». Двері ті самі відчиняються перед ним, а в кабінеті стіл з червоного дерева, крісло пишне, а на маленькому столику — десять золотих телефонів. І всі дзеленчать. Він, не поспішаючи, знімає почергово трубку за трубкою і відповідає суворим голосом:

— Не можу, не можу. Закон є закон! Беріть обручку чи щось інше по державній ціні — і робіть з неї хоч зуб, хоч коронку… Ні-ні, такі операції не практикуються…

— Ну, то й що з того, що ельдорадське, дешеве? Закон є закон. Не морочте мені голову!

— Подзвоніть післязавтра!

— Подарунок ювіляру з дарчим написом? По розрахунку? Ні! Ах, розумію, комусь видали одноразову допомогу — значить, готівкою? Будьте ласкаві, заходьте хоч зараз!

— Не можу, кажу. Мені й на волі непогано живеться. Да! Я людина державна, мені доручили найбільший у Союзі фірмений ювелірний магазин, у мене зарплата солідна — і не тіпайте мені мої дорогоцінні нерви. Все!

— Алло! Це ти, пупсик? Заходь, заходь, аякже!

І раптом увалюється до кабінету не «пупсик», а широкоплечий товариш у формі морського офіцера. Урочисто віддає честь Купчику і пропонує: «А тепер прошу на нашу посудину!» На яку таку посудину? І чого? Якось неприємно тенькає серце і… сон обривається загадково, похмуро.

Кінчився Купчиків сон, а сон Галасуна тільки почався. Але облишимо сни. Не до них. Треба ж чим скоріше розібратися в набагато важливішій справі. Повернемося до тієї парочки, що приземлилася на колишньому ельдорадському космодромі. Що воно за парочка загадкова? Мене й самого розбирає цікавість, нетерплячка. А тому виявимо маленьку нескромність і зазирнемо в службовий кабінет добродія Семирозума. Голова Комісії по зустрічі представників потойбічного світу так і не встиг пообідати, хоча вже минула третя година дня. Заздалегідь розроблений до найменших подробиць план зустрічі не витримав першого ж випробування дійсністю. Поява цих двох на вертольоті геть переплутала карти. У кабінеті Семирозума сиділи Геродотіус, Ізоль-Гол і Тау. Час від часу заходили чи дзвонили експерти, радники, кожен ельдорадець пропонував свої послуги. Але від того членам Комісії не було легше. Перші враження від аргонавтів не викликали у членів Комісії особливого ентузіазму. Тау, щоправда, був зладований оптимістично і запевняв, що все йде якнайкраще і взагалі наївно було б чекати від випадкового контакту якихось особливих наслідків.

Семирозум через кожні п’ять хвилин дзвонив Енцу, перепитуючи, чи не готові дані на Стенлі Хара і Ліліан Коко. Нарешті Енц подзвонив сам і з радістю повідомив:

— З цими набагато простіше. Біографії готові. Вмикаю лінію, читайте.

На невеличкому столику в кутку кабінету застукотів тієї ж миті радіотелетайп. Семирозум нетерпляче обривав кусень широкої стрічки за куснем, читав і передавав прочитане колегам. Апарат вистукував:

«Стенлі Xар. Рік народження 2904 (1904 за потойбічним літочисленням), американець. У 2923 році прийняв у спадок від батька компанію з капіталом в 17 мільйонів доларів. «Хартул» випускала обладнання для нафтової промисловості, мала патент на бур для твердих ґрунтів. Цей бур винайшов Хар-старший, котрий емігрував до Америки в другій половині минулого століття. Хар-молодший виявив неабияку спритність в примноженні капіталу. Головним його суперником у сфері виготовлення обладнання для нафтової промисловості була «Крамер роллер біт компані», підконтрольна Фостеру Крамеру. Жорстока і довга боротьба між фірмами скінчилася тим, що Стенлі Хар у вирішальний момент одружився на доньці Фостера Крамера, який уже дихав на ладан. Завдяки такому дотепному стратегічному маневру Стенлі Хар монополізував виробництво всього обладнання, що йде на потреби нафтової промисловості капіталістичного сектору потойбічного світу.

Нерухоме майно в Арізоні і Каліфорнії, машинобудівні заводи, фабрики харчової промисловості, уранові підприємства… Важко перелічити всі галузі, куди б не простягнув свої пазурі Стенлі Хар. Зокрема, він має чималі бариші в галузі кінопромисловості: «Хар пічкерс інкорпорейтед» має шість студій в Голлівуді і 132 кінотеатри на всьому терені США. На студіях Хара випускаються фільми переважно на теми насилля і сексу. Ось назви деяких з них — «Одна ніч під ліжком у Іветти», «Удвох в зіпсованому ліфті», «Бюро інтимних послуг», «Тримай її міцно за спідничку», «13 убивств і 7 зґвалтувань протягом двох годин», «Любов напрокат». Хар сам частенько буває на зйомках і дає поради режисерам і особливо костюмерам. Так, зокрема, він автор надлегкого купального жіночого костюма, який можна сховати у вусі і який важить 4,5 грама.

Хар захоплюється також літакобудуванням. Під час другої світової потойбічної війни на підприємствах Хара конструктори створили велетенський літаючий човен вагою 200 тонн. Не гребував Хар ремонтом і перепродажем за спекулятивними цінами збитих під час війни літаків. У нього працюють три генерал-лейтенанти і колишній морський міністр. Вони й забезпечують Хара, його «Хар ейркрафт» замовленнями Пентагону. Хар добряче нагрів руки на війні в Кореї, а тепер — на війні у В’єтнамі. Він поставляє військовим відомствам ракети класу «повітря- повітря», лазерно-радарні системи, обладнання для супутників-шпигунів, вузли термоядерних реакторів, різноманітну електронну апаратуру. Його послугами користується і військовий блок НАТО.

Зі своєї безмежної «імперії» Хар щоденно видоює близько 200 тисяч доларів чистого прибутку, а все його особисте майно оцінюється в півтора мільярда доларів.

Хара ніколи не можна застати в його офіційній резиденції в Техасі, майже не з’являється він у вищому світі, ухиляється від телебачення, репортерів. Тому його частенько називають Хар-Привид. По всіх країнах капіталістичного сектору розкидані його напівнелегальні садиби, особняки, звідки Хар і керує своєю «імперією».

Не палить, інколи вживає легкі коктейлі, ром з содовою, полюбляє рибу та інші легкі страви. Незважаючи на похилий вік, хвацько водить авто і не менш хвацько пілотує вертоліт.

Після загадкової смерті першої дружини Хара частенько бачили у товаристві гарненьких дівчаток і блискучих дам. Як твердить агентство Рейтер, Хар наприкінці минулого місяця одружився з Ліліан Коко і вирушив у весільну подорож в невідомому напрямку».

Не встигли члени Комісії як слід переварити першу стрічку, як апарат почав випльовувати другу, на щастя, значно коротшу:

«Ліліан Коко. Рік народження 2938 (1938 за літосчисленням потойбічного світу), національність невідома, чи то француженка, чи то італо-іспанка з арабськими домішками. Відома кіноактриса і секс-бомба № 1 Європейського континенту. Знімалася в двох серйозних фільмах і в безлічі фривольних кінокомедій з широким використанням стриптизу. На екранах з’явилася тринадцять років тому. Її підібрав у провінційній глуші відомий європейський продюсер Жан Хап-Лап. Шістдесятирічний вовк кінопромисловості розгледів у непоказному замурзаному дівчиську майбутню кінозірку. Він навчив її гарних манер, правильної вимови, одягатися зі смаком. В роботі Коко все ж покладається переважно на свій фізіологічний комплекс. Ще в процесі виховання Ліліан зареєструвала перший шлюб зі своїм учителем. Потім вона була одружена з відомим кіноактором Робертіно Фіфі. Після того як розвелася з третім чоловіком, західнонімецьким мільйонером Гуго Стіссеном, заявила, що розчарувалася назавжди в чоловіках і надалі буде жити самотньо. Як передає агентство франс Прес, наприкінці минулого місяця Ліліан Коко нагло закохалася в американського мільярдера Стенлі Хара і вирушила з ним у весільну подорож на Азорські острови. Перед від’їздом вона заявила репортерам: «Я помилялася… Стенлі Хар — це якраз те, про що я довго мріяла. Я безмежно щаслива. Чи повернуся до роботи в кіно? Безумовно!»

Члени Комісії мали тепер досить точну інформацію про Хара і Коко, та далеко не все з’ясувалося. Як приймати представників потойбічного світу? Як знайомитися з ними? Порізно чи разом? Після короткої суперечки порішили: оскільки і в потойбічному світі представники різних систем, хоч і зі скрипом, мирно співіснують, то й тут якось мають ужитися, не перегризуться. Перший громадський прийом прибулих у Форумі було призначено на 12 годину 30 жовтня.

●

Панько Федорович прокинувся. Смачно позітхнув, з хрускотом випростав ноги, потягнувся, розплющив очі. Довго лупав ними, поки прийшов до пам’яті, пригадав, де перебуває. Ще й ще огледівся, помацав на собі шорти, блузу. Нічого, матер’яльчик непоганий. Штаненята, правда, надто коротенькі, стиляжні, можна сказати, але дарованому коню в зуби не заглядають. Панько Федорович всунув ноги в м’які пантофлі, вийшов до туалетної. Потому довго стояв перед прозорою стіною, розглядаючи рибки, водорості, освітлені на добрих метрів сто від стінки. Робити було нічого, смикнув за ногу Купчика.

— Роза, не балуйся… — сонно промимрив Семен Михайлович.

— Я тобі дам Розу! Ану, вставай, розлігся, як на курорті. — Галасун енергійно поторгав Купчика за плече.

Той підвівся, сів, пошкріб п’ятірнею груди. Мрійливо закотив очі.

— Ой, який мені сон приснився, товаришу капітан! Ніби іду я Хрещатиком…

— Но-но, Семйон! — обірвав його Галасун. — Не балакай лишнього! Мені теж хороший сон випав. Номенклатурний! М-да! Але сни вдома будемо розказувати. А тепер, натурально скликаю збори. Будемо засідати удвох, позаяк вдалі від родіни мені немає більше з ким. Товариші, є пропозиція обрати президію в складі одного чоловіка. Персонально — я. Раціо? Раціо! На порядку денному моя доповідь. «Про сучасний стан експедиції «Заготзолото» і наші невідкладні завдання». Регламент будемо встановлювати?

— Катайте без регламенту, — сонно махнув рукою Купчик. — Я все одно не виступатиму. Я взагалі, товаришу капітан, виступати не вмію.

— Научим! Переходжу до доповіді. М-да! А де ж тези! Де тези, питаю?

— Які тези?

— Як які? Коли лягали спати, я ж тобі казав, щоб заготовив. Як і положено. Про що я тепер буду говорить?

— А мені звідки знати, про що ви хочете?

— Маєш знать, про що мені на даному етапі треба говорить, які задачі ставить. Ех, Семйон! Зразу видно, що ти ніколи не був за границьою. Так от, слухай мене. Ніяких самоволок! Не відлучайся од мене ані на минутку. Триматися треба тіко купою. Не кидатися на шмотки, на всякі штучки заграничні, особенно — женщин. А главне — мені помагай, заготовляй отвєти на каверзні вопроси…

Купчик набурмосився.

— Картоплю заготовляв, капусту, моркву, брухт, а тепер — ще й отвєти… Незгебний я до цього діла, товаришу капітан. Казав же не раз: малограмотний я.

Панько Федорович замовк. Він якось обм’як, плечі опустилися. І вигляду урочистого, такого, що якраз для зборів, ніби й не було. Похитав-похитав журно головою, потарабанив пальцями по столу і признався Семену Михайловичу:

— Ех, Семйон, Семйон… Думаєш, я великий грамотій? Ого-го-о! Якби я був грамотний! А так що ж? То тобі колективізація, то індустріалізація, то війна, то розруха. Курсів, натурально, я чимало окончив, а грамотою так і не совладав. Розговорну рєчь ще засвоїв. А от письмо — хоч убий! Особенно з м’яким знаком біда — де його ставить, а де не ставить? Твердий знак я завсігди правильно поставлю. Ого-го-о-о! Якби я знав, де м’який знак ставити, — далеко пішов би. Далеко, Семйон! А так що? У молодості мене класове чутьйо виручало, вивозило, а потім і чутьйо не допомагало. М-да! Добре тим, що встигли повище вибитися. Раціо? Раціо! М-да-а-а, Семйон! Підпирає нас молодьож, ох, підпирає! Взяти хоча б мого Ванька. Так воно ж ні колективізацій, ні індустріалізацій і не нюхало. Виросло за моєю спиною, вивчилося. І м’який знак у нього, сучого сина, завсігди на місці. Ще й по-англійському джеркотить. Економіст! Голова! Грамотний, одне слово. Сказать би, що чоловіку ще треба? І чин чином, і зарплата зарплатою, і кватиря дай боже. Нє-е-е! І те йому не так, і те можна краще було б зробити.

Довго ще скаржився Панько Федорович. Поспівчуваймо йому од щирого серця. А на те, що він про молодь говорить, не звертаймо особливої уваги. Так воно завжди було, так воно завжди й буде. Виростуть у Галасунового сина сини — і вони будуть чимось невдоволені, і вони захочуть зробити більше і краще. І нема в тому аніякої біди. Аніякої.

А збори у наших золотошукачів так і не відбулися. Бо золото, бо Ельдорадо вони знайшли, а що з тим золотом робити, не знали. Аніяких вказівок на цей предмет не мали. Отож і вирішили чекати, що воно далі буде. А діло покаже, як бути.

Вже й на ухвалі зійшлися одноголосно, вже й перекусили на кухні, а ніхто з ельдорадців не з’являвся. Самі виходити мандрівники не зважувалися. Справді, мало в яку халепу вскочити можна. Поставили стільці біля прозорої стіни, від нічого робити роздивлялися освітлене морське дно.

— А ти, Семйон, зміг би жити в отакому акваріумі? — запитав Галасун.

— Та хто його зна… — надто зненацька застало Купчика питання. — Взагалі, корм непоганий, дихається легко.

— А я, мать, ні, не зміг би. Що ж воно таке — нічого, крім рибок, не видно. І знову ж таки, де сусіди? Раціо? Раціо! От вліті ми з старою на синовій дачі живемо, так, я тобі скажу, миле діло. То що воздух негородський, а натуральний, так це ж ще не все. Люди кругом, сусіди. Не рибки, а люди! Раціо? Раціо!

— М-да… Семйон… Такі-то діла. А тут що ж? Гарно, натурально, но не ті масштаби. Я воопче жалію, що переїхав у Київ до сина. Не треба було слухатися його. На периферії мені, Семйон, легше було б знайти соотвєтственну роботу. А в Кийові, натурально, без мене хватає кадрів….

Купчик співчутливо покивав головою, і раптом щось серед водоростей привернуло його увагу:

— Гляньте, товаришу капітан! Кацо! Кацо!

Справді — вздовж прозорої стіни дефілював Кацо.

Ось він помітив мандрівників, тицьнувся носом в надміцне скло і привітно усміхнувся, замахав плавцями, щось перебирав губами, але нічого чути не було. Золотошукачі замахали йому руками, а Купчик навіть сотворив повітряний поцілунок.

У передпокої притишено загуло — хтось просив дозволу ввійти…

●

Тільки Галасун з Купчиком ступили на круг, як той повільно поповз угору. Купчик з переляку вхопився за поручні. Панько Федорович смикнув його за рукав — люди ж, мовляв, дивляться. Форум був знову переповнений. Галасун хоч і намагався триматися поважно, по спині мурашки бігали. На всякі засідання бюро доводилося йому з’являтися за доганами і останніми попередженнями, але такого велелюдного бюро ще не бачив. Невже при всіх будуть з ними говорити?

За столом в центрі круга, крім членів Комісії, сиділи Хар і Коко. Семирозум, з усього видно, вже повідомив молодятам про Галасуна і Купчика, тепер йому лишилося відрекомендувати мореходам молодят:

— Будьте знайомі, добродії Галасун і Купчик. Стенлі Хар, американський монополіст, мільярдер. Ліліан Коко, кінозірка, секс-бомба № 1 Європейського континенту.

Панько Федорович зміряв поглядом Хара. Подумки відзначив: «Мільярдер, а вид має… урка одеський! А ця — бомба? Та в ній же не більше трьох пудів! А ноги, господи! Як палички, стирчать з-під цих рейтузів, чи що воно таке? Але тут же його мозок штрикнула інша думка — виходить, вони тут не перші, звідки ж взялися ці конкуренти?

Семирозум тим часом запросив аргонавтів за стіл, заставлений фруктами, пляшками з водою, сам зайняв місце голови. Ізоль-Гол став за стільцями Хара і Коко, нагнувся, приготувавшись перекладати з української на англійську. Увагу Семена Михайловича привернув вигляд Ізоль-Гола, точніше — якийсь неприродний колір ніг, рук. І ця дивна жіноча хусточка на шиї… Голова пішла обертом. Круг поволі почав обертатися — очевидно, щоб усі трибуни могли добре розгледіти людей за столом.

Семирозум повідомив, за яких обставин опинилися на Ельдорадо Хар і Коко, коротко зупинився на історії Ельдорадо і насамкінець мовив:

— Тепер вам, сподіваюся, зрозуміло, з яких причин ельдорадці майже одноголосно висловилися за контакт з вашим світом. Скажу відверто, ми не покладаємо особливих надій на перший контакт. Все ж сподіваємося, що він послужить справі зближення, попереднього з’ясування наших стосунків. Гостюйте у нас, скільки вам заманеться, а потім повертайтеся до себе і розказуйте про все побачене і почуте. Що з того вийде — буде видно.

Голова Комісії висловив готовність відповісти на будь-які запитання.

Пришельці з потойбічного світу ніяково мовчали. Надто приголомшливе було повідомлення Семирозума, і з чого починати і звідки розплутувати клубок, невідомо. Нарешті Панько Федорович наважився:

— Що касаїця положенія трудящих і їхнього жизнєного уровня, то це ще вилами по воді писано, де лучче. У нас нащот передового і прогресивного діло — во! — поставлено. А що золота у вас більше, факт. Згоден. Я натурально, не звик вести такі ответствєнні розговори при рядових гражданах, среді которих може й несознатільний алімент затесався, но дозволю собі запитать — чи можна буде тут у вас організувать заготовки? Заготовки золота, натурально.

— А що ви з ним будете робити? — запитав Геродотіус.

— Як що? Змагатися з капіталістічеською системою. Запросто задавимо… — Панько Федорович покосився на Хара, — усякий несознатільний алімент.

— Але ж утруднення капіталістів, — заперечив Геродотіус, — насамперед ляжуть… як це у вас висловлюються?.. мм… важким тягарем на плечі трудящих.

— Нам би магазинчик ювелірний на Хре… — хотів було встряти в розмову й Семен Михайлович, та Галасун наступив йому під столом на ногу, і той ніби удавився на півслові.

— А ви як використали б золото? — звернувся Семирозум до Хара.

Стенлі широко усміхнувся:

— О! Містер Семирозум, не сумнівайтеся, я вже якось знайшов би йому застосування. Тим паче, що золотий запас Штатів — вері бед, вері бед!

— Бачите, шановні гості, в принципі ми не проти заготовок, — мовив Семирозум. — Золото — наше прокляття. Ми змушені використовувати його, як конструкційний та будівельний матеріал, — з певними домішками безумовно, — тільки тому, що обмежені в інших металах і матеріалах. Ми з радістю збували б його задарма. Та все ж, даруйте, хотілося б організувати заготовки на взаємовигідних умовах. Так на так. За тонну золота — тонну чавуну чи сталі. Але, самі розумієте, такий взаємовигідний взаємообмін стане можливий лише тоді, коли ви там домовитеся у себе про рівномірний, справедливий розподіл золота. Ми не хочемо, щоб диспропорції, які у вас існують, ще далі поглибилися. Ми не можемо заради своєї вигоди ризикувати і без того малостійким становищем потойбічного світу.

Стенлі кидало то в жар, то в холод. Почуте справило на нього величезне враження. Але перше його запитання було другорядне і ніби не стосувалося того, що його тепер хвилювало.

— У мене кінчається медовий місяць… Але визнаю, — даруй мені, Лілі, — і під час медового місяця я змушений був щодня вибирати часину для розгляду невідкладних телеграм, для розпоряджень і вказівок, що стосуються моїх підприємств. Я, звісно, з великим інтересом познайомився б… познайомлюся з Ельдорадо. Але чи можу я користуватися своєю радіостанцією на вертольоті? Я не можу і дня прожити без зв’язку з… як ви тут висловлюєтеся… з потойбічним світом.

Семирозум попросив відповісти на це запитання Тау. Той явно знітився. Він ніяково опустив очі, розвів руками:

— Шановний добродію! Це, на жаль, неможливо. Ми з великою радістю, але маскувальне поле, що наводиться на острів і прибережну смугу океану, має ще й іншу здатність… Так, з повітря і з води нас не видно — рифи, уламки гострих порід, між якими нуртує вода. Але це ще не все. Маскульване поле пропускає всередину радіохвилі, одне слово, всі енергетичні випромінювання, але те випромінювання, що народжується на Ельдорадо, полем поглинається. Отже, для потойбічного світу ми — ніщо, пустка. Я, звичайно, не маю підстав не довіряти вам, але хочу сказати вже зараз, щоб уникнути прикрих непорозумінь: будь-яка спроба проникнути на острів без нашої згоди, без нашого демаскування приречена на провал. Маскувальне поле створює ще й непрохідний біологічний, коли хочете, моральний бар’єр. Подолати його ніколи нікому не щастило, які б зусилля волі не докладалися. Потрібна домовленість, повне довір’я, інакше контакт неможливий. Отже, наш клаптик суші разом з прибережними водами — усього в діаметрі 21 кілометр — неприступний для потойбічного світу.

Як не старався Хар вдавати байдужого, видно було: роз’яснення аж ніяк не втішало його. Проте надії ще не втрачав.

Далі питання посипалися градом. Як саме відбувається регенерація, чому члени Ради десятьох обираються тільки на один рік, у який спосіб вдалося використати продукти океану… Чому, як, коли??? Задала і Коко одне запитання — чи практикуються в ельдорадських сім’ях розлучення.

Зал Форуму зустрів це запитання вибухом сміху, а Семирозум попросив піднятися на круг доктора Синапса — він у нас, мовляв, спеціаліст з цих питань.

Доктор Синапс сів за стіл і пояснив:

— Розлучатися не заборонено, та поки що наша історія не знає таких прецедентів, добродійко Коко. Навіть ось у цьому трагічному випадку… Добродію Ізоль-Гол, підійдіть до мене, будьте ласкаві. — Ізоль-Гол рушив до доктора, і тут пришельці помітили різкість його рухів. — Поверніться до мене спиною. — Ізоль-Гол виконав просьбу доктора. Синапс зловив ключик, що теліпався в Ізоль-Гола на спині, і встромив його в отвір на тій же спині. Там виявилися чималі дверцята. Пришельці підскочили з стільців, а Коко мимоволі затулилася руками. — Не лякайтеся, добродії. Ось уже більше двадцяти років Ізоль-Гол змушений задовольнятися цим механічним тулубом, а до того десять років він, власне — його голова взагалі була без нічого, зберігалася нерухома. Трагічний випадок під час купання в бухті Дельфінів — акула геть порвала його тіло. Ми підтримували в ізольованій голові штучний кровообіг, подолали сенсибілізацію, алергію… Тепер, як бачите, в тулубі змонтовано все необхідне. Ось штучне серце, ось… даруйте, легені, розміщені в руках. Кров — власне, її хімічний замінник — періодично міняємо. Але все це технічні деталі. Що я хотів сказати? Ах, так! Дружина Ізоль-Гола терпляче чекає цілковитого відновлення свого чоловіка. Більше тридцяти років чекає. І хоч доктор Ген, перебуваючи в стані афекту, припинив експеримент, ми сподіваємося все ж повернути їй чоловіка в повному порядку. Матриця з Ізоль-Гола готова. Залишається виростити тіло в усій цілісності. Щоправда, доведеться немало попрацювати над відновленням деяких функцій головного мозку. Адже мозок здатний повноцінно функціонувати лише в комплексі з тілом. Перебуваючи в ізольованому стані, особливо протягом тих перших десяти років, мозок Ізоль-Гола багато чого втратив. Добродій Ізоль-Гол мусив спеціалізуватися на тому, що доступне йому. Він у нас найвизначніший поліглот. Володіє буквально всіма мовами потойбічного світу, — Синапс хряпнув дверцятами, замкнув їх. — До речі, як вам почувається, добродію Ізоль-Гол?

— Почуваю себе добре, дуже добре! — відгукнувся Ізоль-Гол. — З нетерпінням чекаю тієї хвилюючої миті, коли… Даруйте, шановні гості, даруйте, якщо відчувається ельдорадський акцент. Мені важко передати радість…

— От кому б на зборах виступать! — не втримався Купчик.

— Семйон! Не балакай лишнього! Казав же тобі! — шикнув на нього Панько Федорович.

А Ліліан Коко, трохи відійшовши від недавнього переляку, зауважила:

— Звичайно, коли в запасі вічність, можна чекати. Хай би спробувала вона у нас!..

Галасун, зберігаючи незалежний вигляд, кинув недбало:

— Це у вас, дамочка. Не валіть все в одну кучу. Що-що, а чекати в нас уміють.

Що саме він хотів сказати цим, невідомо.

Розмова тим часом перекотилася в інше русло. Члени Комісії відповідали, відповідали поперемінно… Невдовзі всім стало ясно: так можна просидіти за столом і місяць.

Семирозум запропонував зробити бодай вибіркову екскурсію по Ельдорадо, бо — як там у вас висловлюються? — краще раз побачити, ніж сто разів почути. Гості пристали на його пропозицію.

Коли виходили з Форуму, аби дістатись найближчої станції спіральки, Семирозум відстав трохи і притримав Галасуна:

— Наскільки я зрозумів, ви в експедиції за старшого? У мене до вас, даруйте за нескромність, шановний добродію Галасун, одне запитання. Чи не могли б ви сказати, звідки ви узнали про точне розташування Ельдорадо і про яку таку карту вели розмови з своїм колегою в Києві? Якщо вважаєте за неможливе відповідати…

— Чого ж, — з готовністю відповів Панько Федорович, — що касаїця передового і прогресивного, ми завжди раді, товаришу голова Комісії, поділитися… — Він гукнув Купчика, той витяг з кишені поліхлорвініловий мішечок, вийняв звідти старовинну карту.

Семирозум розгорнув її, довго вдивлявся в кружечок і латинський напис біля нього, потому повернув карту і тільки плечима знизав. Стенлі Хар, розмовляючи з Геродотіусом, весь час озирався на трійцю, що відстала. Він був занепокоєний.

●

У вагонах спіральки, на платформах, на ескалаторах — скрізь ельдорадці зиркали на гостей. Вони намагалися робити це якнайскромніше, не бути нав’язливими, та все ж побороти цікавість не могли. Галасун і Купчик уважно слухали пояснення членів Комісії, хоч, правду кажучи, мало що розуміли. Коко придивлялася до місцевих чоловіків і, хоч, здається, було не до цього, кільком особливо симпатичним підморгнула. На диво, це не справило на них помітного враження. Коко ще кілька разів спробувала обмінятися своїм найвиразнішим кокетливим поглядом № 1 з місцевими молодиками і засумувала… Хм! Що за чоловіки?! Невже її чари втратили тут свою силу? Дивно. Тим паче, що конкурувати, власне, нема з ким. Ну, чого варті ці тубільні баришні? Очі не підведені, нігті не лаковані. А прикраси… Ха-ха-ха! Сережки із звичайного скла, намисто із непоказного сірого граніту? Сміхота, та й годі! Печерний рівень.

І все ж Коко нервувала. Ельдорадо перестало її цікавити. Пояснення членів Комісії пропускала повз вуха. Стенлі ж не втрачав часу даремно. Прислухаючись до екскурсоводів, раз по раз націлювався об’єктивом портативної кінокамери на особливо цікаві технічні деталі і безупинно, метр за метром намотував стрічку і враження.

Ескалатор виніс їх на невеличкий майданчик. На скляних дверях, до яких попрямували члени Комісії з гостями, виднівся напис «Музей духовної і матеріальної культури Ельдорадо».

Вони зайшли в зал, заставлений зручними кріслами, щось на зразок невеличкого залу для перегляду кінофільмів. Маю на увазі ті комірчини, яких повно на кіностудіях, та й в інших установах, де колеги кіномитців і всілякі причепливі комісії переглядають свіженькі, тільки-но з творчих майстерень кінострічки. Щоправда, цей зал мав трохи незвичайну форму — не прямокутну, а трикутну, з тупо обрізаним верхнім кутом. Простора сцена займала всю основу трикутника. Гості ще роздивлялися навколо, коли назустріч їм з бокових дверей вийшов ельдорадець, очевидно, працівник музею. Семирозум запросив усіх сісти, а працівникові сказав мовою ельдорадо:

— Будьте ласкаві, добродію, загальну початкову програму. Так, так, я не помилився, — в обсязі дітей дошкільного віку. — Потому перейшов знову на українську і пояснив: — Обмаль площі в океанаріумі примушує нас все розміщувати компактно. Експонати музею зберігаються в місткому запаснику на стелажах. Залежно від потреби організовуємо перегляди в різних обсягах, комбінаціях — загальні чи вибіркові в такий-от спосіб…

Гості зрозуміли, що це за спосіб тільки тоді, коли світло в залі погасло, а на задній стінці сцени яскраво спалахнув екран. Геродотіус коментував:

— Це все вам, очевидно, відомо. Доісторичний період планети. Непролазні хащі, тропічні зарості. Ящери, іхтіозаври, динозаври, мамонти і всяка така всячина. Живі істоти покидають воду, пристосовуються до життя на суші, деякі з них знову повертаються у воду — як ось ці дельфіни. А ось і ваші гадані попередники — мавпи. Кажу, гадані, бо з таким же успіхом вашими попередниками могла бути і та частина, той різновид дельфінів, що не повернулися з суші у воду, чи то якісь інші види живого. Питання це, хоч і здається остаточно з’ясованим, не таке вже й ясне. Ми, ельдорадці, наприклад, не знаємо, якому видові істот завдячуємо своїм існуванням. А от наша планета — праматір, звідки ми прибули на Землю…

Діапозитиви на екрані зникли, натомість замелькали кінокадри, монтаж документальної кінохроніки і креслень, малюнків, схем, карт.

— Якщо хтось із вас цікавиться астрономією, то, безумовно, впізнає це сузір’я. У вас воно має назву Волос Вероніки. Ось у цій галактиці, — у верхньому лівому кутку, що нагадує собою ембріон людського організму, і перебуває наша планета-праматір Віта. Тепер вона холодна, мертва. Наше світило, наше сонце згасло. Теплове згасання, ентропія. Найдосконаліша техніка вже не могла протистояти холодові, темряві. Ми змушені були покинути Віту. Три світлоплани — з дванадцяти — довга блукають по Всесвіту, шукаючи притулку. І ось його, нарешті, знайдено. Планета Земля. Дві півкулі. Такий вигляд вони мали 2966 років тому. Атлантика… Залишки Атлантиди. Під водою тягнеться від Ісландії до Антарктиди хребет, або, як кажуть ваші вчені, Атлантичний поріг. З води виглядають лише піки, вершини того хребта — Азорські острови та наш замаскований острівець Ельдорадо. Його ми й обрали місцем посадки, бо тут не було видно жодних слідів цивілізації. На материках цивілізація, на жаль, була вже на тому ступені, коли стороннє втручання небажане, а то й небезпечне. Війни, класова і расова ворожнечі, забобони, неуцтво. Щоправда, як бачите, ми все ж пробували посилати своїх на розвідку, на поміч. Майже завжди негативні наслідки. Одних наших посланців оголошували пророками, святими, приписували їм магічні особливості, молилися на них, на їхні зображення, хоч і не поспішали користатися їхніми порадами. Інших, як бачите, мали за дурисвітів, ховали за грати, спалювали на кострищах. Строго кажучи, нічого дивного в тому нема. Різні рівні. Хоч наші цивілізації і розвивалися по-різному, вони мають деякі спільні закономірності. З бурхливим розвитком науки, техніки в потойбічному світі, з загостренням соціальних протиріч, з ростом засобів знищення і руйнування наше втручання могло б виявитися надзвичайно небезпечним. Ми були змушені цілком ізолюватися, а потім припинити й космічні дослідження, дальші пошуки у Всесвіті наших одноплемінців, виходців з планети Віта. До речі, ми й досі не знаємо, чи знайшли вони притулок у Всесвіті. А ось, будьте ласкаві, схема наведення поля маскування. До подробиць не вдаватимуся, бо вони й для мене малозрозумілі. Хто цікавиться, може звернутися до спеціалістів. Наша цивілізація на клаптику суші, який весь час зменшувався, поки не досяг теперішніх розмірів, тим часом росла, самовдосконалювалася…

Екран згас, перед Геродотіусом м’яко засвітився пюпітр, невеличкий пульт керування. Він натис кнопку, — було видно, що заняття Геродотіус провадить тут не вперше, — сцена-транспортер рушила. Транспортером на сцену виїхали найрізноманітніші роботи, що виструнчилися в ряд — металеві, пластмасові, еластичні, ледь схожі на людину і дуже подібні до неї.

— Ну, це не цікаво. Цяцьки, забавки. Данина часові, захоплення можливостями кібернетики. Нерозумне захоплення. Недотепне, я сказав би. Робот-маніпулятор, робот-слуга, робот-співак, робот… А! Ну їх к бісу! Електронно-обчислювальна техніка, кібернетика, звичайно ж, застосовуються у нас в якнайширших масштабах, але без цих примітивів, що, взагалі кажучи, не відповідають вимогам людської гідності. Поїхали далі! Хоча ні… Стоп! Повернімося трішки назад. Мало не забув. Ось вам зменшені моделі колишнього транспорту.

На сцені вишикувалися витончені обтічної форми лімузини, повітряні лайнери, мотоцикли, моторолери, човни.

— Як вам подобається цей металобрухт? Чи не правда — вигляд досить ефектний? Але скільки людей покалічилося на цих красивих цяцьках! Страшно згадувати! До того ж наш обмежений простір не потребує індивідуальних засобів пересування. Спіралька і ескалатори цілком задовольняють наші потреби. Поїхали далі! Давайте подивимося дещо свіжіше, з новітніх часів. Так, штучні серця, нирки, печінки — теж пройдений етап. Організм регенерується в цілому. Ось космічна техніка. Лазери, радари. Макет світлоплана, на якому наш капітан Тау здійснив — я не помиляюся, добродію Тау? — останній політ в космос на початку цього століття. Сподіваємося, останній не назавжди, а поки що. Чому припинилися космічні дослідження, вже пояснював. А ось макет універсального термоядерного двигуна. Як бачите, компактність, простота і цілковита безпека. Застосовується на спіральці, ескалаторах і транспортерах, батискафах, на різноманітних механізмах, що обслуговують глибинну шахту, збагачувальну фабрику. А це макет установки безперервного опріснення морської води. Досить оригінальне розв’язання, хоча, треба сказати, ще далеке від довершеності. Так. Ну, це схеми, технологічні карти харчових установок, металургійного комбінату і т. д. Я вважаю, ці штуки вас не вразять, мало цікавого. У цих галузях у вас теж неабиякий прогрес.

— Чого ж, професоре, — обізвався Стенлі Хар, — навпаки, це дуже цікаво. Тільки так справді дуже важко вловити суть. Ви б нам дали видрукувані схеми, технологічні карти всіх цих процесів і, скажімо, характеристики, принципи побудови… мм… деяких механізмів, установок, приладів.

— О, будьте ласкаві! Звичайно ж, вам, добродію, з радістю всю цю документацію дадуть, якщо ви виявляєте таку цікавість. Дуже похвально, дуже похвально. До речі, все це займе дуже мало місця. Я вам зараз продемонструю. Ось дивіться. Бачите — стоси газет, брошур, книг… Ми давно від них відмовилися. Марна трата часу, неекономічно, невигідно. Газет у нас взагалі не існує. Телебачення так і не прижилося по-справжньому…

— О! Бачите! У нас приживається. Майже в кожній хаті телевізор — не те, що тут, — вставив Галасун.

— Можливо, ми відстали, — легко погодився Геродотіус. — Нам здається, телебачення не так сприяє комунікабельності суспільства, як створює ілюзію комунікабельності, ілюзію активної участі в громадському житті. У нас більшою популярністю користуються зустрічі, дискусії в клубах, експериментальних театрах. Щоправда, тут далися взнаки щільність народонаселення, обмеженість простору. А книги набули ось яких розмірів. Без спеціальних окулярів їх, звісно, не вчитаєш. Так що вам видадуть всі схеми, карти, описи, і вони вмістяться в невеличкій теці.

— Добродію Геродотіус! — втрутився в розмову Семирозум. — Боюсь, мені доведеться розчарувати шановного гостя. А ви випереджаєте події. Я ж казав, що нам не жаль нічого, але зможемо поділитися лише за тих умов, коли там, у потойбічному світі…

— О, даруйте, даруйте! — зніяковів Геродотіус. — Я зовсім забув. Якось вилетіло з голови. Так що, шановний добродію, вам доведеться трішки зачекати. Що ж вам продемонструвати ще? Ну… ну, хоча б ось — перед вами макет здвоєної регенераційної камери останньої моделі. Це з комплексу періодичного омолодження. Секретом омолодження і, власне кажучи, секретом практичного безсмертя ми оволоділи двісті тринадцять років тому…

— Жаднюги! Скупердяги! — буркнула Коко.

— Що, що? Що хоче сказати шановна добродійка? — перепитав Геродотіус.

Ізоль-Гол стенув плечима, він сам не второпав. Стенлі штовхнув ліктем Ліліан, цитькнув на неї, але Коко не могла заспокоїтися.

— А що такого? Я хотіла, професоре, сказати, що з вашого боку це… ну, некоректно! Знати секрет омолодження і не поділитися з нами, принаймні з прекрасною половиною людського роду!

Геродотіус спантеличено закліпав очима, не знав, що й відповісти. Він, як і багато хто з істориків, добре пам’ятав дати, події, а от синтезувати матеріал, аналізувати його, давати відповіді на запитання… Історика виручив Семирозум.

— Бачите, шановна добродійко… Я не хочу образити ані вас, ані жодного з гостей, але… Згодьтеся, не кожен з потойбічного світу заслуговує на увічнення. Якби ми передали вам секрет омолодження, безсмертя — уявіть собі, скільки дурнів, тиранів, деспотів, диктаторів, можновладців, нероб, хамів «порадували» б людство своєю невмиручістю? Вони у вас, здається, незважаючи на смертність, ще не перевелися. І, згодьтеся, благом безсмертя, певно, в першу чергу скористалися б вони. Чи не так? — Гості мовчали. — Крім того, взагалі безсмертя у вас ще не на часі. Якщо не помиляюся, у потойбічному світі є країни, де, незважаючи на високу смертність, люди голодують. А якби всі були ще й безсмертні… У нас в зв’язку з цим теж виникли деякі ускладнення. Довелося, скажімо, добровільно піти на регуляцію, обмеження дітонароджуваності. Кожна пара протягом одного періоду має моральне право лише на одну дитину. Це дещо позначилося на сексуальних стосунках. Як бачите, питання не таке просте. Так що прекрасній половині потойбічного світу доведеться трішки зачекати. Тут справа не в егоїзмі.

Геродотіус вловив нитку роздумів Семирозума:

— Так, так, шановні гості, добродій Семирозум, очевидно, має рацію. У нашій історії вже був один прецедент. Коли ж це воно було, дай боже пам’ять? Ага, у 2616 році — за нашим літочисленням звичайно. Так, так, експонат номер 568 751 235-й…

Транспортер виніс на сцену… А втім, вийдемо на сцену разом з присутніми у демонстраційному залі і роздивимося цей експонат як слід. Їй-право, він вартий того.

Послухаймо й собі Геродотіуса:

— Перед вами, шановні гості, судноплавний апарат, збудований наприкінці XVI — на початку XVII століть у потойбічному світі. Днище, як бачите, суцільне, видовбане з високої і досить товстої верби. До днища прикріплені дубові ребра, на котрі згори вниз нашито дубові дошки. На носі й кормі ви бачите невеличкі коморки, щось на кшталт кают, де мореплавці зберігали харч, зброю, боєприпаси. Дуже цікава деталь: крім тридцяти весел, на носі і кормі окремі стерна. Отже, апарат у будь-який момент міг змінити курс на 180 градусів. Посеред човна бачимо станок, на якому укріплювалася щогла з вітрилом. І щогла, і вітрило, на жаль, не вціліли. Надзвичайно висока маневреність апарата поєднується з надійною стійкістю — борти апарата, як бачите, обшиті досить товстими в’язками очерету, що за будь-якої погоди утримував апарат на поверхні. Чи не правда — дотепне технічне рішення як на ті часи? Звісно, мене, як історика, та й вас, певно, більше цікавлять ті, хто будував цей апарат і користувався ним. Нам, ельдорадцям, випала така випадкова нагода — познайомитися з ними… Це сталося не за моєї пам’яті — глибокої осені 1616 року за вашим літочисленням. У нас вийшов з ладу енергетичний блок. З введенням у дію запасного трапилася чималенька затримка — і добрих півгодини Ельдорадо лишався без маскувального поля. Якраз в цей час до берега і прибило цей плавальний апарат. В ньому було дванадцять напівживих, геть знесилених довгими мандрами і штормами представників потойбічного світу. Решта, очевидно, загинули, бо апарат, як неважко встановити, розрахований на 20–25 чоловік. Це були мужні, надзвичайно витривалі і кмітливі люди. Але це між іншим. Я хочу проілюструвати думку шановного добродія Семирозума…

Ліліан Коко не могла вгамуватися, її зовсім не цікавила розповідь Геродотіуса. Взяла за лікоть Тау, відвела його в куток. Ближче присунувшись до капітана, налігши своїм напрочуд розвиненим бюстом на груди колишнього космонавта, Ліліан зашептала ламаною англійською мовою:

— Сер! Ви так інтелектуально виглядаєте, що я… я не можу не звернутися до вас за малюсіньким роз’ясненням. Сподіваюсь, і у вас тут кожне правило має винятки? Ну, принаймні для дам. Ці камери омолодження — надзвичайно цікаві штучки. І я, ви, безумовно, зрозумієте мене, хотіла б на власному досвіді переконатися в досягненнях вашої високорозвиненої, о сер, чудодійної цивілізації! Тау, затиснутий в куток бюстом Коко, почував себе, як в пастці. На жаль, він не міг втямити, чого від нього вимагають.

— Але ж, добродійко, як ви можете? Адже ви й так зовсім ще молода. Навіщо?

— О сер, ви галантний чоловік. Дякую за комплімент. Мені справді всього-на-всього двадцять вісім. Але ви, даруйте, сер, мало знаєте жінок, особливо — наших жінок. Мені там доводиться вдавати із себе вісімнадцятирічну дівчинку. О сер! — вона ще тісніше притисла його в куток. — Як би мені хотілося знову стати шістнадцятирічною дівчинкою. Невинною дівчинкою. Сподіваюся, невинність теж регенерується, поновлюється? О, ви просто не можете уявити! Мої ровесниці в Парижі, Римі, Лондоні лікті гризли б від заздрощів!

— Їй-право, добродійко, не знаю, що вам і сказати, А взагалі, очевидно… Я пораджуся з членами Комісії, Врешті, це був би ще один вагомий доказ того, що ви відвідали Ельдорадо.

— О сер! Я вам була б вдячна все життя! Я… я в такому випадку могла б подарувати вам, особисто вам мою відновлену невинність. Чи не правда, сер, це був би досить оригінальний презент?

Тим часом Геродотіус вів далі:

— І от ці пришельці подумали, що попали в рай. Одне, щоправда, їх бентежило: вони весь час допитувалися, чому в раю такі слабкі напої. Ви легко можете уявити, який різкий психологічний перепад стався. На жаль, одинадцять з них незабаром втратили здоровий глузд, вони просто не могли сприйняти нашу дійсність за дійсність. Почали обмовлятися, марити своєю батьківщиною, і кінчилося все це дуже сумно. Зберіг здоровий глузд лише один — їхній ватажок Семирозум. Він прожив на Ельдорадо досить довго, одружився, мав дітей. До речі, наш шановний добродій Семирозум — його онук.

Стенлі Хар удавав, ніби уважно слухає, хоча в думках витав далеко-далеко. Галасун і Купчик, навпаки, дуже зацікавилися розповіддю. Купчик навіть попросив капітана сісти в човен і взяти в руки весло. Панько Федорович пом’явся для годиться, але сів. Купчик кілька разів клацнув затвором фотоапарата.

Відвідувачі музею повернулися в зал. Геродотіус продемонстрував їм напослідок світлову карту-схему Ельдорадо, яку Стенлі Хар охоче зафіксував на кінострічку. Карта-схема була дуже ефектна. Голубе мінливе сяйво зображало прозорі води Антлантичного океану. Жовтогарячим блиском вигравав сам острів, на ньому великим знаком питання чорніла подвійна лінія спіральки. В центрі острова — червоний прямокутник колишнього космодрому, селище космонавтів біля нього, правобіч внизу — шахта, гірничозбагачувальний комбінат, металургійний комплекс, ще нижче — зелень швидкоросту, плантації. Нижній потовщений кінець «знаку запитання» ховався під воду. Червоним пунктиром під голубим сяйвом зблискували контури океанаріума.

— Житло, основні енергетичні установки, науково-дослідні заклади, як бачите, довелося перенести на дно океану, — пояснив Геродотіус. — Мало площі і, даруйте, любі гості, ваш світ не вселяє особливого спокою…

8. ЗАВІСА ІСТОРІЇ ПІДНІМАЄТЬСЯ

ЗАГАДКА СТАРОВИННОЇ КАРТИ —

НАВДИВОВИЖУ ПРОСТА

Пора, пора з’ясувати, врешті-решт, звідки ж взялися на старовинній карті точні координати Ельдорадо. Якби це писалася детективна чи фантастична повість, можна було б звичайно, так і залишити читача напризволяще у невідомості. Хай би сушив собі голову скільки завгодно. Але ж обрано важчий і набагато відповідальніший жанр — документальний. Тим-то не личить нам у піжмурки гратися, бавитися пустопорожніми вигадками.

Та цього разу шлях до істини не такий вже й короткий. Аби доскочити її, мусимо круто повернути голоблі і податися ген-ген у далеку минувшину — аж у 1617 рік. Перенесемося ж на 350 років назад, на понизов’я нашого Славутича, до острова Базавлука, поблизу якого отаборилося військо Запорозьке. Славні то були часи, часи чи не найсміливіших козацьких походів. Ще не всілася на московському престолі Катерина II, ще гула вільним вуликом на понизов’ї козацька республіка, і слава про неї гриміла по всьому християнському світі, який запорожці надійно берегли од наскоків татар і яничарів. Легкокрилі козацькі чайки, чималенькі кораблі сягали і європейського, і азіатського берегів Туреччини, бачили їх і побіля берегів Африки.

Проте не лише гучної слави, не багатої здобичі шукало в далеких краях товариство запорозьке, бо, як сказав ректор Київської братської школи Касіян Сакович, воно «за наибольшую себе нагороду почитает, когды кого на свободу вызволит». А гетьманував тоді на Запорожжі загонистий лицар Петро Конашевич, на прізвисько запорозьке — Сагайдачий. Це був… А втім, чи не краще вдатися до свідчень очевидців? Ось що сказав про Сагайдачного польський магнат Яків Собеський: «То була людина смілива розумом, яка шукала небезпеки, нехтувала життям, перша у нападі, а у відступі — остання, рука його ніколи не давала промаху, він був пильний у таборі, не полюбляв розпещеності й ніякою мірою не був відданий пияцтву». Отаку-то характеристику видала Сагайдачному людина, що люто ненавиділа козаків.

Власне, ниньки нам не до гетьмана, бо він того пізнього вечора, про який піде мова, сидів собі у своєму теплому курені і в ус не дув. В ус дула варта, виставлена в полі та вниз від табору на правому березі. Мороз різдвяний таки добре припікав. Сніжок аж скавчав під чобітьми, мов голодний пес на прив’язі, та брався глибокою синявою під колючим місячним промінням.

Вартовим, що стовбичили на польовій дорозі, було хоч не тепліше, так веселіше. Дорогою на Січ перли і перли безперестанку гніздовики. Десь позавтра вибори козацької старшини, отож вони і покинули на кілька днів затишні сімейні гнізда.

У довгих, туго підперезаних кунтушах, а то й дублених кожухах вершники хукали в долоні. Варта не могла не зачепити вершників солоним слівцем:

— А що, Петре, під запаскою у Мотрі тепліше?

— Авжеж, не питай…

— А що ж це вона тобі в сакви наклала, що Сірко аж сніг оре пузом?

— Та наче нічого такого… Макітру пиріжків, кавалків з десять ковбаси, хлібця та ще півкабанця для товариства чесного. Є й карафки дві чималі. Мо’, зігрієшся?

— Паняй, паняй, харцизяко! Хочеш, щоб я під киями чуба грів?

Вартові пізнавали серед гніздовиків — траплялися й піші, з ближніх хуторів — знайомих, перекидалися жартами, розпитували про тамтешні новини, переповідали останні події на Січі.

— А цей, глянь, ледь-ледь волочиться, хоч і впорожні. Гей, козаче, стій!

Той, до кого звернувся вартовий, ніби й не чув, а може й справді не чув, бо, крім шапки-бирки, мав на голові ще й туго пов’язану хустку — вуха приморозив, чи що? Вартовий перетнув йому шлях мушкетом, і подорожній, тицьнувшись грудьми в мушкет, спинився, а ногами ще перебирав на місці і рук з рукавів благенької златкованої свитини не виймав. Був він низенький на зріст, непоказний із себе.

— Ти котрого куреня? — гучніше перепитав вартовий.

— Капулівського, — озвався хрипким фальцетом подорожній.

— А чого ж це не вповні?

— Спасибі матері божій, що й так ноги донесли.

Тут вартовий ближче присунувся до подорожнього, раптом сунув мушкета під пахву і ухопив обіруч капулівця за плечі. Довго вдивлявся в його обличчя при мерехтливому місячному світлі, а як розчовпав, заволав:

— Братці! Бра-а-атці! Микола Скоробрех! Скоробрех! Хай мені очі повилазять, коли не він…

До них підбігли інші вартові, а подорожній, пручаючись, захрипів:

— Та Скоробрех, Скоробрех… Пусти. Чого вцупився? Чи я тобі дівка?

— А ми вже не одну кварту за твою душу осушили…

— Звідки ж ти узявся? Чи, бува, не з того світу?

— З того, бачця, з того… Тільки не до баляндрас мені. Вся душа промерзла. А воно ж уже й куренем пахне. Хутчій би відігрітися…

— Та хоч слово скажи.

— От як тобі приспічило. Дай перше душу відігріти. Кажу ж, язик до зубів примерз. Не до балачок.

— Та пусти його, горопашного, хай біжить.

Миколка задріботів униз до берега, а вартові ще довго дивилися йому вслід і тільки охкали, та ахкали, та язиками прицмокували. Вікна Капулівського куреня пашіли гарячим вогнем. Зсередини долинали вигуки, хтось нетверезим голосом зривався на пісню.

Різдво є різдво. Та й причин до чаркування — повна торба. Он у кутку сидить розчервонілий від тепла і вдоволення гніздовик Гармаш. У його Пріськи під різдво синок знайшовся. Товариство вже в котрий раз здоровить його з козарлюгою, а він виймає та виймає із саков домашні гостинці. Йому аж самому трохи незручно, такий щасливий. По обличчю блукає наївна усмішка, примовляє у вус непевними устами:

— Пийте, товаришочки, пийте та їжте… Матері божій, покровительниці нашій, хвала, зглянулася наді мною, бо вже гадав… Ха! А тут під празник святий звільнилася Пріся. На трьох дочок хоч єдин козак! Воно, може, тепер і на лад піде. Може, кажу, далі самі козаки й підуть.

Поруч з ними інша компанія обсіла грубо тесаний стіл, заставлений баклагами та полумисками. З люльок хмарами встає до стелі дим. Десь із глибини куреня долинає передзвін бандури, чується молодий та дзвінкий голос:

Ой у полі могила

З вітром говорила:

«Повій, вітре буйнесенький,

Щоб я не чорніла,

Щоб я не марніла,

Щоб на мені трава росла,

Росла й зеленіла…»

Сидить чорнявий молодик у колі однолітків. Кінець оселедця тричі обвив ліве вухо, просмолена сорочка розхристана, на туго випнутих грудях срібний хрестик поміж цупких чорних кучериків зблискує, а в руках чутко озивається співуча бандура. Очі напівзаплющені, далеко-далеко витає душею, аж там — у чистому полі на високій могилі…

Відчинив Миколка двері куреня та й закляк на місці, не може зрушити.

Повів голим плечем хтось на ліжнику, кинув:

— Яка це хвойда знов двері не причинила? А щоб ви повиздихали… хутірські мамули! Чи ж і вдома отак вирипуєте хату? Нема на вас жінчиного макогона!

Миколка хапав повітря ротом, мов риба в сіті, і наче й не чув того бурчання. Та ось власник сердитого голосу підняв обважнілу голову, вибаньчився на Миколку:

— Гей ти, коляднику! Чого стовбичиш у дверях? Тьху на тебе! Заходь, кажу, тут не храм божий!

Миколка поволі отямився, ступив крок, другий… Дверей він так і не причинив за собою. Та вже його насмішник і забув про двері. Зачумленими очима проводжав Миколку, що ступав, наче перший лід поплазом пробував, проводжав, та й шепотів сам до себе: «Ти диви… ти тільки глянь… га… Чи ж я ниньки перебрав, чи це сон?» Шептав, шептав та й скрикнув:

— Миколка! Мико-о-ол-ка!

За якусь хвилину забув Гармаш про свого козарлюгу, а чорнявий молодик — бандуру. А вже за півгодини звістка про появу Миколки Скоробреха облетіла весь кіш. Біля Капулівського куреня юрмилися, перемовляючись козаки. Всередину не протовпитися — набилося люду, як оселедців у бочку.

Посеред куреня за столом сидів Миколка, з усіх боків тісно затиснутий товариством. Добра чарка оковитої допомогла йому отямитися від холоду. Шапку-бирку, хустку і свитку він зняв. На ньому залишився якийсь подертий, невизначеного кольору каптан, з-під котрого виглядала добре-таки засмальцьована сорочка. Лице у Миколки було сонне, очима сумирно кліпав з-під острішків вигорілих брів. Руда щетина на щоках, розкудлана чуприна… Одне слово, зайшла людина здивувалася б, чим Миколка привертає загальну увагу, чом його поява викликала отаку веремію. Мушу зазначити, цей невеличкий на зріст рудань справді не мав за собою якихось особливих лицарських заслуг. Більше того, можна з певністю сказати, що від його руки не упав жоден татарин чи яничар. Ані на Січі, ані в походах годі було й сподіватися побачити Миколку з мушкетом чи шаблюкою. І все ж його знала вся Січ. Справа в тому, що на весь кіш не було кращого оповідача, ніж Миколка Скоробрех. Чи то в поході на чайці, коли вітер туго напина вітрило і можна дати спочинок потерплим рукам, чи то біля вечірнього вогнища, а тим паче, коли серед кола поблискує баклага оковитої, — отож завжди підсідали до нього поближче козаки, чекаючи чергової оповіді. Ті оповіді дехто намагався переповідати, а писарі з гетьманської канцелярії силкувалися навіть закріпити їх на папері, але ні з того, ні з того нічого не виходило… То були імпровізації, імпровізації настільки невимушені і смішні, що дух перехоплювало у слухачів, вони животи надривали і десь згодом не могли вже реготати, а тільки хрипіли і стогнали. Сам же оповідач ані-ні… Ані тобі усміхнеться, не здригне вустами. Наперед угадати, чим скінчиться історія, котру він починав, ніхто не міг. Та й сам оповідач не знав, куди заведе його слово. Він видихав із себе першу фразу, а потім слова, чіпляючись одне за одне, ніби самі нанизувалися й нанизувалися, поверталися несподіваними гранями, оповідь обростала дедалі новими й новими поворотами, приключками. Та оповідь текла, мов стрімка річка, — то в’юниться між високими скелями, то вибухне іскрометними бризками по крутому перепаді, то розіллється розважливо по широкій долині… І де її початок, де кінець — невідомо.

Миколка міг би говорити без перерви ніч і день, іще ніч і день, якби не треба було зупинитися, аби перехилити чарчину чи покуняти хоча б годину. Отакий був Миколка Скоробрех. І хоч прізвисько йому дали не зовсім милозвучне, та всі його любили без міри, бо так він складно говорив, що годі було й розібрати, де правда, а де вигадка. Найвідвертіша побрехенька звучала з його уст чистісінькою правдою. Кожен курінь хотів би мати у себе Миколку, та капулівці не відпускали його. І ось влітку 1615 року під час походу на Константинополь Миколка зник. Як у воду впав. На Січі так і рішили — потонув під час висадки між двома гаванями турецької столиці — Мізевною та Архіокі.

А ось тепер, через півтора року, Миколка Скоробрех об’явився. Він сидів на лавці і мовчав, а товариство заглядало йому в рота і теж мовчало. Дехто загодя пирскав у кулак.

— Гетьман іде! Гетьман! — загули в натовпі.

Протискуючись крізь стовповисько, сунув з джурою до столу сам Сагайдачний. Діставшися середини, гетьман накинув оком туди-сюди, зупинив погляд на Миколці, і очі його посвітлішали, взялися теплом.

Миколка шанобливо привітався з гетьманом, а той сів навпроти нього на місце, яке швиденько звільнили. Джура став позад господаря, тримаючи на руці гетьманський коштовний кунтуш. Сагайдачний зостався тепер у малиновому сукняному жупані, застебнутому на темно-вишневі шовкові ґудзики. Він закасав вузенькі рукави жупана з розрізами мало не до ліктів, і стало видно що жупан підбитий картатим персіянським шовком. Високу хутряну шапку з верхом, погаптованим сріблом, гетьман не зняв. Мав він вигляд лагідний та побожний. Чуткі, трохи відстовбурчені вуха, довгий, з виразними крилами ніс, широко відкриті карі очі. М’які тоненькі вуса звисають на шовковисту клинцювату борідку. Глянеш — ну, чоловік божий, попик лагідний. Та нікого з козаків той сумирний вигляд не вводив в оману. Кожен знав, яка тверда у гетьмана рука, який нещадний він до ворога. Та й не тільки до ворога, а й до свого брата, якщо той десь похибнеться. І все ж ось уже впродовж кількох років обирали його собі за отамана, бо мудра ото голова на плечах, бо хоч і суворе його слово, та справедливе. І шаблюка оця вигнута, що причаїлася нині в інкрустованих сріблом піхвах, промаху не знає.

— То слухаємо тебе, балаклію, — мовив гетьман, як слід вмостившись. Хоч і певен був у собі Конашевич, та все ж серце тенькало перед виборами. Хотілося йому ще погетьмавувати, туркам та унії перепуду нагнати. І як прочув про повернення Миколки, не зміг всидіти в своєму курені. Не підлизувався він ніколи до товариства, та все ж не терпілося взнати, чим дихає козацтво. На весну замислив гетьман піти з усім військом на Кафу, давно вона мозолила йому очі.

— То, батьку, ради святого різдва мо’… — запитально глянув Гармаш і термоснув у руці карафку.

— Що ж, у різдво то можебна штука, — погодився той.

Взяв келишок, почаркувався з Миколкою на честь повернення, ковтнув оковитої, втер вуса шовковою хустиною.

Миколка неспокійно совався на лавці, і щось очі його не веселішали від випитого. Врешті одкашлявся, приклавши до рота кулака, — і товариство аж зітхнуло полегшено, аж зацитькало на тих, що ніяк не могли прилаштуватися, човгали та рипіли чобітьми.

— Чекаєте від мене, і ти, батьку, і геть усе славне товариство, веселої історії? — перепитав Миколка тонким фальцетом, і сльози зволожили його карі очі. — Ой не буде, братове, сьогодні веселої, не буде. Не до галу-балу мені. Не баєчку веселу, не побрехеньку сміховинну повідати хочу, а те, що насправді сталося зі мною, з чайкою нашою, з курінним Семирозумом, з усіма хлопцями. Вислухайте мене, не збиткуючи, а там… Хочте — прощайте, хочте — карайте… Вирушало нас позаторік на чайці, самі знаєте, зуповних п’ятдесят душ разом з курінним нашим Семирозумом, а теперечки один сиджу поміж вас, та й не знаю, чи такої честі годен… — Зійшли усмішки з облич слухачів, і вже не та запала тиша в курені, що недавно, а зовсім інша. — Як ото підпалили ми на радість християнам, на горе мусульманству Константинополь, то добре і наш курінь погуляв, дванадцятьох невільників на чайку привели, та дуже забарилися. До моря рідного зась — галери одна до одної вишикувались, нема проходу. А як розчовпали, що наша чаєчка одна-однісінька, напосілися доганяти, з фальконетів палити. Аж до грецьких берегів, до теплого моря хортами гналися за нами. Хоч не догнали, та не одне ядро свистіло поміж нас, переполовинили, іродові душі… А там, у теплому морі, розходилася буря престрашнюща, розкидало нас і турків врізнобіч. А як втихомирилося, як вляглося море, сіли ми кружка, почали раду держать, думати, як же його бути. Слухав-слухав нас Семирозум, та й каже напослідок: «Нужда, хлопці, закон міняє. Нема до Січі вороття водою, то доберемося суходолом. Тільки пристати десь треба до людей християнських, до нашого брата привітних». «От ми по зорях на захід пливли, пливли, вже й води в баклагах ні краплі, ні сухаря в комірчині. Здорожилися, геть пристали. Коли це берег, зелений та пишний, весь у квіті. Пристали — аж то Італіцька землиця. Нагодували нас, вином гарним почастували, а потім Семирозума, мене та ще Грицька Гнидявого у Рим повезли. Честь по честі, по кавалєрству, на дишкретні переговори. Показали город. Гарний, нічого не скажеш. Хати муровані й вікнасті. А собор який там зводять! Кебетливі люди! Така вже краса, така краса та пишнота, що й очей не відведеш[3]. Ну, поводили, поводили, а опослі допустили нас до самого папи римського. Сам він плюгавець миршавий, хоч і високого коліна чоловік. Я з Грицьком тільки сидів та очима лупав, дмучись для поважності. А курінний довго із папою, котрий при всіх своїх клейнодах сидить, латиною перекидався, а потім устав та й каже: «Гайда, хлопці, не буде діла». Ну, вийшли ми, а він і розповіда: «Кличе нас папа в католики перейти, на службу стати в його варті. Платню обіцяє неабияку, одіж гарну та харч. Ну, я йому певного слова не сказав, бо ж думку товариства почути треба». Повернулися ми до своїх, до моря, ізнов раду держати… Хоча яка там рада? Чи ж задля того від турків тікали, щоб до Риму пристати? Ні за злото, ні за срібло не продається віра наша, честь лицарська. Не грошолови ж ми дурноверхі. Запаслися швиденько водою, таким-сяким харчем, далі подалися. Не гибіти ж сидячки. І до ахриканського берега приставали, де самі тобі арапи чорні-чорні і хоч би тобі одна душа рідна знайшлася, і до гішпанського… Усюди воно люди — і добрі серед них, і злі, та неспідручно нам від них до рідного краю діставатись. І допливли ми до таких берегів, де і по праву руку земля, і по ліву земля, а попереду окіян-море без кінця і краю. Тут якраз показують зорі: треба цабе брати. Так воно ж такий вітрюґан знявся, що ні стерном, ні веслом не вправуєш. Та й рук чортма. Многих лихоманка гаряча забрала, інші заслабли, на дні лежать, водички просять. Сині та безпомічні, мов горобині голоцюцьки. От і понесло нас за вітром безбач бозна-куди. Скільки не молилися матері божій — не помогла. За що вона так розгнівалася на нас, сердешних, не знати. Так несло нас по хвилях високих, та по таких високих, що на Чорному морі нашому і не побачиш ніколи, поки геть не вибилися з сил. І лишилося нас на чайці живих обдертусів дванадцятеро. Семирозум, курінний отаман, царство йому небесне, Грицько Гнидявий, Лаврін Товстуха, Охрім Криворот, Іван Безручко, Сидір Зальопаний, Іван Лисун, Матвій Голобородько, Андрій Піджарко, Остап Нетеса, Кость Оправхата і я. Самі ребра та маслаки стирчать, одіж погнила на тілі, порозлазилася, позаростали, як чорти. Голодні, як вовки. Тут мене якось на світанку, коли окіян вже втихомирився, і підбила нечиста сила. Сидів я на стерні задньому, а піді мною комірчина, а там, у кутку, лежала одна-однісінька баклага з оковитою. Давали ковтнуть, кому вже дуже кепсько, несила очі розплющити. Кинув я стерно та й приклався потаймиру до баклаги. Якась тьма, мана якась на мене найшла, бо не лишилося в баклазі і краплини. Сів я знову за стерно, та невзабарі й беркиць на дно. Натщесерце розібрало мене… Пам’ятають тебе, батьку, пам’ятають твій наказ козаки, де б не були. То й за звичаєм нашим славним, справедливим, — знав же й сам, що в поході не смій і нюхати того зілля, — взяли мене побратими за руки, за ноги та й у воду, аби знав, як закон запорозький рушити… Як падав я, то зачепився несамохіть п’ятірнею за очеретяний обшив, прихопив очеретинку. У воді, бачся, швидко прийшов до тями. Глипнув — чайка вже далеченько. Ну, перебираю так-сяк ногами, руками. Думаю: молитву сотворю та й на дно окіянських риб годувати. Так тобі, думаю, і треба, харцизяко вошивий. Сотворив молитву, попросив матір божу, заступницю нашу запорозьку, аби дала побратимам дорогу до суші, та й на дно… Аж воно зовсім мілко. Ну, отак, до горла підступає вода. Ще захотілося мені зопалу пожити трохи. Зігнув коліна та й дихаю крізь очеретину, щоб наші часом не вернулися та ще не огріли веслом по тім’ї. Сиджу отак… Та ні, недовго й сопів через ту очеретину. Бо чую — як загримить, як заторохтить наді мною! Що б воно таке, думаю, ранок же видався ясний та сонячний, де б тій громовиці взятися? Така мене цікавість пойняла, вистромив голову з води, не зовсім, а наполовину. Тут і побачив, чесне товариство, таке, що сам нікому не повірив би, а так же оцими баньками побачив. Блискавиці перед чайкою так і повзають, так і сплітаються клубком гадючим. І небо гримить, ніби всі боги разом розгнівались. А потім раптом вщухло те бурхання та бухкання, і райдуга над чайкою встала семицвітна, а за тою райдугою, там, де нічого-нічогісінько не було, острів появився…

— Що ж то за проява, Миколко? Не було нічого — і на тобі — острів? — перепитав Сагайдачний.

— І не питай, батьку, не знаю. Острів увесь золотий, так блищить проти сонця, аж очам боляче. На березі тарелі величезні сторчма стирчать. Теж золоті, тільки не суцільні, а з дірками клинцюватими. Над островом на палях якась чортівня в’ється, а по ній щось довгеньке таке біжить і біжить. А посеред острова могила висока, а на ній башта. Ну, чистісінько така, як наші сторожова — тільки вся золота. І на самісінькому вершечку знову тарелі — тільки менші. А миру на березі тьма тьмуща. І чоловіки, і жінки, і діти… І всі — стидно сказати навіть — без шаровар, а в якихось куцих-куцих штаненятах, а замість очей — скельця чорні…

Козаки так і стовбичили, роззявивши роти, та подив на їхніх обличчях вже не був такий сумний, як попервах. У багатьох жевріла вже в зіницях зухвала смішинка, а Сагайдачний відверто усміхнувся у м’який вус і не втерпів, перебив оповідача:

— Ну, Миколко, багато лепських побрехеньок чули ми від тебе, та ниньки ти сам себе перебрехав!

Скотився Миколка Скоробрех з лавки на тверду долівку, упав на коліна, притис руки до грудей і, — таким ще ніколи не бачили його козаки, — почав промовляти:

— Ой братці рідненькі, ой батьку наш запорозький, молю вас, повірте: на цей раз не брешу! Щоб я крізь землю у пекло провалився, щоб мене мати рідна не пізнала, щоб мене матір божа…

— Годі! — тихо, але твердо мовив гетьман. — Не чіпай матір божу, сядь. — А до джури повернувся і наказав: — Неси хутчій малювання оте, що в сагайдаку лежить. Ну, Миколко, провадь оповідь далі.

Миколка знову сів на лаву. Увесь він якось обм’якав, в очах нетутешнє світло блимало. Ніби дух живий з нього випустили.

— Ой братове, невже ж я ото старцем сто земель обійшов, усю чужоземію ногами стоптав, аби оце приплентатися в рідний курінь і вам у живі очі брехати? Не повірите ви мені, бачу, не повірите! Як побрехеньки справляв — вірили, а тепер правди боїтесь. Воно й так. Бо раз збрехавши, хто повірить? Та вже докажу. До того мене здивувало те видіння — душа сторчака дала. Ще й ще протер очі мокрою долонею, сам подумав, що з глузду здорового починаю сповзати, і пірнув під воду. А коли… а коли виринув, нічого того вже не було… Ні башти, ні тарель золотих, ні самого острова, ні навіть чайки нашої, морями та окіяном тріпаної. Нічого-нічогісінько! Сама тобі вода на всі боки, та черепашник білий з-під неї виступає де-не-де… Еге, думаю, встигну ще віддати богові душу, а про отаке диво гріх своїм не розказати.

Вибрався я на черепашник і просидів до вечора мокрий та голодний. А під вечір розбійники гішпанські нагодилися, підібрали мене. Е-е-ех, лучче б гішпанці мене на глибокому кинули знову! Не буде мені тепер ні від кого ні віри, ні шани. Скарай мене, отамане, на горло, бо тягар маю на душі великий, а життя попереду ніякого!

— Ну, вгамуйся, втишся, Миколко, тебе вже й так Всевишній скарав, — лагідно мовив Сагайдачний і розгорнув на столі цупкий кусень пергаменту, з яким якраз наспів джура. — Оце ж дивись, Миколко, тут змальоване наше море, а тут пішли землі Туреції, Греції, а ось уже й арапські піски та пустелі, а отут вас понесло в окіян… Чи не так?

— Істинно так, батьку рідний, істинно так.

— А в окіяні тут, як бачиш, чисто-чисто, і латки суходолу не видно. Де ж той острів, що тобі привидівся?

Миколка Скоробрех, важко дихаючи, нахилився над пергаментом. Повитягали шиї й козаки, намагаючися зиркнути хоч одним оком на те малювання. Миколка довго водив брудним пальцем по пергаменту, поки не тицьнув нігтем:

— Ось тут, отамане!

— От і добре, Миколко, — печально посміхнувся Сагайдачний. — Якщо вже ти видів, то має він там таки бути. Подай мені, джуро, каламаря та перо. — Гетьман зручніше вмостився і на тому місці, де лишився виразний слід від Миколчиного нігтя, обвів гусячим пером невеликий кружечок, а з боку вивів латиною: «Eldorado».

— Іди, Микольцю, спочивай. Укладіть його та гарненько вкрийте. Чи ж не бачите, чоловік божий з дороги натомився…

Сагайдачний ще якийсь час позирав задумливо на пергамент, потому згорнув його і віддав джурі.

— Така-то з нашим Миколкою приключка вийшла, братове… Не відаю, чи кидали його у воду і де справді поділася в позаторішнім бою Семирозумова чайка з доброю чвертю вашого куреня. А що сходив Миколка ті государства, то правда… Коли ще парубком учився в Острозькому колегіумі на хвилозопа, читав і я про такий край, де золото під ногами як гній, як сміття… Тільки то стара-престара оповідка, казка, яких і в нашому краї вистача. Видать, наслухався Миколка тих казок, та й не витримала слабка голова, зсунувся козак з розуму. Жалько його, та нічого тут не вдієш. Блаженний, божий він тепер чоловік. Не чіпайте його.

Так ніхто й не чіпав Миколку, ніхто від нього не чув більше смішних історій-оповідок. Ані в походи, ані до роботи, що тями потребує, його не кликали. Стеріг він курінь мовчки. Тільки як побаче золоті монети у кого в пригоршні, то очі так і зблиснуть, хоча ж ніколи до грошви жадоби не мав. Не брав його ні холод, ні голод, ні вошва густа, бо ж блаженним він став. І, як кожен блаженний, прожив до глибокої старості. Пережив Миколка і Сагайдачного, й інших отаманів, а віддав богові душу відразу після смерті найславетнішого з усіх отаманів — Івана Сірка, десь у травні 1680 року. А карта, де ото він нігтем черкнув, прислужилася ще не одній раді козацької старшини, переходила вона з рук у руки, з рук у руки. А як уже потрапила разом з пожовклим запліснявілим стародруком у Київ до когось на горище, того не знаю, а брехати не стану, бо це ж не просто повість чи роман, а документальна штука.

9. СВЯТКОВА ВИСТАВА ДЛЯ ГОСТЕЙ

НАРАДА НА ВИСОКОМУ РІВНІ — В НУЖНИКУ

З високої бані Форуму на затемнені трибуни, на концентричну арену полилося мерехтливе голубе сяйво. Потому високо вгорі спалахнула райдужна гама барв і розтала… Десь озвалися ледь чутні дзвіночки, зродилися глибокі, повільно стихаючі звуки, ніби великі важкі краплини падають у глибочезний колодязь і лунко розбиваються об воду. Таємничі шерехи, шелест вітру, шелест нескінченного простору… З тих звуків народжувалася тремтлива глибинна мелодія, вона відлунювала загадкою і тривогою, потягом до незвіданого і ледве вловимим острахом. Барви бані мінялися — то вони палахкотіли рожево-білим цвітом, то раптом спалахували, — в унісон музиці, — червоним полум’ям, то стихали синьо, фіолетово…

Не можна було добрати, чи це на дівчині така тонка, аж непомітна тканина, чи вона натерла тіло якоюсь особливою речовиною. Її стан залишав після себе фосфоричний слід, а з волосся при різких рухах осипалися легкі снопи іскристих зірочок. Партнер танцюристки був щільно обтягнений срібним, аж металевим лискучим трико. Вони то рвучко кружляли, то злітали стрімко у повітря, то вона завмирала в його трепетних обіймах. Хоча ті рухи, той калейдоскопічний каскад поворотів, зльотів, завмирань і виконувалися з майстерною, чіткою відточеністю, та створювалося враження, що це імпровізація, що танець народжується зараз, на твоїх очах. Зрештою, так воно почасти й було.

— Космічний етюд, — пояснював Галасуну і Купчику Тау. — Виконують Па-де-Па і Енц, керівник потойбічної філії ІЦ. Зараз вони зображають… Ні, певно неможливо чітко визначити зміст етюду. Але в цілому тут розробляється тема пошуку космонавтами обжитої планети, де чекають від нас звістки співвітчизники. Бачите — він увесь час ніби наздоганяє її, ніби от-от сягне…

Після космічного етюду арена миттю перетворилася на містке водоймище. З води виринули три дельфіни. В такт швидкій енергійній музиці вони високо злетіли вгору, пірнули і підпливли до помосту. Їх осідлали два чоловіки і жінка в яскравому купальнику з червоною шапочкою на голові. По команді судді дельфіни стрімко понеслися по колу наввипередки. Публіка підбадьорювала їх вигуками, свистом. Диктор оголосив: «Останнє десяте коло! Хто ж з наших найпрудкіших побратимів буде перший? Поки що попереду Моро з добродієм Синапсом на спині. Вперед виривається Атлетіко та добродійкою Міс-і-Сіпі! Фініш! Переміг Атлетіко і наша вельмишановна Міс-і-Сіпі». Публіка ревіла від захоплення.

— Хто ж вона, ця наїзниця? — запитав Галасун.

— Моя дружина, — не без гордості повідомив Тау.

— Циркачка, виходить?

— Та ні, яка там циркачка, просто одне з її численних захоплень.

Панько Федорович тільки головою похитав.

Найпрудкіші з прудких пірнули і зникли. Натомість випірнули двадцять два дельфіни. Половина — з білими спинами, половина — з жовтими. Чорною фарбою чітко виведені номери. В корзинці над водою повис суддя з свистком. Він кинув на воду великий червоний м’яч і свиснув. Жовті підхопили м’яч і почали тиснути білих до воріт, в яких застиг дибки дельфін-воротар. Одинадцятий номер жовтих, спритно маневруючи, штовхав м’яч далі й далі.

— Би-и-ий! Бий! — заволав хтось на трибунах.

В цей момент один з захисників білих підпірнув під жовтого форварда. Що він там зробив, не було видно, але форвард скривився від болю, пустив м’яч і вивернувся голічерева. Суддя припинив гру. Він підкликав до себе білого захисника і показав вказівним пальцем вниз. Дельфін, виправдовуючись, щось пищав, але суддя був невмолимий. Публіка свистіла. Все ж білий захисник мусив пірнути — вигнали. Жовті знову кинулися в наступ. Один з них швидко пройшов краєм і високо навісив м’яч на ворота. Інший форвард жовтих підскочив ще вище, в повітрі перетнув шлях м’ячеві і разом з ним влетів у ворота. Трибуни ходором заходили. На табло засвітився рахунок 1:0.

Тепер ні Галасун, ні Купчик не потребували пояснень. Гра захопила їх, вони разом з усіма глядачами плескали в долоні, а коли захисник білих після другого гола в розпачі метельнув хвостом по морді жовтого центр форварда, Панько Федорович не втримався, заклав два пальці в рота і свиснув так, що трибуни заплескали.

У сусідній ложі сиділи Стенлі Хар і Ліліан Коко, яким давав пояснення Геродотіус. Коко раз по раз зиркала на Тау. Ці ельдорадці починали її цікавити. Вперше в житті чоловік так спокійно, ні, можна сказати, так. байдуже сприйняв її залицяння. Взагалі їй вперше довелося залицятися, самій виявляти ініціативу. Там, ах, там — за один її погляд, за одну усмішку мільйон дали б. Ні! Вона цього так не залишить! Він ще буде повзати перед нею на колінах!

— Даруйте, добродію і добродійко, ми не сподівалися на вашу появу. Тому й не приготували для вас концертного сюрпризу, — Ізоль-Гол передавав Стенлі і Ліліан слова Геродотіуса. — Цей номер для наших гостей з України…

Ліліан не могла звести очей з Тау і не помітила, як на майданчик, що покрив воду, вийшов огрядний чоловік з довгим «оселедцем», закрученим за праве вухо. Стенлі не міг зрозуміти, чого той чолов’яга боязко озирається навкруги. Ось він тупнув ногою, щось заспівав, підморгнув публіці і поліз в задню кишеню шортів. Витяг звідти невеличку плескувату пляшечку з рожевим коктейлем, почав розглядати її на світло. Якраз в цей момент на майданчик вискочила жіночка і сердито залементувала:

Звідкіля ж це ти узявся?

Де так довго пропадав?

Хоч би бога побоявся!

Хоч би трохи сором мав!..

Чоловік обізвався таким глибоким і соковитим басом, що у Галасуна і Купчика мимоволі щось у грудях обірвалося і лоскотно-лоскотно поповзло вниз. Той оксамитний, глибочезний бас аж струшував повітря, увесь Форум:

…Лишенько таке зробилось:

Трохи-трохи я не вмер.

Занедужав я в дорозі,

Та й набрався я біди…

— Ну, тут вам пояснень не треба, — усміхнувся Тау — Одарка — Сольфа, дружина доктора Гена, Карась — наш шановний добродій Семирозум.

— Хто-хто? — Галасуй аж підскочив у кріслі.

— Що вас так дивує? — стенув плечима Семирозум. — Хіба вам не до вподоби його голос?

…Ну, це вже занадто! Ну, хай дружини докторів і космонавтів виписують усякі гугелі, але… голова комісії, член Ради десятьох? І що ж це вони самою самодіяльністю пригощають, а справжніх артистів жаль показати? Галасун пригадав, як і його колись тягли в самодіяльність. Гуртківці надумали ставити «Наталку Полтавку». А він, бачите, дуже підходить на роль возного. Хм! Найшли возного! Так би ото він, присланий з міста голова колгоспу, і виперся на сцену — на сміх, на глум.

— А що ж це — у вас справжніх артистів нема? — насмілився запитати, коли співаків змінили акробати.

— Я не розумію, що означає — справжні. Концерт не до вподоби вам?

— Та ні, чого ж, до вподоби. Тіко дивно — жодного народного або хоч заслуженого.

— Ах, даруйте, справжні — значить професіонали? Зрозумів. Таких у нас справді нема. Ні артистів, ні письменників, ні художників.

— А хто ж для вас книжки пише, картини малює?

— Всі. Тобто всі, хто відчуває, що йому конче треба писати, малювати, щось істотне повідомити. Хоча інколи декому доводиться витрачати на це досить багато часу, так би мовити, спеціалізуватися.

— М-да… — скептично зауважив Панько Федорович. — Самодіяльність, а отсюда і безотвєтственность. Ну, це діло поправиме. Як домовимося про золото, ми вам разом з чавуном задаром пришлемо бригади писателів.

Тау спробував пояснити, що на Ельдорадо якось не відчувається брак творчих сил, але Галасун і слухати не хотів — як же не відчувається, коли на сцену мусять виходити такі товариші, котрим місце тільки в президії.

Поки Галасун з’ясовував з Тау питання кадрів, акробатів на майданчику змінив меткий сухорлявий ельдорадець. Він вийшов з невеличкою складаною ширмою і сумкою. Поставив ту ширму, заховався за неї на хвильку — і вийшов звідти… Ну, чистісінький тобі Семирозум! Почав говорити щось по-своєму. Що саме, Панько Федорович, звісно, не міг утнути, але сам голос, інтонації — точнісінько, як у Семирозума. Публіка реготала. Потім чоловічок знову зникав на хвильку за ширмою і з’являвся то в подобі Тау, то в подобі бородатого Герондотіуса і навіть в подобі Міс-і-Сіпі. Він щось говорив, виспівував якісь куплетики. Публіка животи надривала від сміху. А Геродотіус і Тау плескали захоплено в долоні. Один Панько Федорович сидів похмурий. Той вертлявий чоловічок явно не припав йому до смаку. Та й публіка теж… Гудить, перекривляє руководство, а вони, натурально, й раді. Гм! І руководство теж мені… Плескає в долоні, регочеться! Несолідно. Несолідно!

Стенлі Хар як прикипів очима до показового майданчика на початку вистави, так і не ворухнув головою. Здавалося, він увесь поринув у мистецтво. Проте досить було заглянути в його очі, аби зрозуміти — Стенлі зосереджено, гарячково міркує. І хвилюють його не проблеми розвитку мистецтва на острові Ельдорадо.

●

…Не спалося. Не лежалося… І сон його ніяк не брав. Десь тут поряд поселили і цю парочку. Ох, і ушлий же, видно, цей тип, цей американський урка! Ні, від мене не сховаєшся, мене не обдуриш. Як він тим кіношницьким апаратом нишпорить і нишпорить по всьому! Хіба Семйон за ним вженеться зі своєю клацалкою? Ох, пахне діло керосином, а може, бельзином. І назад, як назад добиратися? У них же тут бельзину давно і в згадці нема. Позичити у цього фертика? Так він тобі й позиче! Познімає, порознюхує все, награбастає золота, заведе свого метелика — і, натурально, фіть! Дожени його! І що його робить, і як його бути? Головне — нема вказівки. Сам, усе сам маєш вирішувати!

У складній ситуації опинився Галасун. Багато курсів кінчив Панько Федорович, а от на прискорені курси міністрів Іноземних справ чи хоча б рядових дипломатів не випадало йому потрапляти. А Купчик? Той взагалі якось без курсів життя пройшов. Самодіяльник, з якого боку до нього не підійди. Лежить он собі на тахті і такого хропака задає — можна подумати, богатир Ілля Муромець спочива. Ноги йому на цей раз Панько Федорович наказав перед сном помити. Але й з помитими ногами Семена Михайловича Панькові Федоровичу не спиться.

Він сідає за стіл, кладе перед собою чистий аркуш паперу, довго сидить у глибокій задумі. Потім, старанно добираючи слова, пише. Тих читачів, що зацікавляться творчістю Панька Федоровича, відсилаю до додатку, вміщеного в кінці повісті.

За дві години Галасун впорався з паперами, розігнув спину, підійшов до стіни.

Отак стоїть він, у трусиках та пантофлях, перед прозорою стіною, що освітлюється тепер ледь-ледь. Ніч. Панько Федорович аж здригнувся, коли почув, що за дверима хтось човгає стиха, шарудить рукою з того боку… Ось тихесенько тук-тук, тук-тук! Навшпиньках, зосереджено висолопивши язика, підкрадається до дверей, прислухається. Йому здається, за ними хтось стоїть, важко-важко дихає, і серце його теж аж бухає. А може, це йому вчувається, може, це його власне дихання, стукіт його серця, що мало не вирветься з грудей? Він, нарешті, наважується і потихеньку відхиляє двері. Аж обмер. У коридорі стоїть Стенлі Хар. Теж у пантофлях і трусиках. Панька Федоровича заспокоює помалу вигляд Стенлі — він теж якийсь сам не свій, ніби з-за рогу мішком прибитий.

Стенлі прикладає палець до вуст, всовується між Галасуном і одвірками до вітальні, потому бере лагідно Панька Федоровича за лікоть і веде… Минули одну кімнату, другу. Галасун, не знати чому, мовчки скоряється йому. Обидва вони мов сновиди. А ось і клозет, тобто нужник. Хар заштовхує туди Галасуна, заходить сам, щільно причиняє за собою двері, клацає защіпкою. У голові Панька Федоровича мелькає здогад за здогадом: «Хоче вивідати секретні дані?.. Карта, карта, мабуть, потрібна йому!.. А що, коли зараз тихенько задушить мене, потім — сонного Семйона? Щоб конкурентів позбутися, щоб лічно собі приписати одкриття Ельдорадо… Раціо? Раціо!»

Тіло Панька Федоровича ціпеніє від жаху. Він широко роззявляє рота: «Рря-яту…» Хар миттю затуляє йому рота лівою рукою, а правою гарячково метеляє і, склавши губи трубочкою, мугикає — мовчи, мовляв, не те, зовсім не те у мене на думці! Переконавшись, що Галасун трохи заспокоївся, Хар навіщось піднімає кришку унітаза, уважно вивчає його, обстукує вказівним пальцем пневматичний апарат, що забезпечує викидання забрудненої води в каналізаційну систему, обстежує кожен квадратний дециметр стін, підлоги, витяжних отворів.

Панько Федорович як зачарований стежить за тими діями, до нього потроху повертається врівноваженість. «Сказився… Їй-право, з’їхав з глузду!» Стенлі тим часом виявляє задоволення своїм обстеженням і, впритул присунувшись до Панька Федоровича, шепоче майже чистою українською мовою:

— Я до вас. Невеличка нарада на високому рівні!

Лице Панька Федоровича розпливається в усмішці, він стискує в обіймах співрозмовника і, мало не ридаючи, скрикує радісно:

— Так ви наш! Наш?

Стенлі з досадою відштовхує його і сердито шипить:

— Тихше! Тихше! Тут, напевно, десь все-таки понатикувано мікрофонів! — Відкручує кран над раковиною, вода заплюскотіла. Смикає ручку пневмовикидача — той з шумом вистрілює воду в каналізацію. — Не ваш я! Я — Стенлі Хар, а точніше — Степан Харчук. Мої батьки вихідці із Західної України. Тому й знаю мову, мати в дитинстві навчила. Але про це — потім. Наскільки я зрозумів, очолюєте експедицію ви, містер Галасун?

— Я! — не без гордості, але й зі смутком згоджується Панько Федорович.

Сподіваної помочі, вказівки, розпорядження, зрозумів, не матиме.

— Запрошую, містер Галасун, до себе в компанію. Ви розумієте? Ми — я, ви і ваш колега — створюй компанію «Ельдорадо». На рівних пай. Ви маєте пакет акцій — третину.

— Но-но! Не балакай лишнього! Ми п’ять місяців цурпелилися сюди, у нас карта! Ми знали! А ви тут — п’яте колесо до воза. Який швидкий знайшовся. Ще й командує… Погостюєте — і, натурально, гайда додому.

Стенлі Хар з досадою скривився і перейшов на «ти»:

— Ти, містер, хто ти? Ти ніхто, пенсіонер! Я маю щодня 200 тисяч доларів. Розумійт? Моє слово — на вагу золота!

— Тут, містер, гріш ціна твоєму слову в базарний день.

— Ти нічого не розумій, містер Галасун!

— Но-но, полегше на поворотах. Чхать мені на твої долари! Катай у свою Америку, там, натурально, і командуй. Ти мені не начальство! Раціо? Раціо!

Стенлі Хар обм’як, змахнув рукою:

— Ти не розумій комерцію. Не хочеш — я сам! Я хотів по-чесному, по-джентельменському… Ви тут, і я тут…

— Дурниці ти верзеш, містер! Хіба не чув — ніхто самочинно, без їхнього дозволу, сюди не заїде, не залетить, Раціо? Раціо!

Стенлі Хар міряє його поблажливо-презирливим поглядом:

— Зрозумій, містер. Ти доповіси своїм, я — своїм. Почнуться переговори, договори, а нам що? Ну, пабліситі, слава, а прибутку — нуль. А так по радіо ультиматум — здавайся, добровільно оголошуй себе штатом Америки! Ні? Уан атомна бомба і — ол райт! Ясно?

— Ах ти ж, зараза імперіалістичеська! А я зараз — ам усе. А вони тебе, натурально, за шкіру і в окіян-море. Раціо? Раціо!

— Ноу-ноу, містер Галасун… Ти цього не зробиш! — Стенлі піднімає догори ліву руку і поплескує правою по світло-жовтій кобурі, що висить у пахві на тоненькому ремінці. Кобуру обтяжує дев’ятизарядний кольт. — У них тут ніяких зброй, а в мене ось… Розумійт? Подумайте до завтра. Згода — сіт даун вертоліт. Америка! А потім — радіограма, і ми — хазяйнуй на Ельдорадо. Розумійт? Ми будемо багатші, ніж усі країни разом. Розумійт? Ми заткнемо за пояс всі корпорацій, монополій. У нас не буде конкурент!

…Купчик, вислухавши Галасуна, спустив ноги на підлогу, всунув їх у капці, почовгав до столу. Вийняв із склянки свої щелепи, вставив.

— Товаришу капітан, нас ніхто не уповноважував встрявати у переговори. Наше діло — відкрить Ельдорадо і пошвидше змотувати вудочки. Хай ті, кому слід, домовляються.

— Ех, Семйон, Семйон… Нічого ти чоловік, а от класового чутья у тебе ані-ні! Він же такого може натворити! І знову ж таки, у нього ця махалка, а ми, натурально, поки доторохкаемо — патент на відкриття пропаде. Раціо? Раціо!

— Нема чого нам переживати, товаришу капітан. Вони ж сказали ясно — поки не домовляться наші і їхні, не відкриються нікому. А домовляться — подамося на заготовку в законному порядку. Нам пошвидше б додому, товаришу капітан.

Купчик знову виклав у склянку свої щелепи, вмостився позручніше на тахті. Галасун більше не чіпав його — що візьмеш із такого політично неактивного чоловіка?

●

…Здвоєна регенераційна камера напрочуд приваблива.

Це була здвоєна піч, тільки викладена зсередини не цеглою, а м’яким шпаристим синтетичним матеріалом. Так, щоб черінь не муляв боки. А згори і з боків звисали павутинням дротики, бляшки блискученькі та інше причандалля. А призначення всього того причандалля з’ясовував доктор Синапс, бо доктор Ген, який, власне, був автором останньої моделі камери, як уже знаєте, в розчаруванні, в пригніченому настрої. Коротше кажучи, не в формі. І з’ясовував доктор Синапс справу омолодження дуже просто:

— Людина лягає в камеру. Точніше, вдвох лягають, бо одному нудно. Дві доби доводиться лежати при повній свідомості, отож добре, як є з ким словом перекинутися. А потім — сон, глибокий сон. Перед тим як лягати, випивають по склянці еліксиру молодості. Під час перебування в камері в організмі відбувається оновлення всіх клітин. Оновлюється шкіра, кістки, одне слово, геть усе. Процес регенерації супроводжується великими перепадами температури. Людину кидає то в жар, то в холод, вона, можна сказати, стікає потом, для цього й обкладена камера шпаристими синтетиками, — поглинають виділення. А дротики та бляшки — то всього-на-всього давачі, що кріпляться, приклеюються до органів. Спеціалісти з допомогою апаратури стежать за станом організму і в разі потреби міняють температуру в камері, вміст кисню. А інколи виникає потреба і хірургічного втручання. Це коли якийсь із старих органів заважає оновленню.

Доктор Синапс звернув увагу присутніх на дві чималенькі кулі, що виблискували над камерами. У ці кулі-фільтри, як виявилося, відводилися політичні, моральні і всілякі інші пережитки, застарілі погляди, тих, що регенерувалися. Спеціальні прилади фіксували кількість виловлених пережитків.

Хай дарує читач цей поверховий, можна сказати, некваліфікований опис. Але ж не я тому виною. Не моя вина, що на доктора Гена напала хандра, а доктор Синапс спеціалізується в галузі психології. Між іншим, гості не наполягали на уточненні, деталізації. Вони вірили доктору Синапсу, не було у них підстав не вірити. Він ще в передпокої показав їм серію фотознімків, кінофільм, що зафіксували ельдорадців до і після регенерації.

З особливою увагою розглядала ті фото Ліліан Коко. Це вона наполягла, щоб зранку екскурсія почалася саме звідси. Ще у вестибюлі БІоцентру Тау, що також супроводив гостей, повідомив: Рада десятьох не має нічого супроти того, аби гості, якщо виявлять таке бажання, скористалися камерами.

Доктор Синапс тим часом додав, що регенерація, хоч і здійснюється досить успішно, не позбавлена суттєвої вади. В її процесі відновлюються і клітини головного мозку. При цьому губиться частина наявної інформації. Біологи поки що можуть керувати процесом оновлення клітин мозку тільки навпомацки, приблизно. І частенько трапляється так, що після регенерації в людській пам’яті або нічого не лишається, або лишається зовсім не те, що хотілося б.

Коко пропустила повз вуха це застереження. Головне — тіло омолодити. За свою інформацію вона не дуже вболівала. Коко з нетерпінням чекала того моменту, коли цей балакучий доктор врешті вмовкне.

— З вашого дозволу, перші спробуємо ми! — випалила Коко, спіймавши доктора Синапса на паузі.

— Але ж, шановна добродійко, регенерації передує детальний медогляд. В передпокої ви бачили цілий комплеск діагностичної апаратури. З її допомогою наші специ визначають стан організму, встановлюють точну дозу еліксиру, параметри регульованої температури, весь режим на всіх етапах регенерації.

— То, будь ласка… Хоч зараз! — випалила Коко і почала розстібати блузку.

— Хвилиночку, любонько! — Стенлі поклав руку їй на плече. — Я хотів би знати, докторе, скільки часу займе ця процедура?

— Тиждень, а то й вісім-дев’ять днів. Залежно від рівня амортизації організму.

— Нас такий строк не влаштовує! — і вже до Коко: — Не забувай, любонько, про справи, мої справи. Я не можу вилежуватися тут цілий тиждень. Мене вже й так розшукують там на всіх континентах. Я можу втратити на цій процедурі не один десяток мільйонів.

— Але ж молодість… молодість! — мало не плакала Коко.

Очі Стенлі налилися рішучістю, невмолимістю:

— У моєму розпорядженні день, найбільше — два. Ніби ти не знаєш, що мої спадкоємці давно марять моєю смертю. Не подам я голосу офіційній резиденції завтра-післязавтра, мене вважатимуть загиблим. А за три дні опісля відкриють конверт з духівницею. І хоч там для них дуля з маком, але я можу залишитися теж з дулею!

— Зате ж молодість, молодість!

— К бісу! Все починати з початку?

Синапс не без цікавості вислуховував той діалог. Нарешті, він дістав можливість спостерігати прояви духовного життя представників потойбічного світу, так би мовити, в натурі, а не по інформаційних зведеннях. Галасун і Купчик, звісно, не збиралися вірити комедії і лише переморгувалися — вони вловили причину суперечки, яку розігрував мільярдер. Він просто хоче запхнути їх до камер, а тим часом змитися чи наколобродити тут. І справді, цитькнувши на Коко, яка в істериці зайшлася слізьми, Стенлі звернувся до Синапса:

— Я вас прошу, містер… Ви ж знаєте, як важко впоратися з жінкою, коли їй щось такого забагнеться. Скоріше влаштуйте щось, ну, заповніть камери нашими шановними колегами. У них часу вдосталь, їх справи не чекають.

Хе-хе! Знайшов дурних! Галасун і Купчик навідріз відмовилися лізти в регенераційні печі. Не з руки їм якось. На острові так багато цікавого! Гріх було б вилежуватися в цих духовках. Можливо, потім, якщо обставини складуться добре. Одне слово, вони ще подумають.

Синапс байдуже здвигнув бровами — діло, мовляв, хазяйське, як собі хочете.

Гостей запросили відвідати третій горизонт глибинної, даруйте, найглибшої в світі шахти…

●

Купчик дочекався, поки велика стрілка наручного годинника ляже на цифру 12, і полегшено зітхнув. Подався навшпиньки до тахти, поторгав капітана за плече:

— Товаришу капітан! Тов… Вам пора заступати.

— Ну що, не рипалися?

— Нє, сплять, мабуть, як убиті. Тільки ми, дурні, оце стовбичимо під дверима. Ох, господи, коли ж воно кінчиться? Ноги так і підкошуються. Поперек як не трісне. І чого ото вам, товаришу капітан, за все переживати, не ви ж тут відповідаєте за матеріальні цінності.

Галасун тільки сопів. Мовчки подався до дверей у коридорі. Не він відповідає! А хто ж тут буде відповідати, як місцеве руководство геть безотвєтствене! Арії виспівує, в самодіяльність грається, критикувати себе всяким кловунам дозволяє, а пильності ні на крихту!

Панько Федорович таки ухитрився вибрати зручну хвилину — повідомив Семирозуму про наміри Стенлі Хара. І що ж? Той тільки усміхнувся — нас, мовляв, це не турбує, нам нічого боятися. А хоче гість додому — хай летить. Ну? І як тут спокійно заснеш? Цей урка зі своїм пістолетом, а тим паче зі своїми атомними бомбами такого може…

Галасун припав вухом до дверей — чи не почується підозрілий шум який чи голоси: Хара й Коко поселили якраз над ними, на другому поверсі океанаріума. Якщо задумають вночі змиватися — спускатимуться вниз повз їхні двері. Тут інших ходів немає. У вікно не вилізеш, димоходів теж не видно.

Тс-с! Ідуть. Їй-право, ідуть. Та тихо ж намагаються ступати. Мов кошенята шкодливі, крадуться. Але слух у Панька Федоровича чудовий. За хвилину він відхилив двері. Достеменно! На ескалаторі до ближньої платформи спіральки котилися Стенлі і Ліліан. Змотують, виходить, вудочки! Чи, гляди, яку диверсію надумали?

Панько Федорович кинувся до радіотелефону.

…Ніч, як на зло, видалася темна. Хмари важкою ватяною ковдрою налягли на землю, жодна зірочка не зблисне вгорі. Не відійшли від платформи і на п’ятдесят метрів, як довелося присвічувати під ноги ліхтариком. Брав острах. Звісно, вони тут страшенно наївні, безпечні, та все ж, все ж… Позаду вистукувала каблучками, — ніби зубами клацала від переляку, — Коко. Ну й дурепа! Приспічило їй омолоджуватися. Дівчисько придуркувате! Двадцять вісім років — і вже старості боїться!

Добрих три години витратив Стенлі на свою половину. Хіба йому не хочеться повернути молодість? Хіба він не знає, що нема в світі нічого дорожчого, ніж втрачені літа? Але ж куди поспішати, куди пертися? Сама молодість-ще ніщо. Буде в руках острів — тоді й поліземо в ці їхні печі. Вона вперлася в своє, мов коза. Тоді він махнув рукою — можеш лишатися одна, якщо вже так за невинністю побиваєшся! Коко зважила — залишатися серед чужих чудернацьких ельдорадців? Ні, навіть повернута юність втратить сенс. Наприндилася, накундубасилась і тупотить ззаду. Тільки б покинути острів, дістатися до Азовських. А там — на реактивний і за три-чотири години в Техасі. З Техасу, з резиденції, він з ними не так розмовлятиме! Вони узнають, що то таке — мати справу з Стенлі Харом!

Щось шелеснуло збоку. Стенлі зупинився, переклав ліхтарик у ліву, а правою видобув з кобури кольт. Грудьми прилипла до спини Ліліан, тремтячи не то від страху, не то від нічної прохолоди. Лезом ліхтарика Стенлі провів правобіч. Тьху ти! Зблиснули золоті нитки Туканової огорожі. Дика коза тикалася мордою в дріт. Її козенятам якось вдалося пролізти на город. Вони стояли серед тугих, облитих рясною росою капустин, смачно хрумкотіли листочками.

Чим ближче космодром, тим більше нервувався Стенлі. Певність поволі танула і танула. Якби він зустрів… ну, хай не засаду, а хоча б одну живу душу. Якби йому довелося прориватися, тікати, стріляти, він би почувався нормально. Може, й справді їм нічого боятися? Ат! Вони просто наївні і безпечні, довірливі, мов… Ні, певно, таких довірливих туземців, як вони, на землі вже не знайдеш. І космодром зустрів їх мертвою тишею. Вони минули ті дві напіврозібрані ракети, що лежали на боках, і ту, найдивнішу, з легкими, ніби вивернутими крильцями. А ось і їхній вертоліт, їхній «Метелик». Драбинка звисає з напіввідчинених дверей. Здається, тут нікого так і не було. Він все ж наказав Ліліан зачекати внизу і присвітити йому. Не випускаючи з правої кольта, вибрався нагору. Нагнувся, забрав ліхтарик. В салоні все на місці. І в кабіні пілота все гаразд! Повернувся назад, подав руку Коко. Мотор, вхопивши першу порцію пального, заревів з хрипом. Потому, дедалі краще прогріваючись, загув рівно і невимушено.

…Семирозум печально похитав головою.

— А ви ще сумнівалися! Все було ясно з самого початку. Коли пересвідчився, що спеціалістів не завербує, технічної документації не дістане, тут же зважився діяти. Більше ніщо й не могло його у нас зацікавити. Ви бачите, який він самовпевнений. Навіть від регенерації відмовився і цю свою секс-бомбу відмовив.

— Так, добродію, так. І все ж доктор Синапс помилився. Модель нашого суспільства знову дала осічку. Бачите, він не прихопив з собою ні грама золота. Все-таки зрушення є. Є, шановні добродії! — Тау знову припав очима до окулярів інфрачервоної підзорної труби. — Прогріває мотор.

— Не прихопив, бо сподівається… ні, упевнений, що повернеться. І до того ж зважте — він непогано обізнаний на сучасній техніці. Він знає: якщо спеціалістам-енергетикам, спеціалістам з електроніки і ракетобудування пощастить розшифрувати хоч соту долю його знімків… Це принесе йому мільйони, мільярди. Важко сказати, скільки може принести в потойбічному світі наша апаратура, якщо її випуск монополізувати, зосередити в одних руках. Навіщо йому наше золото? — Семирозум повернувся в бік оператора, що ворожив за пультом керування:

— Як тільки вийде за межі маскполя, вмикайте установку.

— Що ви збираєтеся робити? — сполошився Геродотіус.

— Спокійно, добродію, спокійно, — усміхнувся Семирозум, — ми всього-на-всього засвітимо плівку. Ми й цього б не робили, якби він принаймні попередив про свій від’їзд. До речі, а як ці двоє пенсіонерів?

Геродотіус розгладив борідку і позіхнув. Скоро світанок, а ще й не склепив повік.

— А що, добродії… Купчик взагалі мовчить, хоча й нервує, з усього видно, поспішає додому. А Галасун… Все просить видати якусь довідку. Ну, що він відвідав Ельдорадо. На жаль, маємо справу далеко не з кращими представниками їхнього суспільства. Іще… Питав у мене, чи могли б його тут обрати членом Ради десятьох. Невтямки йому, що доскочити влади — невелика мудрість, що набагато важче розумно скористатися владою, своїми повноваженнями. Ах, добродії, ніяк не дочекаюся Нового року. Скільки часу змарнував, довелося геть закинути своє заняття. Нам треба буде, — я обов’язково винесу на обговорення це питання! — висувати кандидатом в члени Ради десятьох тільки один раз. Отак, добродії… Навіть недалекі пенсіонери, треба визнати, в порівнянні…

— І все ж доктор Синапс зі своєю моделлю помилився. Помилився! Він не прихопив ані грама золота. Увімкнув прожектори — зараз злітатиме! — обірвав Геродотіуса Тау.

Стенлі справді увімкнув прожектори. Двоє лез яскравого світла лизнули припорошені плити, торкнулися чаш радарних установок. Звідти з шумом піднялося потривожене птаство. Жодної живої душі. Не можуть не знати, не стежити за ним. Наївність, простодушність чи підступність? Якщо вони настільки впевнені, що він нічого не зможе зробити, то, може, й справді? Може, повернутися й бодай омолодитися? Але ж це кляте поле, поле! Там, в резиденції, вже, безумовно, засипають радіограмами всі нелегальні схованки. Час такий непевний! Курс стерлінга от-от упаде. Девальвація невідворотна, можна добряче поживитися. Ні, ні! Іншим разом можна було б ризикувати, а тепер не можна, не можна цілий тиждень вилежуватися!

Спокуса була настільки сильна, що Стенлі мусив подумки товкти і товкти: «Не можна! Це безглуздо! Дозволяти собі таку авантюру? Ні! Ні!» Ліліан не обмовилася й словом. Вона вмостилася в кріслі поруч пілота, обхопила коліна руками і дивилася поперед себе. Ах, любонько, любонько… Образилася. Нічого страшного. До наступного подарунка. Що б його таке їй купити, щоб не бурмосилася? Щось та куплю, а залишатися не можна.

Не можна!

І все ж Стенлі вимкнув мотор. Пропелери ще трохи покрутилися по інерції, сповнюючи тишу тихим шелестом, і обвисли. Стенлі вимкнув і прожектори. Коко мовчала.

…Семирозум видобув радіотелефон з кишені:

— В чім справа?

— Тут, добродію Семирозум, з’явилися наші гості. — Черговий з вестибюля Ради десятьох явно хвилювався. — Я не розумію, я не знаю, чого вони хочуть. У них дуже стривожений вигляд, вони розмахують руками, але, даруйте, добродію Семирозум, я не вивчав їхньої…

— Хай говорить один з них… Ну, той, що лисий. Це ви, добродію Галасун? Що сталося?

— Американська парочка втекла! Добре, що ви не спите. Себто пробачте, що збудив. Щось робіть. Ви не знаєте цих імперіалістів! Вони такого можуть натворити!

— Заспокойтеся, добродію. Говоріть тихше. Не кричіть. Я вас добре чую. Заспокойтеся, кажу. Ми знаємо, що вони зібралися покинути Ельдорадо. Я ж казав уже вам, ми не маємо жодного морального права затри…

— Плювать їм на мораль! Ох, недооцінюєте ви, товаришу Семирозум, недооцінюєте. Ну, як хочете! Моє діло — просигналізувать. Я тут, звісно, не начальник, моя, хата скраю. Раціо?

— Раціо! Раціо, добродію Галасун. Ідіть досипайте.

— Ох, товаришу Семирозум, хіба тут у вас заснеш?

— Ну, що ж, якщо вам не спиться… Черговий може посадити вас на спіральку. Ми чекатимемо на вас. А зараз, даруйте, у нас тут цікавий експеримент, треба довести спостереження до кінця. — Семирозум вимкнув радіотелефон. — Дуже цікаво! Дуже цікаво! Невже передумав?

Тау не відривався від окулярів інфразору:

— Ви ж бачите, — прожектори вимкнув, мотор заглушив, їй-право, я не здивуюся, коли вони почапають назад. Все-таки нерозумно з їхнього боку не скористатися нашою гостинністю. Моделі моделями, а живі люди лишаються людьми. Людьми!

…Стенлі Хар ніби закам’янів. Коко розцінила його нерішучість по-своєму. Якщо вона йому дорога, то зараз він скаже: «Метелик» наш в порядку, любонько. Вернемося в гості. Завтра, ні, за тиждень ми обоє будемо юні. А все інше — пропади воно пропадом! Ну, поцілуй мене, любонько! Ти мені дорожча над усе!» Я йому дорожча… А він мені? Власне кажучи, якби не його… ні, ні, не гроші! У багатьох є гроші, у всіх тих, що залицялися і залицяються. Але то гроші звичайні, нормальні гроші, на які можна жити і мати всі задоволення. А от гроші Стенлі — це вже сенсація! Така сума набуває іншої якості. Це вже не просто багато грошей, це слава, це свідчення неабияких здібностей. Хай не талантів, хай везіння якогось надприродного. Тим краще! Так, Стенлі вийшов з ряду просто багатих. Він — мільярдер, він — найбагатша людина на землі! А якби не так, то ти звернула б на нього увагу? Ах, Лілі, признайся, не звернула б і не робила б отієї зухвалої заяви кореспондентам, не робила б. І все ж цікаво! Цікаво, що він зараз думає, що він ось зараз вирішить, цей найбагатший чоловік у світі, її чоловік?

— Лілі! Любонько… Мені… Власне, нам обом доведеться трішки попрацювати. Даруй, моя любонько, але іншої нагоди, певно, не буде! Ніхто нам не повірить, ніхто! Ми привеземо… ах, мало що виробляв я з кінокамерою? Скажуть, не розігруй нас, Стенлі, ми знаємо, який ти жартівник! Я справді, Лілі, не раз дурив цих сенаторів. Вони мені таки можуть не повірити. Скажуть — комбіновані зйомки, забавки. Ми повинні привезти сувеніри, не просто іграшки, а ваговиті сувеніри!

…Геродотіус позіхнув:

— Скільки ж можна вагатися! Чи туди — чи сюди! Мені таки не завадило б хоч трішки покуняти.

— Вони, очевидно, все ж не позбавлені сумління і честі, — зазначив Семирозум.

— Я вам казав, що зрушення намічаються, — докинув Тау. — Але… але, шановні добродії, я не вірю очам своїм! Він збожеволів! Ви тільки гляньте!

Семирозум і Геродотіус і собі припали до окулярів. Сумніватися не доводилося — те, що діялося на космодромі біля вертольота, те діялося. Тау не приверзлося. Стенлі Хар підважував невеличким ломом плити, вивалював їх одну за одною.

— Добродію Тау, — мовив після довгої паузи Семирозум, — хай це буде на вашій совісті. Цей дурник підірветься. Я вам кажу, його грижа хай буде на вашій совісті.

Ні в Тау, ні в Геродотіуса не виявилося бажання підтримувати розмову. І коли до операторського пункту спостереження вбігли захекані Галасун і Купчик, члени Комісії навіть для годиться не підвелися. Семирозум жестом запросив обох присісти і скористатися інфраоптикою — дивіться, мовляв, що виробляють ваші колеги… ну, не колеги, але принаймні одноземляни.

Та все ж за годину, коли вже почало світати, коли Стенлі умудрився з допомогою Коко завалити салон важкелезними плитами, коли пропелери вертольота знову замиготіли, утворюючи над машиною блискучий диск, всі вони мимоволі припали до окулярів. Важко, дуже важко машина відірвалася від землі і поволі почала набирати висоту. Пілот був досвідчений, він підняв, майстерно підняв перевантажений апарат угору і спрямував його вбік моря. Вертоліт важко погойдувався, ніби вагався — летіти йому чи падати.

…Стенлі прохрипів:

— Парочку плит доведеться скинути. Іди, я не можу покинути кермо. Мотор, як бачиш, надривається!

Вона підвелася, попрямувала до дверцят, а за кілька секунд рушив за нею і Стенлі. Коко відчинила дверцята. Далеко-далеко на сході рожевіло, вода під вертольотом вже посвітлішала. Коко нагнулася, ледь зрушила з місця найближчу до дверцят плиту. Ближче, ще трішки, ще… Іще один поштовх — і плита полетить униз. І — полетіла…

Полетіла Коко, підштовхнута ззаду Стенлі Харом. Він провів її печальним поглядом, відсунув ногою плиту і, хряснувши дверцятами, кинувся на місце пілота. Вертоліт ніби відчув полегкість. Та, певно, то тільки здалося Стенлі. Незважаючи на форсовану подачу пального, апарат завис у повітрі, ніби його підтримувала невидима тонка нитка, натягнута до краю. Мотор дзвенів на найвищій ноті, здавалося, то невидима металева нитка дзвенить від перенапруги. Ось вона не витримала, сухо дзенькнула — і апарат каменем шугонув униз. Фонтан сліпучої в першому промені сонця води здійнявся вгору, вода бризками лягла на поверхню, і за мить ніби нічого тут і не було.

Світанкова тиша.

●

— Я, Семйон, завсігди за передове, за прогресивне. Правда, не завсігди знаєш, чи тебе похвалять, чи ще й шию намилять, — прошепелявив Панько Федорович.

Язикові незвично вільно, просторо в роті. Зуби, міцні, пожовклі від тютюну зуби, на які ніколи Галасун не скаржився, безжально вирвали — до пенька. Купчик не обзивався й словом. Він лежав на спині, схрестивши руки на грудях. Вигляд мав страдницький, великомученицький. Голову йому наголо остригли, щелепи забрали. Від капітана його відділяла тонка прозора перегородка з невеликим отвором біля голови.

— І завсігди мене помічають, видвигають, натурально, на передній край. Пам’ятаю, в армії, під час війни трапилася зі мною пригода… Я всю війну, Семйон, протрубив у службі аеродромної обслуги старшиною. Був у нас капітан Сашкін… Ну, такого раціоналізатора, такого ізобретателя я більше не стрічав! Що не день, то й щось придумає! От якось придумав він такі спеціальні пружини, що на чоботи одягаються, на підошви. Щоб, коли людина стрибає з парашутом, не забивалася, гепаючись на землю, ніг не ламала. Придумать придумав, а попробувать нову техніку нема кому. Льотчики, Семйон, скажу тобі, воопче бояться стрибать з парашутом. От і пристав Сашкін до мене, іспитай, мовляв, моє ізобрєтєніе, бо воно спеціально для людей такої комплекції, як ти. Ну, я, звісно, завсігди за нове, за прогресивне, та якось все-таки потерпаю. І так не стрибав, а тут ще й з пружинами. А від капітана нікуди не дінешся. Де не стріне тебе — зупинить, сам очі заплюще… А він мав звичку, коли вичитує кого чи усовіщає, то заплющує очі. Ото заплющить очі і торохтить, і торохтить: «Страна требує нової техніки, а ти, старшина Галасун, ніяк не насмілишся. Я й сам бя стрибнув, так у мене вєсу шістдесят два кілограми, нікакого технічеського ефекту не вийде. А в тебе дев’яносто з гаком». Сам я собі думаю, що оті пружини — для кого вони? Серед льотчиків, серед десантників щось, натурально, не стрічаються люди моєї комплекції. Но я завсігди за передове, за прогресивне, особенно, коли руководство требує. Раціо? Раціо! Погодився. Ну, мене проінструктували, як і що. Коли земля близько вже, к примеру, то ноги підігни і спускайся за вітром, щоб земля на тебе йшла. Ну, підняли мене на «кукурудзнику» так на метрів сімсот-вісімсот. Льотчик, пацан молодий, заглушив мотор, пристебнув кінець вірьовки, карабіном називається, від мого парашута до себе в кабіну, щоб парашут сам розкрився, як стрибну. Ну, виходь, каже, папашо, на крило. Ледве вибрався я з кабіни на крило, стою, погойдуюся на сашкінських пружинах, тримаюсь рукою за борт. А вітер аж свистить у вухах, а високо ж, високо. Пацан і питає, чи буду я стрибати, і зуби шкірить. Я, каже, на вашому місці ці пружинки поскидав би. Глянув униз: посеред аеродрома члени комісії задерли голови догори. Треба стрибать, якщо вже взявся. Іспитателем буть. Не буду, думаю, цього сопляка слухать, стрибну, як положено, як задумано по експерименту, при повній амуніції. Заплющив очі і — бух униз! І не зчувся, як за плечі мене як шарпоне! Розплющив очі, глянув угору — парашут розкрився. З крила здавалося, що дуже високо, а опускатися — раз плюнуть. Не встиг і роздивитись, а вже земля піді мною. Почав за ті стропи, за ті вервечки смикати, як навчали, щоб земля на мене бігла, а вона, клята, з-під мене біжить і не спиняється. Взявся хоч ноги підігнути — теж не виходить, якось так глибоко і туго повстромлювалися вони в ті лямки-шлейки, не поправиш, не висмикнеш. Сашкін із землі горлопанить у трубу: «Розвертайся за вітром! Ноги підігни!» Легко йому кричать! Смикався я, смикався в тих лямках та й плюнув. Заплющив очі — будь, що буде. Як гепнувся, так мене ті пружини, мов кловуна, угору, в купол. Запеленало, закрутило — і вдруге об землю — гах! Та ти мене слухаєш, Семйон?

Семен Михайлович мугикнув нерозбірливо. По тілу йому розійшлася тепла млость. Еліксир почав, видно, розбирати. Купчику стало приємно-приємно, і язиком ворухнути ліньки.

— А як розплющив очі, то не знаю, що він там уже говорив, але до кінця війни на мене зуб мав. І, як тіко що найважче, то все на мене валилося. Так що, Семйон, все нове й прогресивне нелегко даєця. Сам знаю. Завсігди з трудом пробиває собі дорогу і не завсігди відомо, чим діло кінчиться. От, пригадую, ще зі мною було…

Язик у Панька Федоровича почав заплітатися, очі злипатися, і другої його історії не чув уже Купчик, бо спав. І вже не бачили вони, не відчували, як приєднували до їх тіл дротики та давачі, як одягали на обличчя кисневі маски, як підводили, куди треба, всілякі трубочки і шланги, аби відводити продукти розпаду. Не чули вони й вибухів — розірвалися через годину після того, як увімкнули їх, кулі-фільтри. Поранило трьох чоловік з обслуги регенераційних камер. Швидко прилаштували запасні, але стрілки, що визначали пережиточний рівень, відразу гойднулися до червоних рисок. Знову бабахнуло. Після того як вийшли усі запасні фільтри, перестали викачувати пережитки. Зрозуміли: так, чого доброго, усе викачаєш з Галасуна і Купчика. Ніяких поглядів, ніякої моралі не лишиться. Не бачили і не чули аргонавти, як ворожили над ними сім днів спеціалісти, відновлюючи їхні спрацьовані організми. Але і Панько Федорович, і Семен Михайлович, хоч не без остраху, але сміливо пішли на експеримент. Особливо поспішати не було куди. А на душі у них спокійно стало, коли їм показали кілька уламків вертольота Стенлі Хара. Їхній же транспорт, випробуваний човен СО-2-41-29 з найнадійнішим мотором Л-6, дивом атомного віку, стояв на березі цілий-цілісінький, у повній бойовій готовності. Спеціально для аргонавтів ельдорадські хіміки вигнали дві бочки чудового синтетичного бензину.

10. ЗІШЕСТЯ СВЯТОГО ДУХА

НА ТЕРИТОРІЇ ПСИХІАТРИЧНОЇ ЛІКАРНІ

ІМЕНІ ПАВЛОВА

Холодний пронизливий норд-ост гнав над Чорним морем низькі рвані хмари. Море дихало важко, стомлено. Воно просилося на пенсію. Важкі хвилі піднімали і опускали човен, борти взялися тонкою ожеледдю. Проте настрій у двох молодиків, зодягнених у фуфайки, а поверх них у брезентові плащі, був пречудовий. Білявий рожевощокий здоровань затис у зубах люльку, попихкував димком. Він тримався лівою рукою за щоглу, а правою щипав пишний пшеничний вус. Кашкет з крабом збитий набакир, холодний вітер, певно, аж ніяк не дошкуляв йому. Пасмо русявого волосся вибивалося з-під вилинялого околиша. Жвавий чорнявчик сидів за стерном, стріляв з-під густих брів веселими бісиками. Русявий щось запитав, і чорнявий, широко усміхнувшись, охоче відповів. Зблиснули два ряди міцних білих зубів, вуста пашіли свіжістю.

Мені приємно підтвердити твою, любий мій читачу, здогадку: ці молодики, безумовно ж, Панько Федорович Галасун і Семен Михайлович Купчик. Точніше, просто Панько і Семен, бо навіть якось незручно величати таких хлопців по імені та по батькові.

Коли, за підрахунками Семена, до берега лишилося кільканадцять миль, мотор заглушили. З правого борту до човна підплив наш старий знайомий — Кацо. Він уткнувся плавцями в слизьку в’язку очерету. В його очах світився смуток.

— Прощавайте — друзі — щасти — вам! — здавалося, тонкий писклявий голос от-от зірветься на ридання.

Семен перехилився через борт, міцно обняв Кацо і тричі по-братньому поцілував його. Панько зробив те ж саме і міцно, по-чоловічому потис правий плавець Кацо, в того аж хруснули кісточки-рудименти. Панько ледве стримувався, непрошена сльоза скотилася по обвітреній молодій щоці, упала в Чорне, й без того солоне, море. Тернув кулаком очі:

— Ну й вітрюган, матері його чорт! Прощавай, Кацо, прощавай, друзяко! Якби не ти, ех, якби не ти, не бачити б нам рідних берегів. Ти вже даруй, що приставав тоді до тебе влітку з анкетою. Прощавай!

Кацо пустив в’язку, описав круг човна коло пошани, високо вистрибнув угору з води і ліг на південний курс.

Аргонавти завели свій вірний, найнадійніший в світі Л-6 і спрямували ніс човна на Одесу.

Коли за півгодини збоку показався невеличкий сторожовий катер, аргонавти разом крикнули «ура!» і пішли на зближення. Тепер їм не було чого критися.

Їх зустріли привітно, почастували міцним гарячим чаєм, а човна взяли на буксир. Згодом молоденький старший лейтенант, командир сторожовика, попросив показати документи. Гостинність гостинністю, а служба службою, порядок є порядок. Семен видобув з-за пазухи поліхлорвінілову торбинку, вийняв просолені, мов тараня, паспорти. Старший лейтенант взяв їх, для годиться погортав і вже хотів було повернути власникам, яких прийняв за рибалок, та раптом його увагу привернуло фото Купчикового паспорта. На фото — зморщене пом’яте обличчя, а перед ним сидів молоденький чорнявий жевжик. Він глянув на паспорт Галасуна, ще більше здивувався. На фото — лиса фізія з мішками під очима, а перед ним — русявий червонощокий парубок…

За п’ять хвилин матрос поклав до ніг старшого лейтенанта важкелезний клунок. Командир розв’язав мішок і йокнув.

— Це сувеніри, товаришу начальник, сувеніри! — пояснив Семен. — Сувеніри з острова Ельдорадо.

— Це речові докази! Прошу про нас негайно доповісти старшому! Негайно! — додав Панько.

— Авжеж, речові докази. Не сліпий. І доповімо, і доставимо куди слід, громадяни валютники! — відповів старший лейтенант і не схотів більше слухати аргонавтів: — От найстаршому і розкажете свою легенду, казочку про білого бичка. На базу! Повний вперед!

Мотор сторожовика заревів. Човен ззаду підскакував на хвилях, як в лихоманці. Трос туго натягнувся. Це сталося 13 січня 1967 року.

●

— Дозвольте? — в дверях редакційного кабінету стояв блідий хлопчина в синьому плащі.

— Заходьте. Сідайте, — кинув я механічно і знов уткнувся у верстку чергового номера журналу. — Вірші?

— Ні. Мемуари. Спогади.

— Дозвольте… А про що ж вам згадувати? Ви набагато молодший за мене.

— Я набагато старший від вас, товаришу. Я розміняв, до вашого відома, сьомий десяток. Взагалі, я не дуже й наполягаю, та гадаю, ви зацікавитесь. — Він розстебнув плащ і вийняв з-за пазухи кілька пом’ятих аркушів.

Під плащем на ньому був байковий лікарняний халат сіро-буро-малинового кольору. Ноги мені потерпли.

— Одну хвилиночку. З якої ви лікарні? — запитав я і мимоволі потягнувся до телефону.

— Одну хвилиночку! — перепинив мене відвідувач.

І я почав слухати. За півгодини в кабінет збіглася мало не вся редакція.

Увечері я доповів про загадкового відвідувача редактору. Він терпляче вислухав мене і запитав:

— І що ж ви збираєтесь робити?

— По-перше, хочу відвідати Кирилівку, тобто психіатричну лікарню імені Павлова. По-друге…

— Досить першого, — зупинив мене редактор. — Вам таки пора відвідати цей заклад. Даю відпустку на місяць. Бажаю успіху… тобто гарного відпочинку.

Наступного ранку я вже сидів у кабінеті головного лікаря Кирилівки.

— Для оточуючих він не становить небезпеки. Звичайний шизофренік. Але товариші з… мм… з одної установи просили потримати його в стаціонарних умовах. Вони з’ясовують якусь там темну історію з валютними операціями. Хоча… очевидно, я помилився, коли сказав: звичайний шизофренік. — Головлікар замислився і по паузі додав: — Різних я стрічав психічно неврівноважених — і Наполеонів, і Грозних, і, о господи, кого тільки не було в наших стінах! Але ж з Ельдорадо… Попервах думалося, що він просто начитався науково-фантастичної літератури. Та згодом точно встановив: ні про Лема і Бредбері, ні про Єфремова і Казанцева, ні про Владка і Бережного навіть не чув. І, взагалі, майже нічого не читав. Іще одна обставина бентежить мене. Це досить рідкісний випадок в нашій практиці — людина вбила собі в голову, що вона вже була стара, а тепер знову молода. Як не дивно, але рівно місяць тому ми прийняли ще одну хвору… Хвилиночку. — Він порився в паперах: — Так. Купчик Розалія Юхимівна. Твердить, ніби побачила в ювелірному магазині свого померлого чоловіка, але зовсім в юному віці, такого, коли вони тільки побралися. Цікавий збіг обставин, чи не правда?

— Цікавий, — згодився я. — Лікарю, аж ніяк не хотів би, щоб ви мене неправильно зрозуміли… Я десь читав заяву авторитетного закордонного психіатра, зроблену ним на підставі ґрунтовних статистичних досліджень. Так от, він твердить: тепер, мовляв, важко сказати, де можна зустріти більш нормальних людей — в психіатричних закладах чи поза їх межами…

— Що ж, — похитав головою головлікар, — він має певну рацію. При теперішніх психічних навантаженнях, при такій перенасиченості інформаційного потоку, що мусить людина переварити щодня, та ще при запущеності психогігієни… Але зачекайте — що ви цим хочете сказати? У всякому разі, цей хлопчина, цей Галасун — психічно хворий. Тут сумніватися не доводиться. До речі, він пише вірші і сам складає до них музику…

— Ну, лікарю, даруйте… Якби зібрати всіх, що самі пишуть вірші, не знаю, скільки залишилося б там, у місті.

— Хай так, — зауважив головлікар, — але ж він не хоче, не збирається їх друкувати.

Я мовчав. Це таки відхилення від норми, нічого не скажеш.

— Ще одна деталь. Він страждає на… Навіть нема ще такого визначення. Як би це можна було визначити таку недугу? Чинобоязнь, чинофобія — чи що.

Це теж був аргумент. Мені нічим було крити. Спитав, чи не можна все таки ще побачитися з Паньком Галасуном. Головлікар дозволив.

Панько зустрів мене привітно. Він зазначив, що я перша людина, котра вислухала його цілком уважно і з повагою.

— Ходімо! Я вам щось покажу.

— Куди!

— Ходімо. Тут недалечко.

Ми вийшли з палати у двір. Кирилівська церква була відчинена. Всередині ворожили на риштованнях реставратори. Панько упевнено потягнув мене на хори. Видно, не вперше він тут.

— Ось! — зупинився біля коробового склепіння. — Дивіться! Врубель! — його голубі очі світилися незвичним захопленням. — «Зішестя святого духа». В кінці минулого століття намалював, коли реставрували старі фрески під керівництвом професора Прахова.

Я щиро признався — на фресках зовсім не розуміюся.

— Та тут і розумітися не треба. Сліпому все видно! Ви тільки гляньте на цих дванадцятьох апостолів! Гляньте! До Врубеля їх зображали в упокорі, в упевненості, що віра непохитна. А ці — в розпачі, в розпачі апостоли! Так, серед них є ще фанатики, але й вони приголомшені істиною, що відкрилася раптом їм. Хіба вам нічого не нагадує це? — Панько ніби аж просив мене, аби напружив свою уяву.

Аби не хвилювати Панька, я щось муркнув під ніс, запитав:

— А звідки ви знаєте?

— Хлопці, реставратори розказали. І — про саму церкву. Чернігівські князі Ольговичі спорудили її в XII столітті. Це був їхній форпост під Києвом. Билися князі за великокняжий київський престол. За київську прописку… — усміхнувся Панько. — Ех, суєта суєт! Семен теж не витримав. Здався. Але я не здамся. Я був на Ельдорадо. Був! Ельдорадо є!

— І що ж, ви вважаєте той край ідеальним? — запитав.

Він ніби вгамувався трохи, передихнув і вже тихо мовив:

— Ідеальний? Можливо, в дечому. Але з нашої точки зору. А взагалі, нічого ідеального нема і не буде, допоки існує людство. Через сумніви — вище і вище. До зірок.

Ми довго стояли мовчки. Я вдивлявся у фреску Врубеля і вже помічав не тільки той шмат штукатурки, що відвалився в правому нижньому кутку. Потроху почав і до мене доходити її демонічний дух, її трагізм і воднораз возвеличення всемогутньої допитливості людського розуму.

Вже біля воріт лікарні я наважився запитати у Панька:

— А куди ви підете, що збираєтеся робити, як випишуть звідси?

— Ех… — він зітхнув важко. — Куди? Якби дозволили, пішов би вчитися. Я ж зовсім-зовсім темний. Нічого не знаю. А не приймуть — що ж… Подамся на село. Знайду такий колгосп, де ще коні не перевелися. Змалку до коней мене тягло, та нечиста сила попутала, підняло й закрутило мене й понесло по життю перекотиполем… А папірці мої не викидайте, прошу, у кошик. Подумайте. Може, згодяться все-таки? Раціо? Тьху ти, ніяк не можу збутися цього слова! Ну, гаразд, будьте здоровенькі!

ПІСЛЯМОВА АВТОРА

От і настав час розпрощатися з Таласуном і Купчиком. А втім, не назавжди. Вони ж, хоч і не безсмертні, а омолодилися і проживуть ще не один десяток років. І хтозна, гора з горою не сходиться… Дуже прикро, звичайно, що доля їхня склалася наприкінці отак, але ж проти фактів не попреш. Трикляте золото, через яке віками лилася кров, через яке стількох страждань зазнало людство, і цього разу зробило свою чорну справу. А фотографії? Хай словам важко повірити, але ж фото! В тім і біда, що на зворотному шляху аргонавтам довелося пройти через страшенні випробування. Не раз вони вже прощалися з життям, коли шторми та бурі накривали їх високими хвилями з головою.

Ах, якби я взявся описувати зворотний шлях Панька і Семена! Мені треба було б цілий розділ присвятити тому, як їхній човен попав у густий плавучий острівець, відірваний течією від Сарагосового моря, як гвинт щохвилини заплутувався в густій рослинності того хиткого острівця, і звірюка Л-6, який все витримував, цього не міг знести і щохвилини вмовкав. Мені довелося б розповісти, як на аргонавтів напала велетенська морська змія і мало не подушила їх. Мені обов’язково треба було б повідати і про нахабну меч-рибу, котра при вході човна в Гібралтар пронизала наскрізь дно — дошки, просякнуті трансформаторним маслом, все витримали, а от меч-рибі піддалися. Я розповів би, як Семен відрубував сокирою меч отій пришелепкуватій рибині і як він ухитрився залатати дірку. Я, безумовно, з приємністю зупинився б і на тому веселому відрізку шляху, коли омолоджені Галасун і Купчик занудилися серед Середземного моря, пристали до грецького берега і справили величезне враження на тамтешнє жіноцтво. Одне слово, наша документальна повість розбухла б до розмірів графоманського роману, і серед тих принадних фактів та епізодів потонуло б найголовніше. А тому не піддався спокусі і швидше-швидше до кінця, бо план у видавництві, кажуть, ось-ось затвердять. Спробуй тоді пробитися. Відкладуть ще на рік, а справа не терпить. Що ж стосується фотографій, то відзняті Семеном Михайловичем стрічки замокли, емульсія розповзлася. Та, зрештою, ніхто всерйоз і не брався за відновлення тих стрічок. Дивом уціліла лише перша стрічка, та вона, на жаль, мало прислужилася мені. Це ті кадри, на яких зафіксовано початок шляху — Дніпро, Чорне море, Дарданелли, Егейське море. Вода, далекі береги…

Після Кирилівки я відвідав пункт прийому утильсировини на Подолі, родини Купчика і Галасуна, з’їздив також до Севастополя і Карадазької філії Інституту південних морів. До речі, мав бесіду з Москальчуком. Він успішно захистив докторську дисертацію і справив на мене досить приємне враження. Не знаю, чому так скептично відгукувався про його інтелектуальний потенціал Кацо. І з Кацо, до речі, теж історія підтвердилася. Документально підтвердилася. Так що все, абсолютно все, що розповів мені Галасун, збігається з дійсністю. У додатку подаю копії тих документів, які збереглися, в хронологічному порядку. Нічого в них не чіпав — ані титли, ані коми. Звісно, усвідомлюю, що їх малувато, але нічого не вдієш — справа не така проста, та й часу було обмаль. Хотілося якнайшвидше викласти все на папері. Я повністю переконаний, що зібраний матеріал розвіє щонайменші сумніви будь-якого прискіпливого читача.

Київ,

1-30 квітня 1967 р.

Додаток

ТЕЛЕГРАММА

Карадага, 5 13 14 02

Севастополь, Институт южных

морей, директору Водяницкому

СЕГОДНЯ ВРЕМЯ РЕШАЮЩЕГО ЭКСПЕРИМЕНТА РАЙОНЕ КУЗЬМИЧЕВЫХ КАМНЕЙ УШЕЛ СТОРОНУ ОТКРЫТОГО МОРЯ ПОДОПЫТНЫЙ ДЕЛЬФИН КЛИЧКА «КАЦО» ОКОНЧАНИЕ ДОКТОРСКОЙ ДИССЕРТАЦИИ УГРОЗОЙ СРЫВА ПРОШУ ОРГАНИЗОВАТЬ ПОИСКИ ИЛИ ПРИСЛАТЬ РАВНОЦЕННУЮ ЗАМЕНУ МОСКАЛЬЧУК.

ТЕЛЕГРАММА

Крынок 77/8203 5 18 908

Киев, Нижний Вал, 17, кв. 3, Купчик

ПРОТЯЖЕНИИ ВСЕГО ЛЕТА КУПЧИК ГАЛАСУН СПИСКАХ ОТДЫХАЮЩИХ ОТСУТСТВУЮТ ДИРЕКТОР РЫБЕЦ.

ДОПОМОГА ПРИЙШЛА ВЧАСНО

Одеса (Від нашого нешт. кор. І. Молдована). Дизель-електрохід «Одесса» завершував останній рейс сезону навколо Європи. 2 жовтня на далеких підступах до Гібралтару помічник капітана і численні туристи помітили невеличкий човен розгойдуваний хвилями Атлантики. Незважаючи на загрозу зриву графіка, помічник капітана наказав змінити курс і застопорити машини біля човна. В ньому виявили двох до краю виснажених рибалок невідомої національності, яких недавній шторм відніс далеко у відкритий океан. Продукти в рибалок давно кінчилися, вийшло й пальне. Команда дизель-електрохода спустила в човен продовольство і пальне для мотора. Іноземні рибалки рухами і вигуками виявили сердечну вдячність морякам. Їм загрожувала неминуча загибель, але безкорислива допомога прийшла вчасно.

(З газет).

ЗАГАДКОВЕ ЗНИКНЕННЯ МІЛЬЯРДЕРА

Широко відомий у ділових колах всього капіталістичного світу американський мільярдер Стенлі Хар безслідно зник… Як повідомляє телеграфне агентство Рейтер, ще 29 жовтня вранці американського ділка бачили на одній з його вілл на Азорських островах. Цього ранку він вирушив у чергову прогулянку на власному, вертольоті і не повернувся з неї. Разом з Стенлі Харом на борту вертольота перебувала і його теперішня дружина, не менш відома європейська кінозірка Ліліан Коко. Це дивне завершення весільної подорожі Стенлі Хара і Ліліан Коко стало сенсацією № 1 в Америці, а також у Франції та Італії. Справа в тому, що спадкоємці мільярдера вимагають розголошення його духівниці. Представники офіційної резиденції Хара, користуючись численними зв’язками у Верховному суді, зволікають справу, сподіваючись на те, що їхній шеф утнув свою чергову витівку. Вони запевняють, що й на цей раз Стенлі Хар хоче просто потіпати нерви своїм численним родичам, які з нетерпінням чекають його смерті.

По цей бік океану сенсаційний галас теж не влягається. Як повідомляє агентство Франс Прес, продюсер Жан Хап-Лап у відчаї. Адже відзнято лише третину широко розрекламованого двосерійного фільму «Дівчата з панелі», в якому головну роль виконує секс-бомба Коко.

На пошуки безслідно щезлих кинуто кораблі і вертольоти 6-го американського флоту, а також військові частини НАТО. Пошуки, однак, поки що не принесли жодних наслідків.

АПН

Усім! Усім! Усім!

від

Галасуна П. Ф. лічно,

ДОПОВІДНА ЗАПИСКА

Я, Галасун Пантелеймон Федорович, перший у світі відкрив Ельдорадо, де й перебуваю в даний історичний момент, про що й сповіщаю в урочистій обстановці кому слід.

У перших строках своєї записки сообщаю, що Ельдорадо — це є острів, розположений на 35-му градусі північної широти і на 30-му градусі західної довготи в Атлантичнім океані і состоящий на добру половину із чистого золота 999,999 проби. Місцеве руководство острова, ведучи зі мною лічно переговори на високому уровні, дало згоду торгувати золотом на взаємовигідних умовах: за тонну сталі або ж чавуну — тонну золота.

Во вторих строках своєї записки предлагаю: організувати міжнародну контору «Заготзолото». Як такого, що має нужний і багатий опит організаційної і руководящої роботи, а также з 1949 года по май 1952 года включітєльно завідував районною конторою «Заготскот», після чого був кинутий для зміцнення на вищу роботу, а также як такого, що добре знає мєстні умови на Ельдорадо і встановив лічно з мєстним руководством, а также мєстним населенням связі, предлагаю на пост директора міжнародної контори «Заготзолото», натурально, свою кандидатуру. В связі з цим прошу послати мене на швидкі курси по золотому ділу. Главним експедитором даної контори прошу затвердити тов. Купчика Семйона Михайловича, бувшого мого подчиньонного по совмєстній роботі, а також провіреного мною лічно в сложних умовах заграничного плавання і має нужний опит по оценкі золотого та іншого ценного імущества, з которим нам і предстоїть мати діло на вищезгаданому острові Ельдорадо.

При цьому злагаю также второстіпенні дані. А іменно:

а) ніякої торгівлі не ведеця;

б) економіка находиця в запущеному стані. К крімеру, добуваючи руду і всякі іскопаємі, чисте золото проби 999,999 безответственно зсипають в океан цілими хурами і з помоччю каких-то таблеток декотрі мєстні жителі поїдають робоче время, що, натурально, приносе збитки, а мєстне руководство не знаю, куди дивиця, коли ті таблетки можна просто заборонити не видєлувати — і все!

Проте декотрий опит можна взяти і нам. К прімєру, на Ельдорадо здійснюєця ефективне омоложення чоловіка, в чому я, а також вищезгадний Купчик С. М., хочемо вскорості пересвідчитися на лічному опиті, бо я завсігди за передове і прогресивне. На Ельдорадо ми прибули 29 октября 1966 года в пенсійному возрасті, а будемо, так нам кажуть мєстні вчені, цілком і повністю здорові, як бугаї.

Прошу в государственних інтересах вислухати мене як слід і повірити мені на слово, а также на вещєственні докази, которі, натурально, привеземо. Це нужно, бо добро пропадає, натурально, гниє. А його, золота себто, тут як гною. Якщо треба зміцнити мєстні кадри, можу остаця на постійну роботу на Ельдорадо.

Сповіщаю также, що можу розказати про справжні обставини погибелі Степана Харі і його вертихвістки, з которою мав контакт.

Вболіваючи за діло, прошу взяти до пильної уваги мою записку і дати прочитати кому слід, бо я повністю при повнім розумі і відповідаю за свої показання, а тому чекаю отвєта, як соловей лєта з большим нетерпінням.

(П. Ф. Галасун)

3 ноября 1966 года

Ельдорадо

Примечания

1

«Відкриття Обширної Багатої і Прекрасної Імперії Гвіани з описом великого Міста Маноа. Лондон, 1597».

2

Що вам потрібно? Подати допомогу? (англ.)

3

Йдеться, очевидячки, про собор Святого Петра. Справді, будівництво його велося в ті часи (1506–1626 рр.) і за участю найкращих зодчих Італії — Браманте, Рафаеля, Сангалло, Мікеланджело, Берніні.

Content

Вільям ЛІГОСТОВ
ПОДОРОЖ ДО ЕЛЬДОРАДО,
що затьмарила пригоди всіх уславлених мандрівників — од Амеріго Веспуччі до Тура Хейєрдала включно
Суто документальна повість

ПРОЛОГ

1. ПЕРШЕ БОЙОВЕ ХРЕЩЕННЯ ПОСВЯЧЕННЯ У МОРЕПЛАВЦІ МОТОР Л-6 — ТЕХНІЧНЕ ДИВО АТОМНОГО ВІКУ

2. НЕАБИЯКІ КЛОПОТИ ДОКТОРА СИНАПСА МІС-І-СІПІ В РОЗПАЧІ САМОГУБСТВО ПО-ЕЛЬДОРАДСЬКОМУ

3. КАЦО СПОВІДАЄТЬСЯ І ЗНОВУ ВИРУЧАЄ АРГОНАВТІВ

4. ПОЗАЧЕРГОВЕ ЗАСІДАННЯ РАДИ ДЕСЯТЬОХ ПЕРЕПОЛОХ НА ЕЛЬДОРАДО

5. ТРАУР У КИЄВІ І БУРЯ В АТЛАНТИЧНОМУ ОКЕАНІ

6. ЗІПСОВАНИЙ УРОК ТАНЦЮ МУКИ ДОКТОРА ГЕНА

7. МАНДРІВНИКИ — В РАЙОНІ ЕЛЬДОРАДО НЕСПОДІВАНИЙ КОНКУРЕНТ

8. ЗАВІСА ІСТОРІЇ ПІДНІМАЄТЬСЯ ЗАГАДКА СТАРОВИННОЇ КАРТИ — НАВДИВОВИЖУ ПРОСТА

9. СВЯТКОВА ВИСТАВА ДЛЯ ГОСТЕЙ НАРАДА НА ВИСОКОМУ РІВНІ — В НУЖНИКУ

10. ЗІШЕСТЯ СВЯТОГО ДУХА НА ТЕРИТОРІЇ ПСИХІАТРИЧНОЇ ЛІКАРНІ ІМЕНІ ПАВЛОВА

ПІСЛЯМОВА АВТОРА

Додаток

Примечания